Biografie.

Dětství a mládí (1940–1957).

John Winston Lennon se narodil v liverpoolské porodnici ve válečném roce 1940. Jeho matkou byla Julia (rozená Stanleyová) a otcem námořník s irskými kořeny Alfred Lennon. John byl pojmenován po otci svého otce a druhé jméno získal po tehdejším britském premiérovi Winstonu Churchillovi. Vyrůstal prakticky bez otce, který matce sice nejdříve posílal část výplaty, ale poté, co roku 1944 zběhl z armády, přerušil s rodinou styky. Po půl roce se Alfred vrátil k rodině, ale Julia již byla těhotná s jiným mužem a manželství se rozpadlo. John byl vychováván u své tety Mimi Smithové. V červenci 1946 Alfred unesl Johna s plánem ujet na Nový Zéland, ale Julia mu tento úmysl znemožnila. Pětiletý John byl postaven před volbu, jestli chce zůstat s otcem či matkou. Nejdříve si vybral otce, ale nakonec zvolil matku. Otce poté znovu uviděl až po dvaceti letech. I přes svou volbu převážnou část dětství strávil u svého strýce a tety ve Wooltonu, předměstí Liverpoolu. Jeho strýc George zemřel v roce 1955, poté John žil jen s tetou.  Byl vychován jako anglikán. V dětství navštěvoval základní školu Dovedale, a poté nastoupil na střední školu Quarry Bank v Liverpoolu. Roku 1956 mu matka zakoupila první kytaru značky Gallotone Champion. Dne 15. července 1958, když bylo Johnovi sedmnáct let, srazilo jeho matku auto a ta svým zraněním podlehla. Následně nezvládl žádnou školní závěrečnou zkoušku a jen díky přičinění své tety byl přijat na uměleckou Liverpool College of Art. Na škole se stal rebelem, oblékal se ve stylu Teddy Boys a dostával se do konfliktů s autoritami. I přes pomoc své spolužačky a budoucí první manželky Cynthie Powellové nezvládl roční závěrečné zkoušky a byl vyloučen.

Od The Quarrymen k The Beatles (1957–1970).

Skupina The Beatles vznikla z Lennonovy první skifflové a rock'n'rollové skupiny The Quarrymen, kterou založil v září 1956, ve věku patnácti let, když docházel na školu Quarry Bank. Během druhého vystoupení své skupiny potkal Paula McCartneyho a nabídl mu místo v kapele. Tímto okamžikem vzniklo jedno z nejslavnější hudebních spojení všech dob – Lennon/McCartney. Svůj první song napsal roku 1957, nesl název "Hello Little Girl" a byl určen pro skupinu The Fourmost. Píseň se stala hitem. Následně se s přičiněním McCartneyho ke skupině připojil tehdy čtrnáctiletý kytarista George Harrison. Jako dalšího přivedl Lennon basistu Stuarta Sutcliffa. V roce 1959 Lennon přibral bubeníka Petea Besta. Mezi srpnem 1960 a prosincem 1962 skupina získala angažmá v Hamburku v Západním Německu.  V roce 1962 se jejich manažerem stal nováček v oboru Brian Epstein, který měl vliv na jejich tehdejší image i vystupování. Po náročné šňůře v Německu skupinu opustil Sutcliff, jehož roli zastal McCartney a bubeníka Besta nahradil Ringo Starr. Tím se zkompletovala sestava, která vydržela až do rozpadu skupiny v roce 1970. V říjnu 1962 skupina vydala svůj první singl "Love Me Do", který se v Anglii umístil na 17. příčce. Po úspěchu singlu rychle, během deseti hodin dne 11. února 1963, nahráli své debutové album "Please Please Me". Už tehdy své písně vytvářeli jako Lennon/McCartney a skutečné autorství se často zveřejnilo až po rozpadu skupiny. Duo vytvořilo osm písní z alba. Lennon se později přihlásil ke skladbám "Ask Me Why", "Do You Want to Know a Secret" a "Please Please Me", jako k těm, které zcela vytvořil sám. Po vydání alba propukla známá beatlemanie. V listopadu přibylo ještě úspěšnější album "With the Beatles", které obsahovalo Lennonovy písně "All I've Got to Do", "It Won't Be Long" a "Not a Second Time".  V únoru 1964 skupina debutovala v USA v televizní estrádě The Ed Sullivan Show. V červnu poté vydali album "A Hard Day's Night", které bylo nejdříve vydáno v USA a až po měsíci ve Spojeném království. Lennon napsal tyto písně: "A Hard Day's Night", "Any Time at All", "I Should Have Known Better", "If I Fell", "I'll Be Back", "I'll Cry Instead", "I'm Happy Just to Dance with You", "Tell Me Why", "When I Get Home" a "You Can't Do That". Albem si definitivně získali i fanoušky v USA. V prosince 1964 vydali své čtvrté album "Beatles for Sale". Lennon se přihlásil k písním "I Don't Want to Spoil the Party", "I'm a Loser" a "No Reply". V roce 1965 získali všichni členové Beatles z rukou britské královny Alžběty II. Řád britského impéria (MBE), John Lennon ve věku pětadvaceti let.  Roku 1965 si Lennon uvědomil, že beatlemanie po hudební stránce škodí skupině. Řev a pištění fanynek na koncertech přehlušovaly vystoupení a Lennona takové výstupy nebavily. V srpnu 1965 proto vychází album "Help!", na kterém volá Lennon o pomoc. Lennon byl vyčerpán a znechucen z života ve slávě. V této době také naplno propadl drogám. Z jak jinak než znovu úspěšného alba sepsal písně: "Help!", "It's Only Love", "Ticket to Ride", "You're Going to Lose That Girl" a "You've Got to Hide Your Love Away". V prosinci 1965 nahráli již šestou desku s názvem "Rubber Soul". Deska zaznamenala prozatím největší úspěch, především v USA. Lennon byl autorem písní "Girl", "Norwegian Wood (This Bird Has Flown)", "Nowhere Man", "Run for Your Life" a "The Word". Dne 4. března 1966 při jednom interview pronesl poznámku o tom, že Beatles jsou populárnější než Ježíš Kristus, tím se rozpoutala vlna odporu a rozhlasové stanice v USA bojkotovaly vysílání hudby Beatles, ba dokonce svolávaly davy k pálení desek. Lennon byl donucen se v srpnu 1966 na tiskové konferenci v Chicagu za svůj výrok omluvit. Deprimovaní z opakujících se nezáživných koncertů a vyčerpávajících turné se v srpnu 1966 nezávisle na sobě rozhodli George Harrison a John Lennon opustit skupinu. Lennon své rozhodnutí řekl jen manažerovi a McCartneymu, kteří ho přesvědčili, že není vhodná doba. Harrisona zase uchlácholili příslibem, že již žádné turné nebude. Ve stejné době bylo vydáno jejich další album "Revolver". Na znovu velmi úspěšné album Lennon přispěl písněmi "And Your Bird Can Sing", "Doctor Robert", "I'm Only Sleeping", "She Said She Said" a "Tomorrow Never Knows".  Roku 1967 přesvědčil Paul McCartney skupinu, aby nahráli projekt, ze kterého vzešlo album "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band". Na toto v té době nejúspěšnější album Beatles a celkově třetí nejúspěšnější v jejich kariéře, Lennon napsal písně "A Day in the Life", "Being for the Benefit of Mr. Kite!" a "Lucy in the Sky with Diamonds". Posledně jmenovaná se stala symbolem rock'n'rollového období konce 60. let, možná i proto, že údajně nechtěně, zkratka názvu dává tehdy módní drogu LSD. V srpnu 1967 skupinu zaujal guru Mahariši Maheš Jógi a jeho transcendentální meditace, během jednoho z jeho seminářů, které navštěvovali, se dozvěděli o předávkování jejich manažera Epsteina, které vedlo k jeho smrti. Tato informace skupinu definitivně rozložila. Maharaši ovlivnil skupinu, která pod jeho vlivem vydala album "Magical Mystery Tour". Album představilo u skupiny více avantgardní a undergroundový zvuk. Lennon přispěl písněmi "All You Need Is Love", "I Am the Walrus" a "Strawberry Fields Forever". Rozložená skupina nově pod vedením McCartneyho odcestovala do Maharašiho ášramu v Indii, kde zkomponovala většinu písní pro album "The Beatles" (tzv. Bílé album).  Poté, co došlo k deziluzi z Maharašiho, se skupina vrátila do Anglie. Při návratu se současně naplno začalo rozpadat Lennonovo manželství a postupně se začal sbližovat s avantgardní japonskou umělkyní Yoko Ono. V květnu 1968 se s Yoko stali veřejně partnery. V květnu 1968 také Beatles založili firmu Apple Corps a její divizi Apple Records. McCartney se i nadále snažil udržet skupinu pohromadě, i když postupně všichni ztráceli vůli. Během nahrávání alba "The Beatles" si Lennon začal vodit do studia Yoko Ono, čímž porušil nepsané pravidlo, že Beatles nahrávají o samotě. Album "The Beatles" se stalo nejúspěšnějším počinem skupiny, celosvětově se ho prodalo přes 20 milionů kusů. Lennon napsal písně "Glass Onion", "Good Night", "Happiness Is a Warm Gun", "I'm So Tired", "Revolution 1", "Revolution 9", "Sexy Sadie", "The Continuing Story of Bungalow Bill", "Yer Blues" a "Julie", která byla nepřímo věnována Yoko Ono.  Konec skupiny se kvapně blížil. Lennon se již od roku 1968 začal věnovat své nové skupině Plastic Ono Band, se kterou vystoupil v Torontu a z tohoto koncertu pochází album "Live Peace in Toronto 1969". Spolu s Yoko Ono vydal tři experimentální avantgardní alba "Unfinished Music No.1: Two Virgins", "Unfinished Music No.2: Life with the Lions" a "Wedding Album". V lednu 1969 proběhlo proslulé poslední vystoupení Beatles na střeše budovy společnosti Apple v Saville Row. V únoru Lennon přivedl Allena Kleina coby nového manažera, kterého přijali Harrison i Starr, i přesto, že McCartney chtěl tuto pozici pro Johna Eastmana, bratra své tehdejší přítelkyně Lindy. Nahrávání skladeb pro alba "Abbey Road" a "Let It Be" už bylo pro všechny utrpením a připomínalo spíše kompilační spolupráci čtyř samostatných muzikantů. Lennon v srpnu 1969 oznámil McCartneymu, že odchází, ten ho poprosil, aby to prozatím nezveřejňoval. Lennon poslechl a skutečný rozpad nastal až v dubnu 1970, kdy McCartney oznámil odchod, čehož využil pro propagaci svého nového sólového alba.

Sólová dráha (1970–1980).

Roku 1970 John Lennon a Yoko Ono propadli primární terapii dr. Arthura Janova, ve které se mohl Lennon doslova vykřičet ze svých psychických problémů z dětství. Pod vlivem této terapie nahrál mezi zářím a říjnem 1970 své debutové sólové album "John Lennon/Plastic Ono Band", což je slyšet například na singlu "Mother". Lennon na tomto albu představuje celou svou duši a vše co ho v té době tížilo. V písni "Mother" se vyrovnává se svým dětstvím, v písni "God" zpívá o konci Beatles a jejich mýtu, ve skladbě "Working Class Hero" zase ukazuje svou politickou tvář. Svůj zájem o politiku a především její kritiku předvedl i v singlu "Power to the People" z března roku 1971. Téhož roku se setkal s Karlem Gottem.  V září 1971 vydal své druhé sólové album "Imagine", které bylo více oceněno jak kritiky, tak i posluchači. Z alba pochází proslulá skladba "Imagine", ve které Lennon nabádá k životu v míru a bratrství, bez majetku, států a náboženství. Od různých lidí si vysloužil kritiku za to, že jako milionář zpívá o komunistických ideálech. Po vydání alba se Lennon se svou manželkou Yoko Ono odstěhoval z Tittenhurst Parku ve Spojeném království a natrvalo se spolu usadili v USA. Tam se Lennon věnoval více avantgardnímu umění, pití a politice než hudbě. I přesto v roce 1972 vydal politické album "Some Time in New York City". V roce 1973 album "Mind Games", roku 1974 "Walls and Bridges" a roku 1975 album "Rock 'n' Roll". Poté se mu narodil syn Sean a stáhl se z veřejného života. Svůj comeback spustil roku 1980, kdy v listopadu vyšlo jeho album "Double Fantasy". Avšak již 8. prosince téhož roku byl postřelen a následně zraněním podlehl. Písně "(Just Like) Starting Over", "Woman" a "Watching the Wheels" poté dosáhly několika vysokých pozic v hitparádách. Po jeho smrti bylo roku 1984 vydáno album "Milk and Honey", které tvořily nedodělané písně z roku 1980.

Smrt (8. prosince 1980).

