Okolnosti vzniku strany.

Vznik švédské křesťanskodemokratické strany byl především reakcí na sekularizační tendence ve švédské společnosti po druhé světové válce. Tento protest spojen především s obrozeneckými snahami opozičních skupin v rámci státní švédské luterské církve a dalších církví, zejména letničního hnutí.  Jako důležité pro vznik strany se ukázaly dvě petice. První z nich byla petice stavějící se proti plánované redukci náboženského vyučování na školách, kterou podepsaly více než dva miliony lidí, což byla třetina tehdejší švédské populace. Druhou byla tzv. Petice 140 lékařů, kteří vyjadřovali znepokojení nad rostoucí mírou promiskuity ve švédské společnosti, šířením pohlavních chorob a rostoucím počtem potratů. Nezanedbatelnou roli pro vznik strany měly rovněž události spojené s uvedením filmu 491, který obsahoval na svou dobu velmi explicitní sexuální scény. Tehdejší vláda zrušila po několika cenzorních zásazích jeho původní zákaz, což mělo také velký vliv při rozhodování o založení strany.

Historie Strany.

Strana byla založená v roce 1964 jako Křesťansko-demokratické shromáždění (Kristen Demokratisk Samling – KDS) a její počátky jsou spojené především se zakladatelem švédského letničního hnutí Levim Pethrusem, nicméně prvním předsedou strany se stal luteránský pastor Birger Ekstedt a Pethrus stanul na místě prvního místopředsedy.  Po úmrtí prvního předsedy strany byl na mimořádném kongresu strany zvolen novým předsedou strany zvolen Alf Svensson, který také vycházel z letničního hnutí, nicméně sehrál velmi důležitou roli při přeměně strany z úzce zaměřené nábožensky orientované skupiny na relevantní politickou sílu schopnou oslovit větší množství voličů.  Do roku 1985 však byla KDS marginálním a mimoparlamentním politickým uskupením, jehož podpora se pohybovala v rozmezí 1-2 %. Strana se zaměřovala především na sociální problémy. KDS také volala po novelizaci interrupčního zákona a vystupovala proti jaderné energetice. Snažila se profilovat jako „třetí alternativa“ vůči sociálním demokratům a bloku nesocialistických stran, nicméně její strategie nebyla příliš úspěšná.  První menší úspěch si strana mohla připsat až v roce 1985, když kandidovala v koalici se stranou středu. Křesťanští demokraté získal v rámci koalice 2,6 % hlasů. Ačkoli její zisk sice výrazně nepřevyšoval výsledky v předešlých volbách, podařilo se jí získat historicky první mandát, který připadl předsedovi Svenssonovi.  Nastala postupná proměna strany. V roce 1987 přepracovali křesťanští demokraté svůj program a přijala také nový název Křesťansko-demokratická společenská strana (Kristdemokratiska Samhällspartiet – KdS). V následujících parlamentních volbách, které se uskutečnily v roce 1988, kandidovala KdS opět samostatně. Získala 2,9 % hlasů, což pro ni znamenalo ztrátu parlamentního zastoupení, která byla ale pouze dočasná.  Historickým úspěchem znamenaly pro švédské křesťanské demokraty parlamentní volby v roce 1991. KdS v nich získala 7,14 % hlasů, 27 mandátů, a následně také účast ve středopravicové vládě, v níž jí připadla tři ministerská křesla. Strana je od té doby stálou součástí švédské politické scény a podílela se na několika vládách s dalšími nesocialistickými stranami, tj. Umírněnými, Stranou středu a Lidovou stranou.  Za nárůstem podpory stály celkem tři faktory. Strana se vzdala své představy coby "třetí alternativy" a přidala se mezi nesocialistické strany. Druhým bylo širší otevření se dalším skupinám voličů a posledním byla kombinace tradičních témat (odmítání potratů a prorodinná politika) s dalšími prioritami, kterými dokázala oslovit i další voliče (především zlepšení sociálních služeb).  V následujících volbách roce 1994 překročili křesťanští demokraté čtyřprocentní hranici pouze těsně, nicméně o čtyři roky zaznamenali největší úspěch ve své historii, když se jí podařilo získat dokonce 11,8 % hlasů. Pozitivní vliv na výsledek strany měly mít celkem tři faktory: Popularita jejího lídra Alfa Svenssona, rodinná politika a náboženská otázka.  Mezitím si v roce 1996 strana změnila svůj název na Křesťanští demokraté (švédsky Kristdemokraterna), který užívá dodnes. V dalších volbách sice strana nedokázala obhájit svůj výsledek z roku 1998, i přesto se ale dokázala etablovat na švédské politické scéně. Za přelomový lze v dějinách strany považovat rok 2004. Alf Svensson, který stál v čele strany 21 let, se rozhodl již dále nekandidovat na předsedu a vystřídal jej Göran Hägglund, který byl do té doby druhým místopředsedou. Hägglund však postrádal charisma svého předchůdce, což vedlo k postupnému poklesu podpory strany.