Dne 8. prosince 1980 se Lennon stal obětí atentátu, když se vracel z nahrávacího studia. Před vchodem do newyorského nájemního domu "the Dakota", kde s Yoko Ono a Seanem bydlel, ho těžce postřelil duševně nemocný Mark David Chapman, kterému se při odjezdu do studia několik hodin předtím podepsal na své nové album Double Fantasy. Lennon s Yoko Ono vystoupili asi ve 22 hodin 50 minut z limuzíny, která je přivezla ze studia. Když prošli vstupní bránou domu Dakota, zavolal Chapman zezadu „Pane Lennone!“ Lennon se stihl sotva otočit, když na něj Chapman pětkrát vystřelil. Lennon ještě stačil vyjít několik schodů a poté se zhroutil na zem.  Na místě byli velice záhy dva policisté, kteří se rozhodli vzhledem k vážnému stavu zraněného nečekat na sanitku a odvézt jej do nemocnice policejním autem. Z místa činu do Rooseveltovy nemocnice museli ujet asi jednu míli. Během tohoto převozu Lennon ztrácí vědomí. Podle vyjádření doktora Stephena Lynna, který té noci sloužil pohotovost v Rooseveltově nemocnici, byl Lennon mrtvý již v okamžiku, kdy ho do nemocnice přivezli, tj. krátce před 23. hodinou. Přesto učinil pokusy o jeho záchranu, ale všechny byly marné.  Mnohočetné střelné rány samozřejmě způsobily vícečetná zranění včetně roztříštěné levé lopatky a průstřelu plic, fatálním zraněním však bylo přetnutí krční tepny. To bylo příčinou ztráty asi 80 % krve, Lennon zemřel na hemoragický šok.  Kolem 23:15 je tato zpráva oznámena Yoko Ono. Ta nemocnici opustila zhruba o půl hodiny později.  Krátce před půlnocí doktor Lynn popisoval událost na tiskové konferenci přímo v budově nemocnice. Přibližně v té době se zpráva dostala do vysílání rozhlasových i televizních stanic po celých Spojených státech a odtud prakticky do celého světa. Ve stejnou dobu byl již shromážděný dav lidí před domem Dakota, kde zpívali Lennonovy písně jak z období Beatles, tak jeho sólové kariéry.  Po několik následujících dní většina rozhlasových i televizních stanic zrušila svoje programové schéma a věnovala se téměř výhradně této události. Hudební složku vysílání tvořily převážně nahrávky Beatles a Johna Lennona, některé televizní stanice pak zařadily do vysílání některý z filmů Beatles. Vražda Johna Lennona kromě jiného rozproudila debatu o držení zbraní v USA.  Po jeho smrti se vyrojila spousta teorií o fingované vraždě a Lennonovi, který žije někde v Tichomoří na zapadlém ostrově. Lennonova vdova, Yoko Ono, žije v "Dakota House" dodnes.

Osobní život.

Partnerské vztahy a manželství.

Dne 23. srpna 1962 se oženil se svou spolužačkou z umělecké školy Cynthií Powell, 8. dubna 1963 se jim narodil syn John Charles Julian Lennon. Lennon ji mnohokrát podvedl s fanynkami Beatles. Kompletní list svých milenek jí předal po návratu z Indie v roce 1968. Tehdy začali spát odděleně a jejich manželství se blížilo konci. Konečným důvodem jejich rozchodu byla japonská umělkyně Yoko Ono. S tou se Lennon poprvé setkal 9. listopadu 1966, když ho spolumajitel galerie Indica John Dunbar pozval na její vernisáž. Na výstavě předala Yoko Lennonovi kartičku s nápisem "Dýchej", podobné mu poté zasílala po několik měsíců. Znovu se setkali až na výstavě v Londýně v polovině roku 1967. Lennon ji začal financovat výstavu "Half a Wind" v galerii Lisson, která probíhala od října 1967. Následně se začali pravidelně setkávat. Yoko Ono spolu s Lennonem sdílela zálibu v LSD a od roku 1968 i ve šňupání heroinu. Lennon v květnu 1968 přemluvil svou ženu, aby odjela na dovolenou do Řecka a ve stejné době si domu pozval Yoko. Společně experimentovali s drogami i hudbou, tak vzniklo album "Unfinished Music No.1: Two Virgins". Po návratu je Cynthie nalezla oba spolu spokojené v kuchyni jejich domu. Konec manželství byl na dohled. Yoko v reakci na to podala žádost o rozvod, jelikož byla sama vdaná za Anthonyho Coxe, se kterým měla i dceru Kyoko (Kjóko-čan Cox). Aby zachovali takt, John a Yoko se setkávali v bytě Ringa Starra. Dne 18. června 1968 se poprvé společně předvedli na veřejnosti na premiéře divadelní adaptace Lennonovy knihy "Písání". Ve stejné době podal žádost o rozvod. Cynthia se však nechtěla vzdát a soudila se, z Lennona vysoudila sto tisíc liber a výživné na syna. Rozvod Lennona byl stvrzen v listopadu 1968. Rozvod Yoko Ono až v únoru 1969, kdy Lennon vyplatil Coxe. Ten následně i s dcerou Kyoko zmizel neznámo kam. Během jejich vztahu často na drogách závislá Yoko třikrát potratila, a to v listopadu 1968, v říjnu 1969 a v létě 1971.  Dne 26. března 1969 se Lennon oženil s Yoko Ono na Gibraltaru, svědkem skromného obřadu byl Peter Brown. Poté odletěli do Paříže, odkud po dvou dnech odletěli na líbánky do Amsterdamu. Tam uspořádali svůj první bed-in, když novinářům oznámili, že plánují strávit týden v posteli před zraky novinářů, čehož nakonec využili pro happening za mír. Svatební cesta byla hlavním námětem písně "The Ballad of John and Yoko", která byla v některých rádiích bojkotována. Dle různých názorů byl Lennon fixován na Yoko, ke které měl mít mateřské vazby.  V létě 1969 pořádal Lennon výlet s Yoko Ono, její dcerou Kyoko a svým synem Julianem. Během výletu měli středně vážnou autonehodu. Za viníka byl označován Lennon, který řídil. Anthony Cox, poté již páru nikdy nesvěřil Kyoko samotnou a raději pokaždé zmizel neznámo kam. Roku 1971 se proto Lennon rozhodl Kyoko unést, když se dozvěděli, že je na Mallorce. Kyoko odvezli z dětského hřiště do hotelu, kde je zadržela policie, spor byl vyřešen mimosoudně.  V roce 1973 se s Yoko přestěhovali do budovy Dakota v Central Parku. Tam jejich manželství zažilo krizi. Pár najal jako služebnou a asistentku mladou americko-čínskou dívku jménem May Pang. Yoko Ono navrhla, aby si Lennon odjel odpočinout do Los Angeles a vzal tam sebou i May Pang. Lennon poslechl a odjel v září 1973. V Los Angeles se věnoval pití a milenkám, včetně May Pang. Yoko Ono to vše tolerovala a sama měla v New Yorku několik vztahů. Lennon zažil v LA svůj proslulý "ztracený víkend", tedy ve skutečnosti prohýřený rok rockového muzikanta. Situace se uklidnila v druhé polovině roku 1974. Lennon se vrátil k hudbě a postupně i do New Yorku, kde nahrál album "Walls and Bridges". Písně z jeho propitého období jsou však až na albu "Rock 'n' Roll" z roku 1975. V lednu ho Yoko vzala zpět, následně otěhotněla. Dne 9. října 1975 (na Lennonovy 35. narozeniny) přivedla na svět jediné společné dítě, Seana Ono Taro Lennona. Po narození syna si Lennon dal pauzu a uzavřel se před okolním světem, věnoval se pouze dítěti. Yoko Ono se naopak starala o obchod a styk s veřejností, i díky jejím chytrým investicím pár roku 1978 disponoval majetkem v hodnotě 250 milionů dolarů.  V polovině roku 1976 odcestovali do Japonska, aby John poznal rodinu Yoko. Poté sám cestoval do Hongkongu, Singapuru a Kapského města. Pro Yoko složil mnoho písní, například "I Want You (She's So Heavy)", "Oh Yoko" a další.  Se svou první ženou se viděl naposledy na Vánoce 1974.

Drogová závislost.

Již roku 1963 si Lennon vypěstoval závislost na povzbuzující látky fenmetrazin a amfetamin. K tomu brzy na to na cigarety a marihuanu. Od roku 1966 začal užívat LSD a byl často na tripech. V roce 1968, společně s Yoko Ono, přešli na šňupání heroinu, z kterého se brzy vyléčili, ale znovu spadli do závislosti v létě 1969. Po heroinu přešli na metadon. Současně užívali i hašiš. Během svého "ztraceného víkendu" v LA mezi roky 1973 a 1974 Lennon vydatně pil. Po narození syna Seana již užíval jen hašiš a marihuanu.  Dne 18. října 1968 byl Lennon zatčen za držení hašiše a odsouzen k pokutě 150 liber. Toto zatčení později vedlo v USA k potížím se získáním povolení k pobytu.  O drogách napsal několik písní, jako například "Tomorrow Never Knows", "Happiness is a Warm Gun", "Doctor Robert", "A Day in the Life", "Cold Turkey" a další. Mnoho z nich bylo některými rádii zakázáno. Skladba "Lucy in the Sky with Diamonds" bývá také často označována za drogy propagující neboť je velice psychedelická a slova dávají dohromady zkratku LSD.

Psaní.

Od sedmi let vymýšlel básničky a kratičké příběhy, které doprovázel vlastními kresbami, byl náruživým čtenářem.  V březnu roku 1964 vydal Lennon svou první knihu "In His Own Write", takřka přes noc se stala bestsellerem. O rok později vydal další knihu s názvem "A Spaniard in the Works". Roku 1986 poté byla vydána kniha "Skywriting by Word of Mouth".

Politický aktivismus.

Lennonův politický aktivismus sahá až do srpna 1966, když na tiskové konferenci k omluvě za výrok o Ježíšovi a Beatles zmínil, že je proti válce ve Vietnamu. Toto vyjádření v závislosti s kontextem vyšumělo. Avšak již o deset dní později Beatles jako celek oficiálně odsoudili války. Další aktivismus spadá do období, kdy se stýkal s Yoko Ono.  Dne 15. června 1968 společně Lennon a Ono symbolicky zasadili žaludy za mír u katedrály v Coventry. Roku 1968 také s Yoko Ono natočil LP "Unfinished Music No. 1: Two Virgins", na jehož obalu byli oba nazí, proto se gramofonová deska musela prodávat v hnědém papírovém sáčku. V USA bylo z verdiktu soudu v Newarku zabaveno 30 000 kopií alba kvůli "pornografii".  Poté, co se 26. března vzali odjeli pořádat happening v Amsterdamu, kde podnikli svůj první Bed-in. Týden leželi v posteli v hotelu před zraky novinářů a hovořili o míru. Nad nimi visely nápisy "Bed Peace" a "Hair Peace". Svůj Bed-in poté chtěli zopakovat v USA, ale Lennon nezískal vízum, kvůli odsouzení za držení drog. Proto v květnu odpluli na Bahamy a posléze do Kanady. V Montrealu v hotelu Hilton svůj manifest zopakovali. Novomanželé Lennonovi strávili 8 dní v posteli, vzývali mír, pořádali mírové dýchánky a posledního večera společně s přáteli (mj. Timothy Leary) nahráli dnes již kultovní skladbu "Give Peace a Chance". Lennon a Yoko tam také založili skupinu Plastic Ono Band a začali se více politicky angažovat a protestovat proti válkám.  Mezi oběma bed-in happeningy proběhl v hale vídeňského hotelu Sacher happening "bagismus". Oba partneři byli před zraky novinářů skryti pod bílým prostěradlem a odmítali vylézt. Říkali tomu totální komunikace bez předsudků. Kolem nich byly nápisy "Bed", "Peace" a "Hair Peace". Poté rozesílali světovým politikům žaludy, aby je zasadili za mír. Dne 22. dubna 1969 si Lennon změnil své druhé jméno z Winston na Ono, jelikož nechtěl být pojmenován po válečném premiérovi.  V únoru 1969 podpořili stranu Černých panterů, když jim veřejně předali odstřižky svých vlasů, aby je vydražili a použili na svou věc. Panteři jim zase darovali boxerské rukavice Muhammada Aliho. V listopadu 1969 Lennon demonstrativně vrátil řád britského impéria (MBE), a to z důvodu nesouhlasu s britskou podporou zásahu nigerijských vojsk v Biafře, v nigerijsko-biaferské válce, a Američanů ve válce ve Vietnamu, a také z důvodu nesouhlasu s cenzurou jeho skladby "Cold Turkey". V prosinci 1969 ještě natočili film o kontroverzním případu Jamese Hanrattyho, který byl roku 1962 odsouzen k smrti za vraždu. Ale mnozí, včetně Lennona, si mysleli, že byl nevinný. V březnu 1971 nahrál revolucionářskou píseň "Power to the People" a rozhodl se aktivně podporovat demonstrace. Sám začal na nějaký čas inklinovat k maoismu. Tím byla ovlivněna skladba "Imagine". Často protestoval proti intervenci Britů v Severním Irsku a v Ulsteru. V prosinci 1971 vystoupil na festivalu Ann Arbor na podporu vůdce Bílých panterů Johna Sinclaira, který byl roku 1969 odsouzen na deset let vězení za držení marihuany. Sinclair byl omilostněn dva dny po skončení festivalu. O několik dní později vystoupil Lennon v divadle Apollo v Harlemu na podporu obětí vězeňské vzpoury ve věznici Attica.  Roku 1972 demonstroval s odbory proti exportu Spojeného království a také znovu proti Vietnamu a prezidentu Richardu Nixonovi. S vůdcem Yippies (Youth International Party, YIP) Jerry Rubinem plánovali putovní festival opozice vůči Nixonovu znovuzvolení, který by stopoval Nixonovu předvolební kampaň. Z plánu nakonec sešlo. V červenci 1972 poté Lennon vydal své politické album "Some Time in New York City". Téhož roku byl jeho telefon odposloucháván FBI. A Lennonovi bylo odmítnuto prodloužení povolení k pobytu v USA. Lennon se soudně odvolával po další tři roky, než vyhrál soud a byla mu vydána zelená karta. K tomu došlo v červenci 1975, tedy několik měsíců po abdikaci Nixona na úřad prezidenta.  Po narození syna Seana se stáhl z veřejného života. K politice se vrátil jen v lednu 1977, kdy se účastnil oslavy inaugurace prezidenta Jimmyho Cartera.

Odkaz.

Lennonovy písně (např. "Imagine", "Strawberry Fields Forever") jsou často zařazovány mezi vůbec nejlepší písně hudební historie. V roce 2002 britská rozhlasová stanice BBC uspořádala hlasování o 100 největších Britů v historii. John Lennon se umístil na 8. místě.  Má svou hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.  V roce 2001 bylo liverpoolské letiště přejmenováno na Letiště Johna Lennona Liverpool ("Liverpool John Lennon Airport"), čímž se stalo prvním letištěm ve Spojeném království pojmenovaném po jednotlivci.