Křesťanští demokraté ( Kristdemokraterna, KD) je Švédska politická strana, která vznikla v roce 1964 jako reakce na sekularizaci švédské společnosti. V parlamentu jsou Křesťanští demokraté zastoupeni od roku 1991, od tohoto roku do roku 1994 byli též členy nesocialistické vlády. Také nyní jsou vládní stranou. Křesťanští demokraté se zasazují o zlepšení péče o důchodce, snižování daní a boj s nezaměstnaností. Předsedou strany je od roku 2015 Ebba Buschová Thorová, která vystřídala Görana Hägglunda.

Kristdemokraterna (kurz KD, dt.: "Die Christdemokraten") bilden eine im schwedischen Reichstag vertretene politische Partei. Sie ist eine christlich-soziale Partei mit starker Verankerung in den schwedischen Freikirchen. Die Christdemokraten erreichten bei der Reichstagswahl 2018 6,3 % der Stimmen und 22 von 349 Mandaten. Parteivorsitzende ist seit April 2015 Ebba Busch.


Přístupy.

Thomas Karlsson, jeden ze zakladatelů magického řádu Dragon Rouge, rozlišuje po vzoru Alberta Brandiho, dvě formy stezky levé ruky:  K první skupině Karlsson řadí i svůj řád, který také označuje za anti-náboženství. Zatímco náboženství, respektive stezku pravé ruky, chápe jako založené na souboru povinností a příkazů, které mají docílit ztraceného ideálního stavu a souladu s Bohem, stezku levé ruky chápe jako oproštění se od prvotního řádu, vyjádření svobodné vůle, osobní zodpovědnosti a získání vědomostí a moci umožnujících mu vládu nad světem. Od hermetismu, jehož cíle se mohou podobat, se podle Karlssona tato stezka odlišuje oslavováním temných a revolucionářských božstev a bytostí jako Lucifer, Loki, Kálí, Hekaté, Prométheus, Azazel nebo padlí andělé. Definuje ji též antinomismus – odvrhnutím kulturních, náboženských a především existenciálních tabu, včetně smrti.  Stephen E. Flowers, runolog a jeden ze zakladatelů Ring of Troth, spojuje stezku pravé ruky s objektivním vesmírem, zatímco stezku levé ruky s vesmírem subjektivním. Zatímco objektivní či přirozený vesmír, Flowersem ztotožňovaný s přírodou i Bohem abrahámovských náboženství, je ovládán přírodními zákony, vesmír subjektivní, vlastní každé vnímající bytosti, je těchto zákonů oproštěn. Za prvotní formu duše vnímajících bytostí tvořících svůj vlastní vesmír označuje „Knížete temnot“, konečné božstvo následovníků stezky levé ruky a vyjádření bytostného Já. Zatímco tak většina duchovní tradic se snaží dosáhnout jednoty s Přírodou či Bohem, tak následovníci tradic stezky levé ruky se snaží dosáhnout nezávislé existence na božské úrovni prostřednictvím trvalého oddělení od objektivní reality. První jmenované označuje jako teocentrické, druhé jako psychécentrické. Následovníka stezky levé ruky definuje jako osobu usilující o trvalou, nezávislou, osvícenou a všemocnou existenci, přičemž prostředkem je mu následující:

Stezka pravé ruky a stezka levé ruky představuje v západní esoterismu dichotomii mezi základními přístupy k magii. Někteří autoři a skupiny zabývajících se okultismem a ceremoniální magií ztotožňují stezku levé ruky s černou magií a černým šamanismem a stezku pravé ruky s magií bílou, jiní tuto dichotomii chápou spíše jako rozdíl přístupů, který nutně nesouvisí s morální stránkou magických aktů. K stezce levé ruky se v rámci západního esoterismu hlásí například Církev Satanova, Séthův chrám, Typhonian Order nebo Dragon Rouge.