John Winston Ono Lennon, MBE, rodným jménem "John Winston Lennon", (9. října 1940 Liverpool – 8. prosince 1980 New York) byl britský zpěvák a hudební skladatel, člen hudební skupiny The Beatles. Prosadil se také jako malíř, herec, spisovatel a politický aktivista. Významným způsobem ovlivnil vývoj rockové hudby 20. století.

John Winston Lennon, (später: "John Winston Ono Lennon"; * 9. Oktober 1940 in Liverpool; † 8. Dezember 1980 in New York) war ein britischer Musiker, Komponist, Autor, Filmschauspieler, Friedensaktivist, Oscar- sowie mehrfacher Grammy-Preisträger. Weltweit berühmt wurde er als Mitgründer, Sänger und Gitarrist der britischen Rockband The Beatles, für die er – neben Paul McCartney – die meisten Stücke schrieb. Die Komponistenpartnerschaft Lennon/McCartney ist eine der bekanntesten und erfolgreichsten in der Geschichte der Popmusik.


Klubová kariéra.

S hokejem začínal v mládežnických a juniorských výběrech Českých Budějovic. V sezoně 1993/1994 se přesunul do zámoří a hrál za tým AHL Hershey Bears. Byl draftován roku 1993 týmem Philadelphia Flyers ve třetím kole jako 71. volba celkově. Do prvního týmu Philadelphia Flyers se probojoval v sezóně 1996/1997. O rok později měnil dres, přestoupil do týmu Ottawa Senators. Přes krátké působení v týmu Florida Panthers zakotvil v týmu Tampa Bay Lightning, ve kterém hrál až do roku 2009 s výjimkou sezóny 2003/2004, kdy hrál za Anaheim Mighty Ducks. Během výluky NHL hrál za prvoligové HC České Budějovice, kde v 39 zápasech nasbíral rekordních 88 bodů za 28 gólů a 60 asistencí. Před začátkem sezóny 2009/2010 přestoupil do New York Rangers. Dne 26. prosince 2009, kdy Rangers hostili v Madison Square Garden městského rivala Islanders, si přivodil trhlinu v menisku a následně se podrobil artroskopii kolena. Již v lednu se znovu vrátil do sestavy svého týmu. Po sezoně, v níž odehrál 75 zápasů a zaznamenal 58 bodů za 20 gólů a 38 asistencí, se stal volným hráčem a v červenci podepsal s Rangers novou roční smlouvu na 2,1 milionu dolarů. Nadále ho však trápily bolesti operovaného pravého kolene, omluvil se z dubnového Mistrovství světa, zmeškal všechny přípravné zápasy svého týmu, nakonec se v polovině října podrobil chirurgickému zákroku a rekonvalescence se z předpokládaných šesti až osmi týdnů protáhla na více než tři měsíce. Musel tak vynechat prvních 53 zápasů základní části sezóny 2010/2011, po uzdravení stihl odehrát 29 zápasů v základní části, ve kterých nasbíral 23 bodů (9+14) a pět utkání přidal také v playoff, kde vstřelil jednu branku. Pro sezónu 2011/12 podepsal jednoletou smlouvu na 1,75 milionu dolarů v týmu Columbus Blue Jackets. Před startem sezóny 2013/14 nedostal smlouvu v NHL, v lednu 2014 mu však Vancouver Canucks nabídl zkušební kontrakt na 25 zápasů, během nějž by působil ve farmářském týmu Utica Comets v AHL. Dne 24. ledna 2014 i přes nabídku Vancouveru oznámil konec hokejové kariéry s tím, že „už hokeji jako takovému není schopný dávat sto procent.“ Během 16 sezón v NHL (ve Philadelphii, Ottawě, na Floridě, v Anaheimu, Tampě Bay, Rangers a Columbusu) odehrál 1108 zápasů, nasbíral 756 bodů za 255 gólů a 510 asistencí. V historické tabulce Čechů je na čtvrtém místě, v počtu asistencí třetí.  Dne 11. prosince 2019 odehrál za tým HC David Servis České Budějovice druholigový zápas proti klubu China Golden Dragon. Budějovice vyhrály 7:2, Prospal zaznamenal dvě asistence. Posléze absolvoval i další zápasy David Servisu.

Trenérská kariéra.

Po skončení hráčské kariéry se začal věnovat trénování. V sezóně 2014/2015 vedl mládežnický tým Tampa Scorpions Bantam AA, v ročníku trénoval hráče do 16 let v klubu Tampa Scorpions. Od roku 2018 působí na postu hlavního trenéra v klubu ČEZ Motor České Budějovice.  V letech 2016–2018 byl asistentem trenéra české hokejové reprezentace.

Reprezentace.

Premiéra v reprezentaci: 9. dubna 2000 Česká republika - Norsko (Petrohrad). Statistiky reprezentace:

Václav Prospal (* 17. února 1975, České Budějovice) je český hokejový trenér a útočník. Většinu své hráčské kariéry odehrál v NHL. Od roku 2018 působí jako hlavní trenér v klubu ČEZ Motor České Budějovice. V roce 2019 se rozhodl vrátit k aktivnímu hokeji a příležitostně hraje ve druholigovém klubu HC David Servis České Budějovice.

Václav „Vinny“ Prospal (* 17. Februar 1975 in České Budějovice, Tschechoslowakei) ist ein ehemaliger tschechischer Eishockeyspieler und derzeitiger -trainer, der im Verlauf seiner aktiven Karriere zwischen 1993 und 2013 unter anderem 1173 Spiele für die Philadelphia Flyers, Ottawa Senators, Florida Panthers, Tampa Bay Lightning, Mighty Ducks of Anaheim, New York Rangers und Columbus Blue Jackets in der National Hockey League auf der Position des linken Flügelstürmers bestritten hat. Prospal feierte vor allem auf internationaler Ebene mit der tschechischen Nationalmannschaft zahlreiche Erfolge und gewann in den Jahren 2000 und 2005 jeweils den Weltmeistertitel. Seit 2016 ist er Assistenztrainer der Landesauswahl.


Film.

Film se odehrává na ostrově kam jezdí lidé za zábavou a za sexem. Na začátku filmu jsou v pralese Rolo (muž) a Stacy (žena), později k nim přijde Kellie s mléčným koktejlem který si dojdou vypít do starého chrámu v pralese kde mají dívky analní sex s Rolem. Při sexu je vyruší vrah převlečený v havajském kostýmu který zabije Rola mačetou.Obě dívky utíkají po pralese. Kellie vrah vrhne z útesu a Stacy sice doběhne k obydlené osadě ostrova ale jelikož se ještě podívá za sebe a vrah ji doběhne také ji zabije. Celý film je o tom že vrah převlečený v havajském kostýmu chce vyvraždit celý personál ostrova který o tom ví jelikož jim vrah nechal vzkaz napsaný na tabuli ale nesmějí o tom nic říct hostům ostrova.Zaměstnanci opravdu nic neřeknou hostům a před hosty se chovají jakoby se nic nedělo.Zaměstnanci netuší kdo ten vrah je (vrahovi se říká mačetový zabiják podle jedné legendy která se stala skutečností) ale později začnou mít podezření na Larse protože ty vraždy začaly až když přišel na ostrov Lars,poté se prokáže že Lars to nebyl.Také bude podezření na Putmanovi jelikož jeho vlasy vypadají jako chobotnice a zaměstnanci zjistili že vrah zabíjí podle písničky ve které se zpívá i o chobotnici a také Putman v jedné chvíli mluvil o chobotnici.Na konec se ukázalo že ten vrah byl zábavný policista Sam. Ten začal vraždit proto, že na začátku filmu se zeptal Rola, jestli nemá drogy, a Rolo mu odpověděl, že ne, poté, když Sam zahlédl Rola spolu se Stacy a Kellie v pralese viděl, že Rolo drogy má. Ze všech zaměstnanců ostrova přežil pouze Lars a Jenny.Bylo těžké zlikvidovat Sama jelikož ránu mačetou apod. přežil ale nakonec jej Lars, Jenny a ještě Penelope obmotali lanem které bylo na lodi k molu kde se Sam rozpadl v pase na dvě části.Ale ještě tu byly dvě podivné věci :

Klub hrůzy (v originále: Club Dread) je americká hororová komedie z roku 2004. Napsal ji Broken Lizard a režíroval Jay Chandrasekhar.

Club Mad (Alternativtitel: Club Mad – Dschungelcamp des Todes; Originaltitel: Club Dread) ist eine US-amerikanische Horrorkomödie der Comedy-Truppe Broken Lizard aus dem Jahr 2004. Regie führte Jay Chandrasekhar, der auch das Drehbuch mitschrieb und eine der Rollen spielte.


Vojenské aktivity INA a indických jednotek v Německu a Itálii.

Indický legion.

Indický legion byl založen Bósem v srpnu 1942 v Německu pod hlavičkou Wehrmachtu z válečných zajatců, posbíraných většinou v Severní Africe. Kromě menších sabotáží v Íránu a v Indii, obrany Atlantického valu a bojů proti partyzánům v Severní Itálii se neúčastnil žádných větších akcí. Malý kontingent kolem Bóse se připojil k INA v Jihovýchodní Asii. V roce 1945, po neúspěšných plánech dostat se do Švýcarska, byla většina členů zajata spojenci a repatriována do Indie.

Battaglione Azad Hindoustan.

Jedná se o jednotku založenou v Itálii v červenci 1942. Její členové byli většinou cvičeni jako parašutisté. Jejich hlavou byl Mohammed Ikbál Šedaj.

Indická národní armáda (INA).

Ve východní Asii byla již v roce 1942 ustanovena tzv. Indická národní armáda (INA, "Ázád Hind Faudž") vyzbrojená japonskými zbraněmi a obrněnými automobily a s leteckou jednotkou. V roce 1945 měla INA kolem 40 000 bojovníků. V jejích řadách hojně bojovaly i ženy. INA prováděla hlavně partyzánské akce v součinnosti s Japonci v Barmě. Jmenovitě se INA účastnila např. bitvy o Imphál nebo bitvy o Kohimu.

Civilní aktivity.

Roku 1943 byly nové vládě svěřeny Japonskem do správy Andamany a Nikobary (spíše symbolicky) a území dobyté Japonci v Indii. Ázád Hind je přejmenoval na "Šahíd" a "Swarádž". Jako svrchovanou vládu Indie Ázád Hind uznalo nejdříve Japonsko a jeho vazalové Mandžukuo, Menjiang, Wang Ťing-Wejova vláda v Nankingu, Filipíny a Nezávislý stát Barma. Přidalo se také Německo, Thajsko, Itálie a Nezávislý stát Chorvatsko. Naopak Vichistická Francie nikdy Ázád Hind neuznala. Irský prezident Eamon de Valera poslal Bósovi gratulaci.

Konec exilové vlády.

Po porážce Japonců v Barmě v roce 1945 byla vláda přestěhována nejdříve do Rangúnu, Singapuru a později zanikla úplně. Subháš Čandra Bós zemřel při letecké havárii poblíž Formosy (ostrova Tchaj-wan) dne 18. srpna 1945. Jedna z konspiračních teorií (obzvláště oblíbená mezi Indy ) tvrdí, že Bós tam nezemřel, nýbrž uprchl do SSSR.

Kontroverze.

Kontroverze okolo celého tohoto aspektu indických moderních dějin spočívá v tom, že někteří lidé, obzvláště západní historici, tvrdí, že Bós, a tudíž i celý Ázád Hind přímo kolaboroval jak s Němci, tak s Japonci.  Mnozí Indové, například také současný premiér Indie Narendra Modi a jeho strana BJP (Indická lidová strana) naopak Bóse považují za národního hrdinu, hned vedle Mahátmy Gándhího, který s Němci i Japonci sympatizoval spíše podle zásady „Nepřítel mého nepřítele je můj přítel“. Faktem zůstává, že vláda Ázád Hind spolupracovala s Japonci i Němci. Faktem je, že Subhaš Čandra Bós má v Indii daleko více památníků než Mahátma Gándhí. Bósova dcera Anita Bose Pfaff, kterou měl se svou rakouskou manželkou Emilií Schenkl, je německá ekonomka a sociálnědemokratická politička, členka SPD.

Ázád Hind, přesněji Árezí Hukúmat-e Ázád Hind (hindsky:आर्ज़ी हुक़ूमत-ए-आज़ाद हिन्द), čili Prozatímní vláda Svobodné Indie byla exilová vláda indických nacionalistů spolupracujících se zeměmi Osy za druhé světové války.

Azad Hind ("Freies Indien") oder auch Arzi Hukumat-e-Azad Hind (,, "Provisorische Regierung des Freien Indiens") wurde von Subhash Chandra Bose als Exilregierung mit Unterstützung Japans während des Zweiten Weltkriegs gegründet. Dessen Indian National Army kämpfte zusammen mit der Kaiserlich Japanischen Armee im Burmafeldzug und in der Schlacht von Imphal.


Historie.

V osmdesátých letech 19. století začal pro fotografování z výšky americký fotograf a vynálezce George R. Lawrence nejprve využívat vysoké stativy (až 4,5 metru), žebříky a vysoké věže.

Srovnání.

Výškové fotografie slouží jako výrazný marketingový prostředek při tvorbě internetových stránek, letáků, billboardů atd.  Hlavní oblasti využití:  Srovnání s ostatními žánry fotografie ze vzduchu:

Letecká fotografie.

Fotografie ze stožáru pokrývá rozsah do výšky až 20 metrů. S letadlem je velmi těžké, nebo není dovoleno, létat v tak nízkých nadmořských výškách. Fotografie ze stožáru je však mnohem méně závislá na počasí.

Fotografie z draků.