Als Pfad zur linken Hand, Pfad der linken Hand oder Left-Hand Path (LHP) werden verschiedene religiöse (auch okkulte oder magische) Ausrichtungen bezeichnet, die dem etablierten, „rechten“ Glauben gegenüberstehen. Die begriffliche Unterscheidung des Pfades zur Linken Hand (Sanskrit: "Vama Marga") und des Pfades zur Rechten Hand (sanskrit: "Dakshina Marga") stammt ursprünglich aus dem Hindu-Tantra. "Vama" kann sowohl mit „linke (Hand)“ als auch mit „Frau“ übersetzt werden, "Marga" mit „Weg“ oder „Pfad“.


Život a závodní kariéra.

V mezinárodních závodech debutovala na mistrovství Evropy 1987, kde teprve jako třináctiletá skončila čtvrtá na 200 m znak a pátá na 100 m znak. O rok později na olympijských hrách zaskočila plavecký svět, když na znakařské dvoustovce zvítězila a na poloviční trati skončila druhá. V den jejího olympijského vítězství jí bylo teprve 14 let a 41 dní a stala se tak nejmladším plavcem, který na olympiádě zvítězil (v roce 1992 tento rekord překonala Kyoko Iwasakiová). V dalších letech znakařským tratím dominovala. Na barcelonské olympiádě 1992 zvítězila na obou tratích a k tomu přidala zlato v polohovém závodu na 400 metrů. Byla jedinou ženou, která si z těchto her odvážela tři zlaté medaile. Tuto sbírku ještě rozšířila na mistrovství Evropy 1993, kde krom vítězství na zmíněných tratích vyhrála i 200 m motýlek. <br> V roce 1994 oznámila, že po mistrovství světa v Římě ukončí kariéru. Šampionát se jí však nepovedl- na kratší znakařské trati skončila až pátá, na 200 m znak druhá. To vedlo k rozhodnutí konec kariéry odložit. Další rok na mistrovství Evropy již opět vítězila. Na olympijských hrách v Atlantě 1996 obhájila své výhry na 200 m znak ze dvou předchozích olympiád a stala se teprve druhým plavcem (po Dawn Fraserové), která zvítězila ve stejné disciplíně na třech po sobě jdoucích hrách. S pěti zlatými z individuálních disciplín z let 1988 až 1996 byla také nejúspěšnějším plavcem historie, její zisk překonal v roce 2008 Michael Phelps. Po atlantské olympiádě oznámila konec kariéry v 22 letech.

Krisztina Egerszegiová (* 16. srpna 1974, Budapešť) je bývalá maďarská plavkyně, která v osmdesátých a devadesátých letech získala celkem pět zlatých olympijských medailí. Byla držitelkou světového rekordu na 100 m i 200 m znak, na delší trati rekord držela dokonce sedmnáct let (1991 až 2008).

Krisztina Egerszegi [] (* 16. August 1974 in Budapest) ist eine ehemalige ungarische Schwimmerin, die fünf Goldmedaillen bei Olympischen Spielen gewann.


Obecné metody.

Prahování vlnkových koeficientů.

Odstranění šumu a vyhlazení signálu za pomoci prahování vlnkových koeficientů je jednou z nejznámějších a nejjednodušších aplikací vlnkové transformace.  Nejprve se spočítá diskrétní vlnková transformace signálu. Pro prahování koeficientů je možno použít jakýkoli postup. Nejčastěji se ale používá tvrdé (') či měkké (') prahování.  Při tvrdém se koeficienty menší než práh formula_1 nahradí nulami.  U měkkého se navíc ostatní posunou o velikost prahu směrem k nule (to má za následek větší ztrátu energie signálu).  Volba prahu závisí na použitých vlnkách i charakteru šumu a může být odlišná v různých měřítkách. Pro normální rozdělení formula_4 šumu se používá kde formula_6 je počet vzorků signálu. Je třeba určit rozptyl šumu. D. L. Donoho a I. M. Johnstone odvodili Pro prahování se signál zpět složí pomocí inverzní DWT.

Obraz.

Jedná se například o obraz z digitálních nebo filmových kamer, kde je k dispozici pouze jediná realizace snímku (nelze tedy použít průměrování více snímků).

Typy šumu.

V digitálním obraze rozeznáváme nejčastěji dva typy šumu:

Metody odstranění.

U barevných obrazů je třeba vhodně zvolit barevný model, na jehož složky budou metody aplikovány. Metody odstranění šumu můžeme rozdělit následovně:

Lineární filtry.

Podle frekvenční charakteristiky šumu mají tyto lineární filtry často charakter dolní propusti. Filtry lze na obraz aplikovat pomocí konvoluce.  Jedna z metod odstranění šumu je konvoluce s maskou, která se skládá z elementů určených Gaussovou funkcí. Tato metoda vede k rozmazání obrázku, což může být pro další zpracování obrazu problém (například pro detekci hran). Je to efektivní technika k potlačení Gaussova šumu.  2D Gaussova funkce:  Hodnota každého pixelu je určena průměrem jeho a jeho nejbližších sousedů. Opět vede k rozmazání obrazu. Jako Gaussův filtr je efektní k potlačení Gaussova šumu. Je to vlastně speciální případ Gaussova filtru s nekonečnou směrodatnou odchylkou (formula_10).  Obecná dolní propust propustí jen nízké frekvence (šum je zpravidla vysokofrekvenční). Je možné ji aplikovat buď postupně přímo na obraz pomocí konvoluce s malou konvoluční maticí (získanou například inverzní Fourierovou transformací z frekvenční charakteristiky filtru) nebo násobením celé frekvenční charakteristiky filtru s celou frekvenční charakteristikou obrazu (získanou například Fourierovou transformací).  Příkladem nelineárního filtru je mediánový filtr nebo rank-order filtry. Mediánový filtr vezme pro každý pixel obrazu jeho okolí. Ze všech těch pixelů vybere medián, který se stává novou hodnotou zpracovávaného pixelu. Rank-order filtr pracuje podobně, ale nevybírá ze seřazených pixelů okolí medián (ležící přesně uprostřed) ale jinou hodnotu (ležící například ve dvou třetinách). V případě barevného obrazu se pixely porovnávají podle váženého průměru kanálů (například podle intenzity, ', '). Mediánový filtr je vhodný k odstranění náhodného šumu.  Dalším nelineárním filtrem je tzv. „konzervativní vyhlazení“. Jedná se o rychlou metodu určenou k odfiltrování izolovaných pixelů s výjimečně vysokou nebo nízkou intenzitou (například šum typu sůl a pepř). Tato metoda se snaží nejprve detekovat vadný pixel. Tedy nejdříve nalezne minimální a maximální hodnotu intenzity z okolí pixelu, jehož hodnotu chceme spočítat. Jestliže je hodnota tohoto centrálního pixelu mezi minimem a maximem, je pixel předán do výstupního obrazu beze změny. V opačných případech by měl být pixel nahrazen novou hodnotou, jež je odvozena z nepostižených sousedních pixelů. Například v případě, že je jeho hodnota menší než minimum, je nahrazen tímto minimem. Naopak, je-li jeho hodnota větší než maximum, je nahrazen maximem.  Obraz je rozložen diskrétní vlnkovou transformací a na získané koeficienty je aplikování nejčastěji tvrdé nebo měkké prahování. Metoda je popsána výše.  Mezi nelineární filtry patří také bilaterální filtr, který při odstranění šumu zachovává ostré hrany, nebo metody založené na Vector-Valued Image Regularization with PDEs.

Odstranění šumu, potlačení šumu nebo redukce šumu je proces, který se pokouší odstranit ze signálu šum. Znalost charakteristik šumu a typu signálu může pomoci k výběru konkrétní metody. Bez znalosti charakteristiky šumu nebo signálu není možné šum odstranit. Nejčastěji činěnými předpoklady o šumu jsou: vysoká frekvence, nízká energie, malá korelace s původním signálem.

Rauschunterdrückungsverfahren () sind technische Verfahren im Bereich der Signalverarbeitung, welche das Ziel haben das meist unerwünschte Rauschen in einem Nutzsignal zu verringern. Dazu werden im Signal mit auf die Anwendung abgestimmten Filtern bestimmte Frequenzanteile unterdrückt oder verstärkt. Anwendungsbereiche sind unter anderem die Audiotechnik bei Sprache und Musik, allgemein die Akustik, oder die Bildverarbeitung um das Rauschen von Bildsensoren zu minimieren. Entsprechende Filterfunktionen können aber auch in Bereichen der Mechanik wie z. B. der Hydraulik Verwendung finden.