Při fotografování z draků jsou nutné určité povětrnostní podmínky k tomu, aby se drak držel v požadované výšce. Při fotografování ze stožáru má vítr negativní vliv na točivý moment v místě ukotvení stožáru, vzniká větší zátěž, což vede k obtížnějšímu ovládání fotoaparátu. Vzhledem k tomu, že někteří draci v amatérském fotografování mají omezenou kapacitu, lze použít jen velmi malé fotoaparáty. Pro mnohem těžší zrcadlovky nebo velkoformátové kamery je potřeba použít například závěsnou plošinu nebo řetězení několika draků. Pionýr fotografování z draků George R. Lawrence dokázal snímat z výšky 600 metrů kamerou o váze 25 kilogramů. Použil k tomu vlečnou soupravu devíti velkých draků.

Holubí fotografie.

Při holubí fotografii létají ptáci obvykle ve výšce 50 až 100 metrů rychlostí 15 kilometrů v hodině a mechanismus ve fotoaparátu ovládá prodlevy mezi jednotlivými fotografiemi. Holubi mohou dosáhnout podobných výšek jako při fotografování ze stožáru, avšak není možné příliš ovlivnit kompozici a načasování snímku.

Fotografie z RC modelů.

Nejvíce se fotografii ze stožáru v principu podobá fotografování z RC modelů. Pomocí dálkového ovládání je model pilotem ze země naveden do požadovaného místa, samostatným dálkovým řízením se ovládá fotoaparát, úhel pohledu a parametry expozice. Vysílač videoobrazu přenáší obraz na zem, kde je možné jej sledovat na monitoru.

Technika.

Stožár.

Zpravidla se používá teleskopický zatahovací stožár, protože stožár z jednoho kusu by způsoboval potíže při dopravě. Stožár lze namontovat na přívěsný vozík za automobil nebo jako přenosná varianta může být postaven na robustním stativu na zem.

Otočná hlava.

Aby mohl být fotoaparát dálkově ovládán, je k tomu zapotřebí stativová hlava ovládaná servem.

Fotoaparáty.

Obvykle se v této disciplíně používají dálkově ovládané digitální fotoaparáty.

Kompaktní fotoaparáty.

Tyto malé digitální fotoaparáty mají již několik let tu výhodu, že se mohou ovládat pomocí dálkového ovládání a počítače. Obrázek z hledáčku je živě přenášen z fotoaparátu do počítače, ze kterého se ovládají veškeré další hodnoty – zoom, ostření, expozice.

Digitální zrcadlovky.

Teprve poslední generace digitálních zrcadlovek umožňuje používat dálkové ovládání. Modely starší generace digitálních fotoaparátů a zrcadlovek vyžadovaly další kameru namířenou stejným směrem jako zrcadlovka kvůli odhadu exponovaného obrazu.

Fotografie ze stožáru, fotografie z teleskopické tyče (anglicky "Pole Aerial Photography", "Mast Photography" nebo "Telescopic Pole Photography") je speciálním druhem fotografie ze vzduchu, který umožňuje pořizovat snímky z nadhledu. Fotograf obvykle ze země ovládá fotoaparát, který je na teleskopickém stožáru (tyči) dosahující výšky až 20 metrů.

Die (deutsch etwa „Stab-Luftbildfotografie“) ist eine spezielle Art der Luftbildfotografie. Der Fotograf befindet sich dabei auf dem Boden, die Kamera ist auf einem Stab, in der Regel einem Teleskopmast, angebracht. So lassen sich Höhen bis etwa 20 Meter erreichen.


Život.

Jakub Kolas, vlastním jménem Konstancin Michailavič Mickevič, se narodil nedaleko Minsku. Jeho otec byl nemajetný rolník a aby rodinu uživil, přijal místo hajného v lesích nedaleko řeky Pripjať. Kolas tak prožil dětství obklopen nádhernou běloruskou přírodou, která mnohdy posloužila za námět jeho děl.  Roku 1898 Kolas nastoupil do učitelského semináře v Něsviži, který úspěšně dokončil v roce 1902. V letech 1902 až 1906 učil na školách v brestské a minské oblasti.  Po roce 1905, kdy se situace v carském Rusku radikalizovala, se Kolas začal zapojovat do různých radikálních hnutí. Za účast na nepovoleném sjezdu běloruských učenců, kteří žádali založení vlastních běloruských škol, byl propuštěn ze zaměstnání a umístěn pod policejní dohled. Krátce nato napsal Kolas první běloruskou čítanku, která sestávala hlavně z jeho vlastní tvorby, pracoval v novinách "Naša niva" (1907) a v soukromé škole ve vitebské oblasti.  15. září 1908 byl vilenským soudem odsouzen za účast na nelegálním sjezdu učitelů na tři roky do vězení a trest si odpykával ve vězení v Minsku. V letech 1912 až 1914 učil v Pinsku. V roce 1915 byl povolán do carské armády. Po ukončení studia na Aleksandrovském vojenském učilišti v Moskvě v roce 1916 byl poslán k záložnímu pluku do města Perm. V létě roku 1917 byl povýšen na podporučíka a převelen na rumunskou frontu. Brzy však onemocněl a byl z fronty přeložen a posléze propuštěn ze služby. Odešel do města Obojan v kurské oblasti, kde žila jeho žena s dvěma syny. Po bolševické revoluci se aktivně zapojil do veřejného života.  V roce 1921 se vrátil do Minsku. Pracoval v Naučno-terminologické komisi, která byla zaměřená na sběr běloruské lidové slovesnosti. Přednášel na Belpedtechnikume, běloruské univerzitě, o jejíž založení se zasloužil. Roku 1926 obdržel Kolas titul "Národní básník Běloruska". Od roku 1929 byl viceprezidentem Běloruské akademie věd. Podílel se na tvorbě běloruského spisovného jazyka. Za druhé světové války žil v Moskvě, v Taškentu a pak opět v Moskvě. Od roku 1944 sídlil v Minsku. Po válce vstoupil do VKS(b), byl člen ÚV KS Běloruska, členem Nejvyššího sovětu Běloruské SSR a SSSR. Zúčastnil se 20. sjezdu strany. Krátce po skončení sjezdu, 13. srpna 1956 zemřel.

Dílo.

První verše psal Kolas již v době svých studií na učitelském semináři. Sem patří báseň "Naše vesnice, lidé a život na vesnici". V této době psal básně jak bělorusky, tak i rusky. Svoje básně později publikoval v běloruských novinách "Naša dolja" a "Naša niva". Už v prvním čísle Naši doli vyšla Kolasova báseň "Náš rodný kraj".  Ještě v době jeho pobytu ve vězení, v roce 1910, byla vydána první Kolasova básnická sbírka "Písně smutku". Ve svých básních Kolas popisoval krásu běloruské přírody. Teskný popis běloruské krajiny měl znázorňovat i smutný osud běloruského národa. Předválečná díla se vyznačovala láskou k rodné zemí a popisem její krásy. Kolas věřil, že běloruský sedlák má právo na lepší život a šťastnější budoucnost. Nářek v Kolasových básních tak většinou končí v protestu proti nespravedlnosti sociálních poměrů.  Ve své próze řešil Kolas stejné problémy jako ve své poezii. Opět se věnuje drsným sociálním problémům běloruského venkova. Hrdinové jeho povídek však byli propracovanější, byli více vykresleni po psychologické stránce. Mezi předválečnou prózu patřila díla jako "Povídky" (1912) a "Blízké zjevy" (1914).  Před válkou začal psát Kolas dvě důležitá básnická díla, "Novaya ziamla" (Nová země, 1923) a "Simon – muzika" (Simon muzikant). V dílech barvitě popisoval život na venkově a volal po svobodě a kulturní emancipaci Bělorusů. Kolas popisuje život a náladu běloruských sedláků, které pokládá za základní kameny běloruské kultury. Nová země je v podstatě encyklopedií běloruského života, podrobně popisuje běloruskou společnost na venkově. Nová země je napsána v kriticko-realistickém stylu.  Simon muzikant popisuje život violončelisty Simona. Dílo je napsáno v romantickém stylu. Simon pochází původem z prostého lidu. Na Simonově příkladu chtěl Kolas ukázat zrání a sebeuvědomování běloruského lidu. Malý Simon dostane od svého dědy flétnu. Po své smrti se děd Simonovi zjevuje ve snu a odkazuje mu kouzelné housle, které mají představovat imaginární symbol hudební moci, která by mu mohla otevřít cestu do světa. Simon o snu přemýšlí a zanedbá hlídané stádo ovcí svého otce, které sežere vlk a otec Simona vyžene. Simon se toulá po Bělorusku a naučí se hudbě na housle. Seznámí se s dívkou Hanou, hudba ho však přitahuje víc a Simon od Hany odchází. Posléze však zažije pochybnou slávu a pád a nakonec se rád vrací k Haně.  Po revoluci byl Kolas ovlivněn bolševiky, což mělo vliv na jeho tvorbu. Porevoluční básně jsou šťastnější. Lidé v nich jsou sebevědomější, nevidí před sebou žádné překážky. Projevuje se zde kontrast oproti pesimistickým předrevolučním básním. Porevoluční tvorba se věnuje oslavě bolševické revoluce a cestě k socialistické budoucnosti. Bolševickou revoluci oslavuje báseň "K trudu". Kladného hrdinu, bolševika, najdeme v povídce "Sergej Korjaga" (1923).  Nejdůležitějším porevolučním dílem je prozaická trilogie "Na rozcestí" (Na pereputi) (1923 – 1956). Kolas v ní popisuje nejdůležitější období běloruských dějin,revoluci 1905-1907 a zároveň rozvíjí téma Simona muzikanta a Nové země. V trilogii se ospalý běloruský venkov stává revolučním a začíná si být vědom své síly a svého práva. Hrdina trilogie, učitel Labanovič, ztělesňuje revolučního ducha tehdejší doby. Hledá a nalézá podporu a porozumění prostých běloruských sedláků.  Díla z druhé světové války jsou plná vlasteneckého cítění, víry ve vítězství a touhy po odplatě. Druhou světovou válku popsal Kolas např. v roce 1945 v knize "Odplata". Roku 1947 vyšla poslední velká Kolasova sbírka, nazvaná "Rybářova chatrč".

Jakub Kolas (3. listopadu 1882 - 13. srpna 1956, Minsk) byl běloruský básník, prozaik, dramaturg, kritik, publicista, překladatel a spolutvůrce současné běloruské gramatiky.

Jakub Kolas (eigentlich "Kanstantin Michailawitsch Mizkewitsch", ; * in Akynzy im Rajon Stoubzy, Oblast Minsk; † 13. August 1956 in Minsk) war ein weißrussischer Dichter und Schriftsteller.


Příčiny vymírání.

Vymírání bylo zřejmě způsobeno součinností několika doložených faktorů, jako například výkyvy salinity moří, výlevů lávy, poklesem mořské hladiny a nedostatkem kyslíku jak v moři tak i v atmosféře.  Nedávné výzkumy poukázaly, že se v oblasti Sibiře nachází rozlehlá vrstva ztuhlé lávy, tzv. sibiřské trapy, která svým stářím odpovídá permskému vymírání. Tato až několik kilometrů mocná vrstva sopečných hornin naznačuje, že v oblasti Sibiře došlo v době před 252 miliony let k masivní erupci. Rozsáhlá a dlouhodobá sopečná aktivita (při formování superkontinentu Pangea) mohla vytvořit rozsáhlý mrak sazí a popela, který se prostřednictvím vzdušných proudů rozprostřel prakticky nad celým povrchem a způsobil vulkanickou zimu trvající nejméně několik let až desetiletí (v závislosti na množství částic vyvržených do atmosféry). Během erupce se navíc do atmosféry dostalo obrovské množství sopečných plynů ovlivňující vlastnosti atmosféry.  Rozsáhlé požáry, které byly dalším z přímých následků erupce, zvýšily značně obsah CO v atmosféře, který coby skleníkový plyn vytvořil podmínky pro růst teploty na Zemi po vymizení prachového atmosférického příkrovu. Zvýšení teploty mělo způsobit rozklad metan hydrátu, který se i v současnosti nachází pod nánosy sedimentů na mořském dně poblíž pevninských šelfů. Takto do atmosféry uvolňovaný methan jen nadále zvyšoval skleníkový efekt (fosilní nálezy poukazují na zvýšení obsahu izotopu C v sedimentech z doby vymírání a jeho zvýšenou hodnotu po něm). Podle odhadů mohla teplota vzrůst až o deset stupňů Celsia oproti podmínkám před erupcí. Vzrůst teploty způsobil nadměrné vypařování vody, v jehož důsledku klesala hladina moří za zvyšování jejich salinity a ve vnitrozemí zavládlo horké a suché období. Vymírání fotosyntetických organismů (zčásti způsobené nedostatkem světla a tepla během vulkanické zimy a částečně pro nedostatek vody v následném horkém období) spolu se zvýšeným obsahem metanu způsobilo značný pokles kyslíku a to z původních téměř 30 % až na pouhých 10 %.  Ukazuje se, že narušení pevninských ekosystémů se do jisté míry odehrávalo již před koncem permu. Ekosystémy po celé planetě se dominovým efektem hroutily. Nejprve vulkanická zima následována vysokými teplotami a suchem měly za následek úhyn rostlin (ten podle datování předcházel 400 000 let vymírání v moři). Jejich následný nedostatek spolu s klesajícím množstvím kyslíku a dostupné vody tvrdě zasáhl živočišnou část ekosystémů. V mořských ekosystémech zkázu způsobil růst teploty a salinity moří, což se opět lavinovitě promítlo napříč celým potravním řetězcem od planktonu až k největším mořským predátorům. Podle simulací mohlo vymírání mořských živočichů na konci permu být způsobeno zejména teplotně indukovanými hypoxickými událostmi (náhlým razantním úbytkem kyslíku v mořské vodě).  V paleontologickém záznamu byly objeveny náznaky úplného zhroucení ekosystémů na konci permu, evidentní například z rozboru koloběhu některých chemických prvků v biosféře a atmosféře.

Dopady na vývoj biosféry.