Historie.

První komerční aplikace CAD pro minipočítače se objevily v 70. létech 20. století a předznamenaly revoluční změnu, která se následně v práci konstruktérů odehrála. Podrobně je historie CAD popsána v 2. kapitole knihy dostupné na Internetu. V současnosti se CAD v nějaké podobě využívá prakticky v každém výrobním podniku, který má vlastní konstrukci. S rozmachem CAD se data z projekce a konstrukce začala stěhovat z papíru do CAD souborů. Počet těchto souborů v podniku rychle narůstal a udržet pořádek v jejich ukládání a archivaci bylo stále těžší. Když jejich uchovávání začalo konstruktérům přerůstat přes hlavu, zrodily se systémy PDM.  PDM, anglicky Product Data Management, česky Řízení výrobkových dat, je systém určený k řízení (správě) dat o výrobcích a s nimi spojených pracovních procesů. Systémy PDM zprvu začínaly jako pouhé trezory na výstupní soubory CAD konstruktérů, ale jejich funkce se postupně rozšiřovaly. Uchovávané informace nyní zahrnují CAD modely, výkresy, kusovníky, údaje o dílech, produktové specifikace, NC programy, výsledky analýz, související korespondenci atd. PDM se stará také o udržování verzí dokumentů. Uživateli PDM jsou hlavně vývojáři a konstruktéři, ale mohou to být i pracovníci z výroby, projektoví manažeři, lidé z prodeje, marketingu, nákupu, financí, kteří také mohou přispět k návrhu produktu. PDM lze považovat za jakousi nadstavbu CAD, protože má smysl ho provozovat jen když už podnik využívá CAD.  PLM je potom další nadstavbou resp. vyšším vývojovým stupněm PDM. Rozdíl mezi PDM a PLM je v tom prostředním písmenu: P"D"M je "data" management, má na starost data týkající se konstrukce výrobku, zatímco P"L"M je "lifecycle" management, tedy zabývá se celým životním cyklem výrobku. Orientuje se na všechny procesy, které se výrobku za jeho života týkají. PLM má výrazně širší záběr, sleduje produkt až do výroby a dále k zákazníkovi. Má silné vazby na ERP (viz dále). Není to jen aplikace (jako je CAD i PDM), je to komplexní informační systém, jehož implementace je hodně náročná a vždy si vynutí podstatné změny ve způsobu práce celé organizace. Jeho uživatelé pak jsou v celém podniku a dokonce i u jeho externích partnerů. Nasazení PLM automaticky předpokládá i používání systému PDM, který je de facto vždy v PLM obsažen.  "Pozn.:" Rychlé seznámení s historií vzniku PLM (ve srovnání s ERP) může poskytnout dvouminutové video Toma Shoemakera z americké softwarové firmy PTC.

Vztah PLM a ERP.

ERP a PLM plní ve výrobním podniku rozdílné úlohy: PLM určuje, jaký má produkt být, a ERP podniku pomáhá při přeměně této vize ve skutečnost.  Lze to vyjádřit i tak, že systém PLM se stará o veškeré duševní vlastnictví (Intellectual Property, IP) týkající se podnikových produktů a systém ERP se stará o jejich produkci (realizaci) nejefektivnějším možným způsobem, s ohledem na zdroje, čas, odpad materiálu apod., zpravidla provázaně s finančními transakcemi. Připojený obrázek ukazuje, jak se podíl PLM a ERP v průběhu životního cyklu výrobku mění. První úvahy, skici, rozbory a návrhy probíhají ve vývojovém oddělení, využívají podkladů z PLM a ukládají se do jeho databáze. Po schválení přechází práce do konstrukce, užívají se aplikace CAx, a všechny výsledky se uchovávají a spravují v PLM. Jak se výroba přibližuje, začne se uplatňovat i ERP. Je-li třeba, instalují se nové stroje nebo výrobní linky, najímají se noví pracovníci. V předstihu se vybírají dodavatelé a objednávají se položky s delší dodací lhůtou. Někdy se vyrábí a testuje prototyp. Po spuštění a rozběhu výroby většinu podpory zajišťuje ERP, zatímco podíl PLM postupně klesá. Zpočátku lze očekávat častější konstrukční úpravy; s tím, jak se výroba stabilizuje, požadavků na PLM ubývá, ovšem k inovacím dochází neustále. Po ukončení výroby daného produktu se v režii ERP dále vyrábějí náhradní díly a zajišťuje servis pro zákazníky. Dochází k postupnému útlumu, jak se výrobek u zákazníků přestává používat. PLM se v této době využívá hlavně jako zdroj potřebné dokumentace k výrobku.  Panuje shoda v tom, že ze všech systémů a řešení určených pro výrobní podniky jsou ERP a PLM nejdůležitější. PLM hraje hlavní roli při inovaci, vývoji a konstruování produktů, ERP při plánování a řízení procesů během jejich realizace. ERP ovšem plní i další důležité úlohy, které nemají přímý vztah k produktům, v účetnictví, personalistice a obecně ve správě a řízení společnosti.

Funkce PLM.

PLM nemá jednoznačnou definici, a proto ani výčet jeho funkcí není nijak závazně určen. K dispozici jsou seznamy funkcí konkrétních PLM produktů od jejich výrobců, které si zájemce snadno dohledá, a které se v mnohém shodují a v mnohém rozcházejí. Z obecnějšího pohledu lze usoudit, že funkcionalita PLM pokrývá pět hlavních oblastí:  "Systémový inženýring" sbírá všechny požadavky na výrobky (primármě požadavky zákazníků, ale také požadavky regulatorních orgánů např. na bezpečnost, kvalitu atd.) a koordinuje práce na vývoji nových a inovacích stávajících výrobků. "Řízení produktů a jejich portfolia" se zaměřuje na alokaci zdrojů potřebných pro vývoj a na sledování stavu projektů majících za úkol vývoj nových produktů. Řízení portfolia je nástrojem, který managementu pomáhá kontrolovat pokrok ve vývoji nových výrobků a rozhodovat o přidělování nedostatkových zdrojů. K "návrhu produktů" se používá CAD a příbuzné aplikace. Do "řízení technologie" spadá rozvržení dílny, uspořádání výrobních linek, plánování strojů, technologické postupy, normování prací, počítačová podpora obrábění (CAM), počítačová podpora kvality (CAQ) aj. Oblast "Řízení výrobkových dat" (PDM) byla popsána výše.

Integrace PLM a ERP.

PLM a ERP ve výrobním podniku mohou sice pracovat samostatně, je však velmi žádoucí, aby spolu byly co nejlépe propojené (integrované). V podniku pak neexistují žádné PLM ani ERP procesy, nýbrž pouze „podnikové procesy“. Procesní problémy se ve výrobním podniku nedají řešit separátně v PLM nebo ERP, ale jen společně na podnikové úrovni. Integrované PLM a ERP tvoří nejlepší prostředí pro rychlé a spolehlivé navrhování a realizaci inovovaných produktů. Inovace nejsou omezeny jen na konstrukci. „Velký“ vývoj sice typicky probíhá ve výzkumu a konstrukci, ale podněty k menším inovacím, které mohou zvýšit kvalitu resp. snížit náklady, často přicházejí z výroby a servisu.  Integrace PLM a ERP však není vůbec snadná. Nejde přitom o technické problémy se sdílením dat, největší potíže působí to, že PLM a ERP mají řadu zásadních rozdílů a představují dva odlišné světy.  "Inovační cyklus" (PLM) se vyznačuje rychlými iteracemi a úpravami, "realizační cyklus" (ERP) má spíše lineární a opakované procesy. Mnoho informací z inovačního cyklu, včetně rozpracovanosti návrhů a plánů, se bez PLM formálně nezaznamenává a nesdílí. Tyto informace nejsou v ERP a typicky zůstávají jen v neřízených dokumentech a tabulkách. Při vývoji produktů se pracuje s velkým množstvím dat, která nemají nic společného s provozními útvary podniku. Většina z nich má cenu jen pro konstrukci, například dohledání slepých cest pomáhá pochopit přijatá rozhodnutí. Takové informace v ERP nejsou a sotva by tam byly k něčemu, ale jsou cenné v PLM.  Každá revize v PLM přitom může zahrnovat všechny související analýzy, návrhy, grafiku, dokumentaci a další informace, které jsou pro realizaci důležité teprve když je tato revize uvolněna pro výrobu (jestli k tomu vůbec dojde). Moderní CAD systémy generují obrovské soubory a PLM tak potenciálně spravuje gigabyty dat pro každý jednotlivý produkt. Architektura ERP systémů pro tyto účely nevyhovuje a není k tomu ani důvod.  Překážkou pro sdílení těch dat, s nimiž pracují oba systémy, také je, že PLM a ERP mluví odlišnými jazyky. Používají různé pojmy a mnohdy i pracují s různými věcmi. V PLM je základem "dokument" (výkres), v ERP stejnou úlohu zastává "položka", což není totéž. To jak je výrobek zkonstruován, popisuje "konstrukční kusovník" v PLM. V ERP zase pro plánování a řízení výroby musí být uložen "výrobní kusovník". Postup pro jeho odvození ze struktury CAD a jeho udržování v ERP představuje při úvahách o propojení PLM a ERP jeden z hlavních problémů, který ovšem jde nad rozsah tohoto článku. Ke způsobu práce v PLM dále patří snadné vytváření nových "verzí" a "revizí" (revize obvykle znamená schválenou verzi). ERP však s verzemi ani revizemi nepracuje, v něm se vše řídí na základě "platnosti" (od-do). Změnové řízení v ERP je komplikované a podléhá řadě schvalovacích kroků, protože každá změna je vážným zásahem do nepřetržitě probíhající výroby. Tyto a další integrační problémy nemají jednoznačné řešení, vždy záleží na typu výroby (konstrukce na zakázku, výroba na zakázku, montáž na zakázku) a na konkrétních potřebách daného podniku.