V období permu byli zástupci podtřídy Synapsida (mezi nimiž se nacházeli i předkové savců) dominantními tvory, kteří se na vrchol dostali díky pokročilé stavbě lebky a čelistí. Naopak zástupci podtřídy Diapsida, kteří se právě v době permu začali objevovat (mezi nimiž jsou předkové krokodýlů, ichtyosaurů, pterosaurů a dinosaurů), byli jen v malých formách a nic nenasvědčovalo, že by se měli stát významnější součástí ekosystémů. Obecně měli suchozemští obratlovci tendenci stahovat se do vyšších zeměpisných šířek, protože rovníkové oblasti byly kvůli vysokým teplotám prakticky neobyvatelné. Velmi dobře se zpočátku a na krátkou dobu (z hlediska geologického času) dařilo temnospondylním obojživelníkům.  V důsledku kataklyzmatických změn vymřelo statisticky 77 % až 96 % všech vodních a suchozemských druhů, novější odhady tento údaj zpřesnují na 81 %. Přesná čísla jsou však neznámá, a to i z důvodů odlišných interpretací stratigrafie. Vymřeli například poslední trilobiti, graptoliti, pancířnatci, trnoploutvé akantódy, obojživelníci subkategorie "Lepospondyli" a mnohé skupiny plazů. Vymírání postihlo i planktonické dírkonošce "Fusulina".  Dosavadní výhoda synapsidů přestala být směrodatná a místo toho se klíčovým faktorem stala dýchací soustava, která dosáhla vyššího stupně vývoje u triasových potomků permských diapsidů. Jako reakce na nedostatek kyslíku se u předků savců a jejich raných forem vyvinula bránice (důsledkem čehož u savců došlo k redukci žeber v oblasti břicha) pro zvýšení obsahu vzduchu vdechovaného do plic a tím vyrovnávali snížený obsah kyslíku v atmosféře. U diapsidů se vyvinul systém vzdušných vaků, který zdědili i ptáci, a který jim umožnil vyrovnat se s nízkou koncentrací kyslíku. Díky vyšší efektivnosti vzdušných vaků oproti bránici, získaly diapsidní druhy dominantní postavení v nově se rodících triasových ekosystémech, které nastupovaly na místa uvolněná vymřelými ekosystémy permskými.  Když se v pozdějších obdobích hladina kyslíku opět navýšila, ekosystémům dominovaly diapsidní skupiny. Potomci synapsidů oproti tomu nabývali jen malých rozměrů, což jim znemožnilo si vydobýt výraznějšího postavení v přírodě až do vymření všech diapsidních skupin (s výjimkou krokodýlů a ptáků) o 185 milionů let později.  Výzkum jezerních sedimentů na území Číny z doby před 242 miliony let dokládá, že po vymírání na konci permu trvalo nejméně 10 milionů let, než se jezerní (lakustrinní) společenstva plně druhově obnovila.

Permské vymírání (někdy také nazývané „velké permské vymírání“ či „vymírání na rozhraní perm-trias“) je nejrozsáhlejší hromadné vymírání organismů v historii Země, které nastalo před 252 miliony let (případně 253 miliony let) na přelomu prvohor a druhohor, tedy na rozhraní period permu a triasu. Vymírání na konci permu (Lopingu) o 8 milionů let předcházelo menší vymírání v permu na konci Guadalupu. Bylo ale srovnatelné s těmi největšími vymíráními. Necelé 2 miliony let po vymírání na konci permu bylo další masové vymírání. Výzkumy z Číny ukazují, že toto vymírání bylo relativně náhlé a proběhlo z geologického hlediska velmi rychle (trvalo přibližně jen 31 tisíc let). Jiné výzkumy hovoří o statisících let.

An der Perm-Trias-Grenze (auch PT-Grenze oder Perm-Trias-Ereignis genannt) vor rund 252 Millionen Jahren, am Übergang vom Perm zur Trias, zugleich die Grenze zwischen Paläozoikum (Erdaltertum) und Mesozoikum (Erdmittelalter), ereignete sich das größte der fünf Massenaussterben während des 541 Millionen Jahre umfassenden Phanerozoikums.<ref name="10.1016/j.palaeo.2016.11.005">


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1352. Sama historie obce sahá však hluboko do minulosti. Obec leží pravděpodobně na tak zvané „Keltské stezce“ později zvané „Plavecká“, jejíž zbytky jsou ještě dnes krajině patrny. Konkrétně na trase Vysoký Újezd, Jablonka, Chlum. Kostel Narození Panny Marie, který je dominantou obce, byl postaven v letech 1301 až 1340. Na místě kostela stávala románská rotunda. Zmínka o rotundě pochází z první poloviny 12. století, do této doby lze datovat i založení obce. Kostel nejspíše založili rytíři Nedvězští z Nedvězí a rytíři Újezdští z Újezda, kteří v obci měli i tvrz (nedochovala se). Tvrz rytířů z Nedvězí stávala v údolí asi kilometr od Vysokého Újezda, byla několikrát přestavována, svého času zde bylo i JZD, v dnešní době je na jejím místě „hotelová“ farma Michael. Před budovou bývalé školy (dnes obecní úřad) na upravené návsi stojí pomník padlých v 1. světové válce. Většina z nich byla příslušníky benešovského 102. pluku, kteří zahynuli na srbské frontě. Z obce pocházela i řada legionářů, kteří bojovali v italských, francouzských a hlavně ruských legiích. Jeden z původních zvonů z kostela Narození Panny Marie byl sejmut 2. prosince 1917 a roztaven pro válečné účely. Další dva zvony byly odvezeny do Německa v roce 1941, zůstal jen umíráček zavěšený na věž v roce 1921. 7. září roku 1991 byl zásluhou obce, církve a přispění občanů zavěšen zvon nový z dílny pana Manouška ze Zbraslavi. Obec byla během druhé světové války vystěhována, v rámci vysídlení Neveklovska, kde bylo zřízeno cvičiště jednotek SS.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Vysoký Újezd "(přísl. Větrov, 382 obyvatel, katol. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 3 hostince, kolář, 2 kováři, malíř, 2 obuvníci, pekař, 2 řezníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, Reiffeisenova záložna ve Vysokém Újezdě, Spořitelní a záložní spolek ve Vysokém Újezdě, 2 trafiky, 2 truhláři.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava

Turistika.

Územím obce vede modře značená turistická trasa Štěchovice – Slapská přehrada – Rabyně – Vysoký Újezd – Tuchyně – Stranný.

Vysoký Újezd je obec s rozšířenou působností, která se nachází v okrese Benešov, kraj Středočeský. Žije zde obyvatel a součástí obce je i vesnice Větrov. Vysoký Újezd je součástí přírodního parku Střed Čech a mikroregionu Neveklovsko, který se coby člen sdružení obcí Neveklovska snaží propagovat.

Vysoký Újezd (deutsch "Hoch Augezd") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 15 Kilometer westlich von Benešov und gehört zum Okres Benešov.


Životopis.

Pocházel ze starobylé šlechtické rodiny připomínané od 16. století, byl jediným synem Williama Warda, 4. vikomta Dudleye (1750–1823). Studoval v Edinburghu a Oxfordu, v letech 1802–1823 byl poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, po skončení napoleonských válek ale převážně cestoval po Evropě. Po otci zdědil v roce 1823 titul vikomta a vstoupil do Sněmovny lordů. Od dubna 1827 do června 1828 byl ministrem zahraničí. I když předtím proslul jako vzdělaný řečník a spisovatel, v úřadu ministra zahraničí nebyl příliš výrazný a zůstal pod vlivem premiérů Canninga, Godericha a Wellingtona, kteří také měli bohaté zkušenosti se zahraniční politikou. Od roku 1827 byl též členem Tajné rady a získal titul hraběte, dále byl členem Královské společnosti. V posmrtně vydané korespondenci je doložen jeho zájem o zřízení univerzity v Londýně, která ale byla založena až v roce 1907. Jeho výstřední se chování se později ukázalo jako počátek duševní choroby, jejímž následkem poté předčasně zemřel. Neměl potomstvo a titul hraběte byl později obnoven pro jeho vzdáleného bratrance Williama Warda (1817–1885). V další generaci z rodu vynikl William Humble Ward, 2. hrabě Dudley (1867–1932), místokrál v Irsku a generální guvernér v Austrálii.  Po otci zdědil rozsáhlé pozemky v hrabstvích Worcestershire a Staffordshire s bohatými ložisky uhlí. V souvislosti s důlním podnikáním podporoval rozvoj železnic a z výnosů těžby pobíral ročně desítky tisíc liber. Kromě toho po předcích vlastnil pozemky na Jamajce a byl majitelem otroků. Na půdě parlamentu sice kritizoval otroctví, ale neusiloval o jeho úplné zrušení. Po zrušení otroctví (1833) mu měla být vyplacena finanční náhrada, které už se ale nedožil. Svým dědicům zanechal majetek v hodnotě 350 000 liber.

John William Ward, 1. hrabě Dudley ("John William Ward, 1st Earl Dudley of Dudley Castle, 4th Viscount Dudley and Ward of Dudley, 1st Viscount Ednam, 9th Baron Ward") (9. srpna 1781 – 6. března 1833) byl britský státník a spisovatel ze staré šlechtické rodiny. Za stranu toryů byl dlouholetým členem Dolní sněmovny, kde vynikl jako řečník. V letech 1827–1828 byl krátce britským ministrem zahraničí, v roce 1827 byl povýšen na hraběte.

John William Ward, 1. Earl of Dudley PC FRS (* 9. August 1781; † 6. März 1833) war ein britischer Adliger und Politiker.


Historické pozadí.

Španělsko dlouhou dobu odmítalo nároky USA na koupi Floridy. V roce 1818 ale Španělé prodělávali složitou situaci ve svých koloniích. Země byla vyčerpána boji ve španělské válce za nezávislost a nutně potřebovala rehabilitovat svou důvěryhodnost a přítomnost ve svých koloniích. Hnutí za nezávislost v Střední a Jižní Americe začala požadovat nezávislost na španělské koruně. Země též nebyla ochotna nadále investovat do Floridy a obávala se stability hranice Nového Španělska a Spojených států. Španělsko nemělo prakticky žádnou politickou ani vojenskou přítomnost na Floridě a nebylo schopno zabránit nájezdům Seminolů, kteří pravidelně překračovali hranice a pustošili americké vesnice a farmy. V roce 1819 už Španělsko bylo ochotno zasednout k jednacímu stolu, protože ztrácelo držbu svého amerického impéria a jeho západní americké kolonie se začaly bouřit. Zatímco Andrew Jackson v První seminolské válce bojoval proti Seminolům a uprchlým americkým otrokům na území Georgie, postupně je vytlačil na území španělské Floridy. Tam ale také zaútočil na španělské pevnosti, které, podle jeho názoru, pomáhaly nájezdníkům, kteří pustošili americké území. S cílem zastavit pustošení amerických osad v Georgii Seminoly, kteří měli své základny ve východní Floridě, U.S. Army podnikala časté výpady na španělské území, včetně tažení v letech 1817–1818, vedeného Andrewem Jacksonem, které se stalo známým jako první seminolská válka. Po jejím skončení Spojené státy kontrolovaly území východní Floridy. Španělé žádali Británii o intervenci, ta však v průběhu vzájemného jednání zamítla pomoc Španělsku. Někteří členové kabinetu prezidenta Jamese Monroa požadovali okamžité odstoupení Andrewa Jacksona, ale Adams zkonstatoval, že tato skutečnost postavila USA do výhodné diplomatické pozice. Adams byl schopen vyjednat příznivé podmínky. Florida se pro Španělsko stala břemenem, protože si nemohlo dovolit poslat na její území osadníky ani vojenské posádky. Madrid se proto rozhodl odstoupit území Spojeným státům prostřednictvím smlouvy Adams-Onis.

Detaily smlouvy.

Smlouva byla podepsaná 22. února 1819 Johnem Adamsem, ministrem zahraničních věcí, a Luisem de Onís, španělským ministrem zahraničí. Ratifikace byla pozdržena na dva roky, protože Španělsko chtělo použít smlouvu jako podnět k tomu, aby drželo Spojené státy mimo diplomatické podpory hnutím za nezávislost v Jižní Americe. Hned jako smlouva byla podepsána, americký Senát ji jednomyslně ratifikoval, ale z důvodu zablokování smlouvy ze strany Španělska byla nutná nová ratifikace a tentokrát nebyla bez překážek. Henry Clay a další mluvčí v rozpravě požadovali, aby se Španělsko vzdalo Texasu. Tento návrh ale nebyl odsouhlasen Senátem, který ratifikoval smlouvu dne 19. února 1821. Ratifikační listiny byly vyměněny 22. února 1821 a smlouva byla veřejnosti zpřístupněna dne 22. února, dva roky po podepsání smlouvy.

Uplatňování smlouvy.

Ve Spojených státech byla založena komise, která se v letech 1821 až 1824 zabývala požadavky vůči Španělsku. Žadatele zastupovali významní právníci té doby, například Daniel Webster a William Wirt. Komise během svého působení prozkoumala 1 859 žádostí, které měly původ ve 720 událostech a jako náhradu vyplatila pět milionů dolarů. Smlouva snížila napětí se Španělskem (a po roce 1821 s Mexikem), a byla argumentem pro ty, kteří byli v Kongresu pro snížení vojenského rozpočtu a odmítnutí plánů na modernizaci armády, navrhované ministrem války John C. Calhounem. Smlouva byla dodržována oběma stranami, ačkoliv nepřesné mapy v textu smlouvy znamenaly, že hranice mezi Texasem a Oklahomou zůstaly nejasné po většinu 19. století. Americká hranice byla rozšířena v roce 1848 Smlouvou z Guadalupe Hidalgo.

Pozdější vývoj.