Rozšíření.

Podle zprávy se prodej PLM systémů v období 2009-2014 ve světě rovnoměrně zvyšoval z 24 na asi 35 miliard dolarů. Stejný růst se předpokládá i na období do roku 2018. Tato čísla se vztahují k celkovému trhu označovanému jako "PLM-related investments" (investice související s PLM), takže zahrnují i různá dílčí a menší řešení. Tři hlavní dodavatelé kompletních PLM systémů jsou Dassault Systèmes, PTC a Siemens PLM Software.  Počet PLM systémů instalovaných v ČR není znám. Lze odhadovat, že to bude jen zlomek z počtu instalací ERP.

Souvislost se systémy PIM/MDM.

Se systémy PDM/PLM popisovanými v tomto článku souvisejí systémy s podobně vyznívajícími názvy, a to PIM/MDM (Product Information Management, česky Správa produktových informací, a Master Data Management, česky asi Správa kmenových dat). Přes uvedenou podobnost (ve zkratkách PDM a PIM rozlišující prostřední písmeno znamená buď 'data' nebo 'informace', což jsou slova, která se v řeči běžně zaměňují) obě tyto dvojice představují odlišné, avšak vzájemně se doplňující systémy. Přestože je někdy těžké se v nových technologiích a jejich zkratkách vyznat, organizace samy musí vždy posoudit, zda a jak jsou nabízené nástroje vhodné pro jejich potřeby.  Účel PDM/PLM byl vysvětlen výše, tyto systémy se zaměřují na na tu stránku výrobkových dat, která určuje, jak se produkt navrhuje, vyrábí a využívá. Primárním účelem PIM naproti tomu je shromažďovat, spravovat a sdílet produktová data potřebná pro jejich prodej a marketing. Typičtí uživatelé PDM/PLM byli vyjmenováni v tomto článku, typickými interními uživateli PIM jsou lidé z marketingu a prodeje, externími uživateli pak zákazníci, distributoři a prodejci (více v článku PIM). Jak bylo uvedeno výše, PLM hraje hlavní roli při "inovaci" produktů, zatímco ERP se stará o jejich "realizaci". V podobně stručném shrnutí lze říci, že PIM se soustřeďuje na "publikaci" informací pro zákazníky.  A stejně jako je PDM součástí PLM, je PIM podmnožinou MDM, systémů se širším záběrem, zahrnujících nejen produkty samotné ale i další související informace.