Smlouva byla ratifikována Španělskem v roce 1820 a Spojenými státy v roce 1821 (v tomto období se Spojené státy a Mexiko angažovaly v dlouholeté mexické válce za nezávislost). Španělsko konečně uznalo nezávislost Mexika Smlouvou z Córdoby, podepsanou 24. srpna 1821. Mexiko smlouvu ratifikovalo v roce 1831. V polovině 30. let 19. století ale vypukla kontroverze ohledně Texasu, kdy Spojené státy poukázaly na skutečnost, že řeky Sabine a Netches byly v mapách vyměněny a hranice byla posunuta ve prospěch Mexika. Důsledkem bylo, že hranice Texasu nebyla pevně stanovena až do vyhlášení nezávislosti Texaské republiky v roce 1836 a neodsouhlasena až do Smlouvy z Guadelupe Hidalgo v roce 1848, která ukončila mexicko-americkou válku. Tato smlouva formalizovala odstoupení mexických zemí Alta California a Santa Fe de Nuevo México (současný americký Jihozápad), kromě území známých později jako Gadsdenova koupě.  Další spor se vyskytl poté, co Texas vstoupil do Unie. Smlouva stanovila hranici mezi nároky Francie na severu a nároky Španělska na jihu. Touto hranicí byla řeka Red až po dosáhnutí stého poledníku na mapě Johna Melishe. Problémem bylo, že na mapě Johna Melishe byl 100. poledník vzdálen přibližně 90 mil na východ od skutečného stého poledníku a řeka Red přibližně 50 mil na východ od stého poledníku. Záležitost nebyla rozhodnuta až do rozhodnutí Nejvyššího Soudu Spojených států v roce 1896, kdy bylo sporné území přičleněno k Oklahomě.

Smlouva Adams–Onís (anglicky "Adams-Onís Treaty") z roku 1819, známá též jako "Transkontinentální smlouva" nebo "Koupě Floridy", byla smlouva mezi Spojenými státy a Španělskem uzavřená v roce 1819, kterou Španělé odevzdali Floridu USA a která stanovila hranici mezi Spojenými státy a Španělskem.

Der Adams-Onís-Vertrag von 1819 (formal: "Treaty of Amity, Settlement, and Limits between the United States of America and His Catholic Majesty", auch bekannt als der "Transcontinental Treaty of 1819" und als "Florida Purchase Treaty" bezeichnet) war ein historischer Vertrag zwischen den Vereinigten Staaten und Spanien, der die Grenzziehung in Nordamerika zwischen den beiden Nationen regelte. Der Vertrag war die Folge von wachsenden Spannungen zwischen den Vereinigten Staaten und Spanien über die Stellung der spanischen Kolonien in Nordamerika, nachdem die Macht des spanischen Vizekönigreiches Neuspanien seit Anfang des 19. Jahrhunderts schwand.


Hratelnost.

Je možno hrát ve dvou módech: Single Player a Multiplayer. Zatímco v Singleplayeru může hrát pouze jeden hráč, v Multiplayeru může hrát 2-4 hráčů. Při jízdě je možno zrychlovat, driftovat a dělat další triky. Ve většině módech je možnost vylepšení (power-ups), které se získají rozbitím tzv. Item Boxu, tyto vylepšení zahrnují zrychlení jízdy, zpomalení ostatních hráčů a jiné. Kromě wii remote se dá hra ještě ovládat ovladačí Nunchuck, Classic Controler a Nintendo-Gambe Cube Controler.

Postavy a Vozidla.

Hra má celkem 24 postav, se kterými se dá hrát, ale polovina z nich je odemknuta až po nějakém čase hraní. Postavy jsou ze sérií her Mario. V této hře se také poprvé objevila postava Baby Daisy. Také je možno hrát za postavu Mii. Hra má celkem 36 vozidel, ale ne každá postava může hrát se všemi. I zde platí, že většina z vozidel je odemknuta až po nějakém čase. Vozidla se liší vzhledem, rychlostí, ovladatelností a dalším.

Dráhy.

Celkově jich je 32, ale polovina se odemkne až po nějakém čase hraní. Prostředí drah je zasazeno opět do světa Mario. Dráhy jsou seřazeny do 8 sérií(cupů). Pro mód bitvy (battle mod) je zde 10 arén, ve dvou cupech.

Herní Módy.

Pro Singleplayer jsou 4 módy: Grand Prix, Time Trials, Versus(VS) a Battle.

Grand Prix.

V grand prix se závodí po celých cupech v různých obtížnostech.

Time Trials.

Zde závodí jeden hráč, a měří si čas s ostatními.

Versus(VS).

Jsou to závody na vybraný počet kol.

Battle.

Soutěž, kde se v uzavřeném prostoru (aréně) závodí o sběr mincí, nebo balónů.

Seznam Postav.

Odemknuté již na začátku  Odemknuté Později

Úspěšnost.

Celkově se prodalo 36 830 000 kopií, což hru činí druhou nejúspěšnější hrou na Nintendo Wii a nejúspěšnější závodní hrou vůbec.Dále hra získala ocenění 2010 Kids' Choice Awards a kritikou byla přijata velmi kladně.

Mario Kart Wii CTGP-Revolution.

Potom co firma Nintendo zrušila možnost hrát online, vznikla síť Wiimmfi. Aby se lidé mohli do Wiimmfi připojit, musí si nainstalovat CTGP-Revolution. Tato verze není od firmy Nintendo, ale vytváří ji pár nadšenců. Přináší 216 nových tratí. Nyní už na Wiimmfi tolik lidí nehraje, protože Nintendo vydalo novou hru Mario Kart 8. CTGP-Revolution si je možno zdarma stáhnout, ale je potřeba originální CD Disk Mario kart Wii. CTGP-Revolution je přeložena do více jazyků, chystá se i český překlad. Kromě CTGP je možno přes Wiimmfi hrát i na jiných neoficiálních rozšířeních. CTGP-Revolution se dá nainstalovat přes Homebrew Channel.

Mario Kart Wii (japonsky マリオカート) je závodní videohra od firmy Nintendo. Hra je určená pro konzoli Nintendo Wii. Je to šestá hra ze série Mario Kart. Bylo možné hrát multiplayer verzi přes internet, ale dnes je to možné i po ukončení služby WiiConnect24 pomocí rozšíření CTGP-Revolution. Pro hraní se používá Wii Remote, často s nástavcem Wii Wheel.

Mario Kart Wii ist ein Rennspiel der Mario Kart-Reihe für die Nintendo Wii. Es wurde von der Nintendo EAD entwickelt und am 11. April 2008 in Deutschland veröffentlicht. Dabei griff Nintendo auf nahezu alle Möglichkeiten der neuen Konsole in Bezug auf Onlinefähigkeit, Steuerung und Kanalsystem zurück.


Struktura.

Podle stanov v rámci Českého svazu ledního hokeje působí sedm orgánů. Jednou za dva roky se schází jako nejvyšší orgán svazu konference, která bývá jednou za čtyři roky volební. Mezi konferencemi řídí ČSLH jedenáctičlenný výkonný výbor, v jehož čele stojí předseda svazu. V rámci ČSLH působí různé odborné komise, kterých je nyní 13 (arbitrážní, disciplinární, smírčí, rozhodčích, brankářská, veteránská, mládeže, ženského hokeje, sportovnětechnická, lékařská, ekonomická, marketingová, trenérskometodická). Stálým orgánem mezi konferencemi je také dozorčí rada. Členy svazu mohou být kromě klubů i fyzické osoby. Hokejové kluby jsou sdružené v jednotlivých krajích České republiky do 14 krajských svazů. Stanovy ČSLH dále předpokládají existenci okresních výkonných výborů.  ČSLH je také zakladatelem dceřiné firmy PRO-HOCKEY Cz, s. r. o., která vlastní marketingová a televizní práva související českými hokejovými reprezentacemi (včetně juniorských).  Z hokejových soutěží ČSLH organizuje na centrální úrovni I. a II. ligu mužů, ligu žen a extraligy (ligy) žáků, dorostu a juniorů. Na krajské úrovni organizují přebory různých věkových kategorií krajské svazy (např. Krajské hokejové přebory).  Český svaz ledního hokeje sdružuje v současnosti okolo 100 000 registrovaných hráčů, z toho kolem 75 000 v kategorii mužů a kolem 23 000 v kategorii juniorů. Zaregistrováno je také asi 2000 žen. V zemi je k dispozici 81 hřišť.

Kritika.

Český svaz ledního hokeje čelí dlouhodobě kritice za tabulkové hodnoty hráčů, které jsou přirovnávány k novodobému otroctví. Jedním z největších kritiků svazu je Hráčská asociace.. Zatím prvním známým hokejistou, který se smluvně vyvázal z tolik kritizovaných tabulkových hodnot je Adam Jehlička.

Historie.

Vznik a doba před první světovou válkou.

Svaz vznikl z iniciativy funkcionáře Slavie Praha Emila Procházky, který poslal přihlášku do právě vznikající LIHG již 15. listopadu 1908, ačkoli ustavující valná hromada Českého svazu hokejového se konala až 11. prosince. Valné hromady se zúčastnili delegáti z 12 sportovních klubů. Okamžitě se však projevily spory mezi zástupci Slávie a Sparty Praha a valná hromada se musela posléze ještě třikrát zopakovat. Prvním předsedou svazu se na více než jen několik dní tak stal až 13. ledna 1909 Jaroslav Potůček z BZK Praha. Svaz vzápětí rozhodl o vyslání reprezentačního mužstva, pro jehož hráče se později vžilo označení hokejoví mušketýři, na mezinárodní turnaj do francouzského Chamonix.  Svaz neoplýval penězi a šíření ledního hokeje (nazývaného pro odlišení od bandy hokeje kanadský) napomáhal alespoň tím, že jeho představitelé uveřejňovali články v různých časopisech. Zvláště aktivní byl v tomto směru zástupce českého svazu v LIHG a brankář hokejových mušketýrů Josef Gruss a zajímavými myšlenkami se prezentoval v tisku také střelec první české reprezentační branky Jan Palouš. Po úspěchu reprezentace na mistrovství Evropy v ledním hokeji 1911 se svazu podařilo získat pořadatelství dalšího mistrovství. To však bylo posléze anulováno, protože Rakouský hokejový svaz nebyl v době jeho konání ještě členem LIHG a nerozhodné utkání českých hokejistů s německými se přes protesty soupeře nezopakovalo. Tehdejší předseda českého svazu Procházka v reakci na toto rozhodnutí na svou funkci rezignoval.  Český svaz před první světovou válkou střídavě sdružoval asi dvě desítky klubů, které si však musely pořádat turnaje samy. Svaz se více soustředil na uhájení pozic na mezinárodní scéně. Na rozdíl od fotbalu se hokejovému svazu podařilo uhájit členství v LIHG na národním principu místo státního po celé toto kritické období.

Mezi dvěma světovými válkami.

Po vzniku Československa se v roce 1919 ustavil Československý svaz hokejový (ČSSH) jako organizace, pod kterou kromě ledního hokeje spadal i bandy a pozemní hokej. Lední hokej tehdy provozovala asi třetina z 25 členských klubů. Po úspěchu hokejové reprezentace na olympijském hokejovém turnaji v roce 1920 se sekce ledního hokeje pod předsednictvím úspěšného reprezentanta Jana Fleischmanna v roce 1921 pojmenovala jako Československý svaz kanadského hokeje (ČSSKH).  V posledním měsíci roku 1923 došlo k rozštěpení svazu, když se od něj pod vedením Karla Hartmanna ze Sparty oddělila Československá asociace kanadského hokeje (ČSAKH). Uklidnění situace nepřispělo ani to, že se v lednu následujícího roku pořádalo svazové mistrovství, na němž se poprvé bojovalo o putovní pohár darovaný prezidentem T. G. Masarykem. Spory naopak ovlivnily též nominaci na hokejový turnaj zimních olympijských her 1924, přestože se tomu snažila Československá obec sportovní zabránit. Z klubů, které se přiklonily k ČSAKH, odjel reprezentovat pouze Josef Maleček, který dostal jako voják konající prezenční službu účast rozkazem z ministerstva obrany. Ke sjednocení svazu došlo po roce především pod vlivem přiděleného pořadatelství mistrovství Evropy v ledním hokeji 1925.  Domácí mistrovství ozdobené zlatými medailemi výrazně pomohlo svazu v propagaci ledního hokeje na úkor bandy na Slovensku, kde se po určitých peripetiích uskutečnilo. V roce 1927 sdružoval svaz dvojnásobný počet klubů vůči stavu po první světové válce, čemuž však neodpovídal počet registrovaných hráčů. Registrace byla tedy prohlášena za nutnou podmínku pro každého hráče, aby se mohl zúčastnit zápasu. V dalším roce došlo k oddělení struktur ledního a pozemního hokeje. Zároveň začal být řešen problém paralelní existence svazů národnostních menšin na území Československa. Německým klubům sdruženým v Deutscher EisHockey Verband (DEHV) hrozil od LIHG mezinárodní bojkot, ovšem situace se rychle zlepšovala. V lednu 1929 byla např. sehrána utkání mezi týmy Prahy a Opavy, v níž byli soustředěni nejlepší hokejisté německého původu na československém území. Na mistrovství Evropy v ledním hokeji 1929 pak odjeli s československým reprezentačním týmem čtyři hráči z Opavy, z nichž se o další titul výrazně zasloužil klíčovými góly ve dvou prodlouženích v rozhodujících zápasech Wolfgang Dorasil.  Po úspěšném mistrovství se svaz dočkal i definitivního příslibu stavby zimního stadiónu s první umělou ledovou plochou v Československu. Stavba stadiónu na Štvanici v Praze se potýkala s celou řadou problémů. Ty mimo jiné svazu znemožnily uspořádat mistrovství Evropy v ledním hokeji 1932 v Praze. Na podzim 1931 vznikla Československá liga kanadského hokeje (ČSLKH), která sloučila kluby z československého i německého svazu. Pět let byl jejím předsedou Jaromír Citta z tehdy suverénně nejlepšího československého klubu LTC Praha. Svou práci také započal Sbor soudců, který sdružil rozhodčí jako další důležité účastníky každého hokejového utkání. Dne 6. listopadu 1932 se odehrálo oficiální a trvalé otevření zimního stadiónu na Štvanici. O čtvrt roku později se na něm odehrálo mistrovství světa v ledním hokeji 1933, při němž českoslovenští hokejisté získali další titul mistra Evropy.  Zatímco počet žup, do nichž byly hokejové kluby rozděleny, se pohyboval kolem 15, počet hokejových klubů spadajících pod ČSLKH a registrovaných hráčů ledního hokeje narůstal až do roku 1938. V ČSLKH byly tehdy již zapojeny i maďarské hokejové kluby působící na československém území. Celkově držel ČSLKH v roce 1938 s 361 členskými kluby pozoruhodný evropský primát. Zásluhu na tom mělo pořadatelství mistrovství světa a angažování kanadských hokejistů především pražskými kluby. Obě tyto skutečnosti mohly za růst popularity ledního hokeje i u veřejnosti. Z kanadských hráčů přispěl k utváření československého ledního hokeje nejvíce Mike Buckna, který na mistrovství světa v ledním hokeji 1938 v Praze působil u domácího mužstva na trenérském postu. Svazu se v těchto příhodných podmínkách podařilo ustavit a dohrát alespoň dva ročníky státní ligy jako nové celostátní soutěže klubů ledního hokeje. I to byl v podmínkách, kdy byla v Československu k dispozici jediná stálá umělá ledová plocha velký úspěch.

Český svaz ledního hokeje (ČSLH, od roku 2018 používá marketingové označení Český hokej) je zastřešující organizace pro dění v ledním hokeji v Česku. Po právní stránce se jedná o spolek. V roce 1908 byl český svaz jedním ze zakládajících členů tehdejší Mezinárodní federace ledního hokeje. K mezinárodním zápasům vysílá českou hokejovou reprezentaci, která navazuje na úspěchy československé hokejové reprezentace a hokejové reprezentace Čech, i reprezentační juniorské výběry.

Der Tschechische Eishockeyverband (ČSLH) () ist der für Eishockey zuständige tschechische Sportverband. Er wurde am 15. November 1908 als "Böhmischer Eishockeyverband" gegründet und ist Gründungsmitglied des Vorläufers der IIHF. Ab 1920 übernahm dann die Tschechoslowakei die Mitgliedschaft in der IIHF und ab 1992 die Tschechische Republik.


Popis.

Ciboty jsou robustní pozemní kapradiny dorůstající výšky až 6 metrů. Oddenek je masivní, plazivý, vystoupavý nebo přímý. Vzrůstný vrchol a vytrvalé báze listů pokrývající oddenek jsou pokryté hustou vrstvou dlouhých, tenkých, měkkých chlupů. Cévní svazky jsou typu solenostélé nebo někdy diktyostélé, bez sklerenchymatické pochvy. Listy jsou rozměrné (obvykle 2 až 4 metry dlouhé), 2x zpeřené, v dospělosti lysé nebo na žilnatině chlupaté, nahloučené na vrcholu lodyhy, víceméně stejnotvaré, na rubu často sivé. Žilky jsou volné, jednoduché, vidličnatě větvené nebo zpeřené. Řapíky jsou dlouhé, hladké, na bázi nebo po celé délce pokryté chlupy. Výtrusné kupky jsou jednotlivé na spodní straně listů, umístěné po straně na konci žilek, uložené v miskovitém útvaru a kryté dvouchlopňovou ostěrou. Spory jsou kulovitě čtyřstěnné, triletní, odlišné od spor ostatních zástupců řádu "Cyatheales".

Rozšíření.

Rod cibot zahrnuje asi 11 druhů. Je rozšířen ve východní a jihovýchodní Asii, ve Střední Americe, Mexiku a na Havaji. Největší počet druhů (celkem 6) roste na Havaji a všechny jsou endemické. V Asii rostou celkem 3 druhy, z nichž největší areál má druh "Cibotium barometz", rozšířený od indického Assamu přes jižní Čínu po Indonésii. Ve Střední Americe (včetně Mexika) rostou 2 druhy.

Taxonomie.

Čeleď "Cibotiaceae" je příbuzná čeledi "Dicksoniaceae". Rod "Cibotium" byl do této nové čeledi vřazen v roce 2006 na základě výsledků fylogenetických studií. Do té doby byl řazen do čeledi "Dicksoniaceae" či "Cyatheaceae".

Význam.

Ve sklenících botanických zahrad je nejčastěji pěstován druh "Cibotium schiedei", pocházející z Mexika. V minulosti byl pěstován i v zimních zahradách honosných sídel. V roce 1969 bylo zjištěno, že extrakt z tohoto druhu má protirakovinné účinky. Další studie však zřejmě na tento objev již nenavazovaly.  Chlupy z oddenků cibotu jsou v Číně a Malajsii tradičně používány k zastavení krvácení při zevních zraněních. Místně se používají též v čalounictví a jako vycpávkový materiál.

Cibot ("Cibotium") je jediný rod čeledi cibotovité kapradin z řádu cyateotvaré. Jsou to velké pozemní kapradiny s dvakrát zpeřenými rozměrnými listy. Rod zahrnuje asi 11 druhů a je rozšířen v Asii, Střední Americe a na Havaji.

Cibotium ist die einzige Gattung der Pflanzenfamilie Cibotiaceae innerhalb der Ordnung der Baumfarne (Cyatheales). Die Arten werden auch Schatullenfarne genannt.


Popis.

Rostliny rodu "Clavija" jsou stálezelené, málo větvené nebo i nevětvené pachykaulní stromy nebo keře. Listy jsou rozměrné, střídavé, jednoduché, řapíkaté, obvykle kožovité a nahloučené na koncích větví či na vrcholu stonku. Čepel je celokrajná nebo na okraji pilovitá. Květy jsou jednopohlavné nebo oboupohlavné, čtyř nebo pětičetné, často nápadné, uspořádané v hroznovitých květenstvích vyrůstajících kauliflorně mezi listy nebo pod nimi. Kalich je srostlý, vytrvalý. Koruna je bledě oranžová, oranžovočervená nebo červená, dužnatá, miskovitá, s krátkou korunní trubkou. Tyčinek je 4 nebo 5 a jsou srostlé do trubičky. Staminodia v samičích květech jsou srostlá pouze na bázi. Plodem je kulovitá, kožovitá bobule obsahující jedno nebo několik velkých semen. Dužnina obklopující semena je oranžová a sladká.

Rozšíření.

Rod "Clavija" zahrnuje asi 56 druhů. Je rozšířen v tropické Americe od jižní Nikaraguy po jižní Brazílii a Paraguay. Druh "Clavija domingensis" je endemit Hispanioly. Největší počet druhů roste v západní Amazonii a severních Andách. Rostou v podrostu tropických deštných lesů, řidčeji i opadavých či poloopadavých tropických lesů v oblastech s periodickým obdobím sucha. Většina druhů roste v nadmořských výškách do 1000 metrů, některé však vystupují v montánních lesích až do výšek 2500 metrů.

Ekologické interakce.

O opylování květů nejsou dostupné žádné informace. Plody mají sladkou dužninu a jsou šířeny zvířaty.

Taxonomie.

Rod "Clavija" je v rámci čeledi "Primulaceae" řazen do podčeledi "Theophrastoideae" a tribu "Theophrasteae". V minulosti byl součástí samostatné čeledi "Theophrastaceae", která však byla v systému APG III, publikovaném v roce 2009, vřazena do čeledi "Primulaceae". Nejblíže příbuzné rody jsou dle výsledků fylogenetických studií rody "Neomezia" (1 druh na západní Kubě) a "Theophrasta" (2 druhy v Dominikánské republice a na Haiti), které společně tvoří sesterskou vývojovou větev rodu "Clavija".

Význam.

Význam rostlin rodu "Clavija" je okrajový. Sladká dužnina plodů některých druhů (např. "Clavija mezii", "Clavija procera") je jedlá a některé domorodé kmeny ji konzumují. Druh "Clavija mezii" je v Panamě používán domorodci při léčbě hadího uštknutí. Indiáni kmene Wayapi ve Francouzské Guyaně používají "Clavija lancifolia" na obklady při bolestech v krku. Druh "Clavija nutans" je v tropech pěstován jako zajímavě vyhlížející, málo větvený stromek. Lze jej pěstovat i v nádobách.

Clavija je rod rostlin z čeledi prvosenkovité, kde je řazen do podčeledi "Theophrastoideae". Jsou to málo větvené nebo nevětvené malé stromy a keře neobvyklého vzhledu s velkými jednoduchými listy a čtyř nebo pětičetnými květy. Plodem je bobule. Vyskytují se v počtu asi 55 druhů v podrostu tropických lesů Střední a Jižní Ameriky. Význam je spíše okrajový, některé druhy mají jedlé plody nebo jsou využívány v domorodé medicíně.

Clavija ist eine Pflanzengattung aus der Unterfamilie der Theophrastoideae in der Familie der Primelgewächse (Primulaceae). Mit 55 Arten ist sie die größte Gattung der Unterfamilie der Theophrastoideae.


Život.

Mark Todd se narodil 1. března 1956 v malém městě Cambridge na Novém Zélandu a již jako malý si jezdectví a koně zamiloval. Také byl členem pony klubu a soutěžil v místních jezdeckých soutěžích. Todd se chtěl stát žokejem, avšak plány mu zkřížila jeho výška – během krátké doby rychle vyrostl a měřil téměř 190 cm. Drezuru tedy nahradil parkurem, kde výška jezdce tolik neomezuje. Jeho kolega Andrew Nicholson o něm řekl: „Mark může jezdit cokoliv! Mohl jet cross country na dojnici.“  Po opuštění školy se Todd zaměřuje na zemědělství a získá diplom z Waikato Technical Institute. Pracoval na farmách, zatímco se věnoval ježdění a prodávání koní.  V roce 1986, jako třicetiletý, se oženil s Carolyn Berry, se kterou měl později děti Jamese a Lauren. V roce 2009 se pár rozešel, ale již roku 2014 se konala svatba, kde se znovu vzali. Za svědky na druhé svatbě jim šly děti, jinak byl ceremoniál tajný.  V roce 1998 Todd vydal svoji autobiografii s názvem "So Far, So Good". Ještě před tímto dílem ale publikoval jiné knihy: "Charisma" (1989), "One Day Eventing", "Mark Todd's Cross-Country Handbook" (1995) nebo "Novice Eventing with Mark Todd" (1996).

Kariéra.

První větší Toddova zkušenost se závody přišla v roce 1978, kdy byl součásti novozélandského družstva na světovém šampionátu v Lexingtonu v Kentucky. Po drezuře byl na desátém místě steeplechase jej posunul na místo druhé. Toddův kůň Tophunter se ale při cross-country poranil a ukončil tak žokejovu účast na šampionátu. Následně se Todd přestěhoval do Anglie, kam si přivedl kolegu Andrewa Nicholsona jako čeledína na statek.  Todd je uznávaným průkopníkem jezdecké všestrannosti na Novém Zélandu. I díky němu se později známí jezdci jako například Blyth Tait (olympijský vítěz 1996) dali na všestranností soutěže. Vaughn Jefferis (bronzový medailista na olympijský hrách 1996) o Toddovi řekl: „My všichni Marku Toddovi hodně dlužíme. Byl první a vydláždil pro nás cestu.“

Účast na LOH.

Todd se stal na Novém Zélandu oblíbeným sportovcem, stejně jako někteří jeho koně. Jedním z nic byl i Charisma (1972–2003), který je považován za jednoho z nejvyšších koní, kteří kdy soutěžili – měřil 160 cm v kohoutku a to i přestože jeho matka byla drobná klisna plemene connemarský pony. S tímto koněm vyhrál Todd dvě zlata a bronz na olympiádách v letech 1984 a 1988. Roku 2003, jako třicetiletý, byl Charisma uspán.  Roku 1885 se Todd stal držitelem Řádu britského impéria.  Na Letních olympijských hrách v Sydney získal Todd individuální bronzovou medaili. Jeho vítězství ale komentoval magazín "Sunday Mirror", který Todda obvinil z toho, že krátce před závodem užil kokain – se svým homosexuálním partnerem. O tomto skandálu se dlouho mluvilo a téměř stál Todda i místo v novozélandském družstvu.

Odchod do důchodu.

Po Letních olympijských hrách 2000 odešel Todd do důchodu a s rodinou se odstěhoval na farmu nedaleko jeho rodného Cambridge. Soustředil se především na chov koní a výrobu a prodej postrojů na ně. V roce 2004 se opět na LOH objevil, tentokrát ale jako trenér družstva jezdecké všestrannosti.

Návrat.

Dne 25. ledna 2008 magazín "Horse & Hound" oznámil, že osm let po odchodu do důchodu se Mark Todd chystá vrátit. Koupil desetiletého šedého hřebce jménem Gandalf, se kterým se chtěl účastnit nadcházejících Letních olympijských hrách v Pekingu. Jeho návrat a kvalifikace na hry byla sponzorována New Zealand Bloodstock. Dne 19. května toho roku se umístil na šestém místě na třídenní soutěži v jezdecké všestrannosti ve Francii. Následně se mu podařila i kvalifikace na LOH. Tým Nového Zélandu se nakonec na olympiádě umístil na pátém místě, Todd v něm předvedl druhý nejlepší individuální výkon. V samotné soutěži jednotlivců ale skončil až na sedmnáctém místě.  V únoru 2009 Todd oznámil svůj plnohodnotný návrat v postu žokeje a znovu se přemístil do Anglie, kde koupil hned několik koní. Roku 2012 se znovu účastnil olympiády a jeho družstvo získalo bronzovou medaili.

Sir Mark Todd, KNZM OBE (* 1. března 1956, Cambridge, Nový Zéland) je novozélandský jezdec specializující se na jezdeckou všestrannost. Byl Mezinárodní jezdeckou federací (FEI) volen žokejem 20. století. Získal pro Nový Zéland dvě zlaté medaile a to na Letních olympijských hrách 1984 (Los Angeles) a 1988 (Soul). Také tři bronzové medaile z let 1988, 2000 a 2012. Když na Letních olympijských hrách 2012 vyhrál bronzovou medaili, stal se sportovcem s nejdelším rozestupem mezi první a poslední medailí. Tento rozestup činil osmadvacet let.

Sir Mark James Todd, KNZM, CBE, (* 1. März 1956 in Cambridge, Waikato) ist ein ehemaliger neuseeländischer Vielseitigkeitsreiter und Pferdezüchter. Mit zwei Olympiasiegen, zwei Weltmeistertiteln, vier weiteren olympischen Medaillen und acht Siegen bei Wettbewerben der höchsten Kategorie CCI**** gehört er zu den erfolgreichsten Reitern in dieser Disziplin. Vom Weltreitverband FEI wurde er zum „Reiter des 20. Jahrhunderts“ gewählt.


Život.

Quinnová absolvovala střední školu ve Victorii v Austrálii a následně nastoupila na University of Melbourne. Na doktorské studium přešla do USA na Stanfordovu univerzitu. V roce 1967 získala doktorát, v té době tvořily ženy méně než 2% fyziků. Postgraduální práci absolvovala v německé urychlovačové laboratoři DESY v Hamburku. Následně strávila sedm let na Harvardově univerzitě předtím, než se vrátila do Stanfordu, kde získala post profesorky fyziky na Stanford Linear Accelerator Center.

Příspěvky ve fyzice.

Společně s Howardemem Georgim a Stevenem Weinbergem ukázala že tři typy základních fyzikálních interakcí (silná, elektromagnetická a slabá), které vypadají velmi odlišné když pozorujeme jejich chování v běžném světě, se stávají velmi podobné v procesech s extrémně vysokými energiemi. Proto mohou být tyto tři interakce aspekty jediné sjednocené interakce. Navrhla také možnou novou symetrii vesmíru, později známou jako Pecceiova–Quinnové symetrie. Tato vysvětluje jak může v silné interakci platit CP symetrie, ačkoli ve slabé interakci tato symetrie neplatí. Jedním z důsledků této teorie je předpověď částice známé jako axion. Tato částice dosud nebyla pozorována, ale uvažuje se o ní jako o možném kandidátovi na temnou hmotu.  Rovněž společně s Weinbergem a Enrico Poggiem ukázala, jak může být fyzika kvarků použita k předpovědi některých aspektů fyziky hadronů (což jsou částice složené z kvarků) bez ohledu na detaily struktury hadronů. Tato vlastnost je známa jako kvark-hadronová dualita.  V několika různých zemích vystoupila s přednáškou ""Chybějící antihmota"", ve které naznačuje, že tato oblast výzkumu je velmi slibná.  Dlouhodobě se angažuje v otázce výchovy. V Kalifornii, pracuje s učiteli ze základních a středních škol, tak aby se naučili předávat zábavu a vzrušení související s fyzikou studentům. Je členkou Rady pro vědecké vzdělávání v rámci Národní rady pro výzkum. Předsedala výboru, Národní rady pro výzkum který v roce 2012 vyvinul ""Rámec pro K-12 vzdělávání vědy"", který by se měl stát vodítkem pro vývoj multistátních norem pro vědecké vzdělávání. Konečná podoba dokumentu byla vydána v roce 2013 pod názvem ""Příští generaci vědeckých standardů"".

Helen Rhoda Arnold Quinnová (* 19. května 1943 Melbourne) je americká fyzička austrálského původu zabývající se fyzikou elementárních částic. Její práce se týká především hledání jednotné teorie tři interakcí, silné, elektromagnetické a slabé. Obdržela několik vyznamenání včetně Diracovy medaile.

Helen Rhoda Quinn (* 19. Mai 1943 in Melbourne) ist eine australische theoretische Physikerin, die hauptsächlich im Bereich der Elementarteilchenphysik arbeitet.


Život.

Mládí a výcvik.

Po základní a střední škole vystudoval univerzitu v Severní Karolíně (University of North Carolina ) a v roce 1952 zde získal titul inženýra fyziky. Pokračoval ve studiu dál a roku 1963 zde obhájil doktorát medicíny. Poté sloužil v americké armádě u letectva a odtud se dostal 2. srpna 1967 do šesté skupiny kosmonautů. Byl jmenován do podpůrných posádek letů Skylab 2, Skylab 3 a Skylab 4. Po ukončení tohoto programu se přeškolil na raketoplány. Oženil se (manželka Jennifer, rozená Fowlerová) a má dvě děti..

Lety do vesmíru.

Koncem léta roku 1983 se stal 127 kosmonautem Země, když na palubě raketoplánu Challenger odstartoval k misi STS-8 na oběžnou dráhu naší planety. Šestidenního letu se zúčastnila tato pětičlenná posádka: velitel Richard Truly, dále pak Daniel Brandenstein, Guion Bluford, Dale Gardner a William Thornton. Startovali z Kennedyho vesmírného střediska na mysu Canaveral a přistání bylo na žádost armády na základně Edwards v Kalifornii v noci kvůli plánovaným vojenským expedicím. V noci také vypustili indickou telekomunikační družici Instat 1B.  Podruhé letěl za necelé dva roky ve stejném raketoplánu k sedmidennímu letu STS-51-B. Velitelem letu byl plk. Robert Overmyer, pilot plk. Frederick Gregory, dalšími v posádce byli dr. William Thornton, dr. Norman Thagard, dr. Don Lind, dr. Lodewijk van den Berg a dr. Taylor Wang. Na oběžnou dráhu sebou vynesli laboratoř Spacelab 3 a několik zvířátek. Start i přistání byly shodné, jako v předešlém letu.

Po skončení letů.

Z týmu kosmonautů NASA odešel 3. května 1994 ve svých 65 letech. Učil pak na texaské univerzitě (University of Texas) v Galvestonu budoucí lékaře, což ostatně zde i na jiných školách dělal s přestávkami i během své kosmonautické kariéry.

William Edgar Thornton (* 14. dubna 1929 Faison, Severní Karolína, USA), je americký kosmonaut z programu Skylab a letů s raketoplány.

William Edgar Thornton (* 14. April 1929 in Faison, North Carolina) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Astronaut. Thornton erhielt 1952 einen Bachelor in Physik von der University of North Carolina at Chapel Hill und wurde dort 1963 in Medizin promoviert.


Život.

Mládí a výcvik.

Po základní a střední škole pokračoval ve studiích na univerzitě (California Polytechnic State University), získal titul leteckého inženýra a stal se zkušebním pilotem ve středisku Patuxent River, příslušníkem armády.  V době výběru (rok 1978) do týmu astronautů NASA byl ženatý a s manželkou měl jedno dítě..

Lety do vesmíru.

STS-41-B.

Poprvé letěl v únoru 1984 na palubě raketoplánu Challenger při osmidenní misi STS-41-B, desátém letu raketoplánu vůbec. Bylo mu 38 let. Osádku raketoplánu tvořili: Vance Brand, Robert Gibson, Bruce McCandless, Ronald McNair a Robert Stewart. Během letu byly uvedeny na oběžnou dráhu družice Westar 6, Palapa B2, ty však nezačaly fungovat. Start i přistání byly na Floridě na Kennedyho vesmírném středisku.

STS-61-C.

Po dvou letech se zúčastnil svého druhého letu, tentokrát na palubě Columbie, kde byla sedmičlenná osádka, které Robert Gibson velel. Doprovázeli ho pilot Charles Bolden, trojice letových specialistů Franklin Chang-Diaz, Steven Hawley a George Nelson a dva specialisté pro užitečné zatížení, inženýr Robert Cenker od firmy RCA a zástupce Demokratické strany za stát Floridu ve Sněmovně reprezentantů Clarence Nelson. Start byl z mysu Canaveral, kosmodrom Kennedy Space Center. Během letu vypustili družici Satcom. Přistáli na základně Edwards v Kalifornii.

STS-27.

Potřetí letěl na orbitální dráhu kolem Země v prosinci roku 1988 na raketoplánu Columbia a to již jako velitel s titulem komandér (fregatní kapitán) Robert L. Gibson. V posádce měl : pplk. Guy Gardner, plk. Richard Mullane, pplk. Jerry Ross a konečně fregatní kapitán William Shepherd. Byl to let utajovaný, vojenský, jen čtyřdenní, během něj byla vypuštěna špionážní družice Lacrosse v ceně 500 mil.dolarů. I tentokrát přistáli v Kalifornii.

STS-47.

I čtvrtý let absolvoval jako velitel, kpt. Robert L. Gibson, přezdívaný „Hoot“. Tedy "Hejkal" nebo "Chechtal", protože "to hoot" znamená v angličtině houkat jako sova nebo hýkat smíchy. V posádce byl: mjr. Curtis Brown Jr., pplk. Mark Lee, Jerome Apt a tři nováčci, Jane Davisová, první černošská astronautka Mae Jemisonová, japonský astronaut dr. Mamoru Mohri. Během letu vykonali desítky různých experimentů. Přistáli na základně Edwards.

STS-71.

Svůj poslední pátý let absolvoval v roce 1995 na Atlantisu. Spolu s ním letěli pplk. Charles Precourt, dr. Ellen Bakerová, Gregory Harbaugh, dr. Bonnie Dunbarová, Rusové Anatolij Solovjov a Nikolaj Budarin. Měli sebou laboratoř Spacelab, během letu se připojili k vesmírné stanici Mir (raketoplán poprvé) a došlo k novému rekordu, když se zde naráz shromáždilo 10 kosmonautů. Zpátky na Zem (přistáli opět na základně Edwards) sebou vezli také tři kosmonauty z Miru, Vladimíra Děžurova, Gennadije Strekalova a Normana Thagarda. Na Miru naopak zůstali Solovjov a Budarin.

Přehled absolvovaných letů.

Strávil ve vesmíru 36 dní, je zapsán jako 132. člověk ve vesmíru.

Po letech.

V letech 1992-1994 byl zaměstnán v Johnsonově vesmírném středisku v Houstonu.

Robert Lee Gibson (* 30. října 1946, Cooperstown, New York, USA) je letec a mnohonásobný bývalý americký astronaut z letů raketoplány.

Robert Lee „Hoot“ Gibson (* 30. Oktober 1946 in Cooperstown, Bundesstaat New York, USA) ist ein ehemaliger amerikanischer Astronaut. Gibson erhielt 1969 einen Bachelor in Luftfahrttechnik von der California Polytechnic State University.


Začátky interakce člověk-počítač.

Historie ovládání počítače pomocí mozku začala v roce 1924, kdy německý vědec Hans Berger objevil elektrickou aktivitu lidského mozku. V témže roce se Berger stal prvním člověkem, který zaznamenal aktivitu mozku pomocí EEG. Analyzováním stop EEG byl Berger schopen určit oscilační aktivity v mozku známé jako Alfa vlny. Bergerovy první zařízení byla velice primitivní. Stříbrné vodiče vsunuté pod pokožku byly později nahrazeny stříbrnou fólií upevněnou gumovými obvazy. Fólie byla spojena s Lippmanovým elektroměrem který však nedokázal zaznamenat nejmenší elektrické impulsy a tak byl později nahrazen galvanometrem.

Výzkumné úspěchy.

V roce 1999 Phillip Kennedy a Yang Dan provedli pokus, při kterém dali na hlavu kočky 177 senzorů. Senzory snímaly centrální nervový systém, kde se zpracovávají signály ze sítnice. Kočce byl přehrán film, při kterém se postupně ukládala aktivita mozku. Za použití matematických filtrů dokázali výzkumníci dekódovat signály a převést je do obrázků. Postupně byli schopni zrekonstruovat celý film. Pokus s kočkou umožnil první zkoušky na lidech. V roce 2000 William Dobelle sestavil přístroj skládající se z 68 elektrod, které se implantují do mozku, a kamery upevněné na brýlích. První pacient se jmenoval Jerry. 68 elektrod mu bylo implantováno do vizuální oblasti. Jerry je schopen poznat tvary světlo ale je omezen malým zorným polem, vzdáleností na jakou vidí a omezeným počtem snímků. V dnešní době jde výpočetní technika dopředu a tak se schopnosti Dobellova přístroje zlepšují.  V roce 2000 brazilský vědec Miguel Nicolelis připravil pokus, při kterém měla opice za úkol podat si jídlo pomocí robotické ruky. Ze začátku opice používala joystick na ovládání ramene. Vědci jí při tomto úkonu monitorovali aktivitu jejího mozku. Později se jim povedlo upravit robotické rameno tak aby opice nemusela pohybovat joystickem, ale pouze myslela na to, co má ruka udělat.  Tohoto objevu využívají hlavně lidé, kteří jsou ochrnutí a připoutáni na vozík. Aby byli schopni ovládat svůj elektrický vozík bez použití rukou, mají na hlavě připevněný senzor, který reaguje na aktivitu jejich mozku a podle toho ovládá vozík.

Historie NIA.

Konstruktér Dr. Schuette si nechal svůj nápad patentovat už v roce 2003. S firmou OCZ technology začal produkt vyrábět až v roce 2008. Kvůli nedostatečnému zájmu veřejnosti, zejména kvůli nedostatečné přesnosti a malému využití přístroje, se přestal 2010 vyrábět.

Princip NIA.

Signály z těchto přístrojů jsou zpracovávány v hlavní jednotce a poté odeslány do PC.

Aktuátor nervových impulsů (, NIA) vyrábí firma OCZ Technology už od roku 2008 a jedná se o nejprodávanější ovladač reagující na impulsy lidského mozku.

Der Neural Impulse Actuator ermöglicht das Steuern eines Computerspiels allein mit Gehirnströmen und/oder mit Maus. Über ein Stirnband messen Sensoren Impulse der Stirn- und Augenmuskulatur und Spannungsschwankungen in den elektrochemischen Aktivitäten des Gehirns. Das Verfahren ist an die Elektroenzephalografie (EEG) der Medizin angelehnt.