Řízení životního cyklu výrobku (ve zkratce PLM z anglického Product Lifecycle Management, česká zkratka se nepoužívá) je proces řízení celého životního cyklu výrobku od prvního nápadu přes návrh, konstrukci a výrobu až po servis a likvidaci výrobku. PLM sdružuje lidi, data, podnikové procesy a systémy a pro vlastní výrobní podnik i jeho partnery vytváří páteř informací o výrobku. Pojmem PLM se označuje nejen způsob tohoto řízení, ale rovněž informační systém (software), který je podporuje.

Product-Lifecycle-Management bzw. Produktlebenszyklusmanagement (PLM) ist ein Konzept zur nahtlosen Integration sämtlicher Informationen, die im Verlauf des Lebenszyklus eines Produktes anfallen. Das Konzept beruht auf abgestimmten Methoden, Prozessen und Organisationsstrukturen und bedient sich üblicherweise IT-Systemen für die Aufzeichnung und Verwaltung der Daten. PLM entstand aus dem enger definierten Produktdatenmanagement (PDM) und entwickelte sich im frühen 21. Jahrhundert zum beherrschenden Paradigma in der Produktentwicklung. Unternehmen erhoffen sich vom PLM eine verbesserte Kontrolle über die diversen Prozesse, die in jedem Teil eines Lebenszyklus erforderlich sind, und damit auch transparente Aufwände und Erträge. Die von dem Konzept betroffenen Systeme umfassen also Konstruktion (CAD) und Berechnung (CAE) über die Produktionsplanung (Anlagen und Technologie) und PPS bis hin zu Verkaufsplanung, Verkauf, Vertriebslogistik, End of life-Management, einschließlich Service- und Recyclingfragen.


Kompozice knihy.

Kniha je rozdělena na pět částí, které jsou rozděleny na 23 kapitol, každá část končí mezihrou a celá kniha je zakončena epilogem. Příběh se odehrává ve fiktivním americkém městě Derry ve státě Maine v letech 1957,1958, 1984 a 1985.

Děj.

Rok 1957–1958.

Bratři, mladí kluci, Bill a George Denbroughové, spolu vyrábějí lodičku z papíru. Když ji George jde pustit na vodu, potká klauna Pennywise, který Georgovi nabízí nafukovací balónek, George si bere balónek a klaun ho zavraždí. Koktající Bill se stále obviňuje z bratrovy smrti, poté se stává vůdcem klubu „Smolařů", jenž má sedm členů (Bill, astmatik Eddie, černoch Mike, ukecaný Richie, tlustý Ben, žid Stanley a dívka z chudé rodiny Beverly), jde o klub „nezapadajících“ dětí, které často šikanuje Henry Bowers a jeho kumpáni Krkavec a Viktor. Henry velmi surově zbil a pořezal Bena Hanscoma, protože mu neumožnil opsat školní test. Objevují se opět neobjasněné vraždy převážně malých dětí. Tento cyklus se opakuje každých sedmadvacet let a vražda George byla začátkem nového cyklu.  To se objevuje v různých svých podobách (klaun Pennywise, malomocný, krev). Bill je přesvědčen, že To zabilo George a myslí si, že objevil úkryt, ve kterém se To skrývá (dům číslo 29 na Neibolt Street). Kamarádi dojdou do koupelny, vidí To v podobě vlkodlaka. Beverly má však prak a stříbrné kulky. Podaří se jim To zranit a To poprvé cítí bolest a strach. Beverly později napadne její otec, ale posléze si uvědomuje, že nejde o jejího otce, ale o To. Podaří se jí utéci. Potkává ostatní členy klubu a všichni jdou do Lad. Tam na ně čeká Henry a začíná je pronásledovat. Smolaři běží k přečerpávací stanici, přes kterou se dostanou do kanálů pod Derry, kde žije To.  To zabilo Viktora a Krkavce. Smolaři se dostanou až do obrovské místnosti a uvidí To v podobě Pavouka. Bill použije rituál Chüd, který ho přenese do vesmíru, odkud To pochází. K Billovi nyní mluví Želva, která mu pomůže přemoci To. Bill ale musí překonat sám sebe, musí říct jazykolam ("Tlačí pěstmi na ty sloupy a přesto tvrdí, že vidí duchy"). To je přemoženo, Bill se vrací zpět do místnosti a To mizí. Není ale mrtvé, proto "Smolaři" skládají přísahu, pokud by se cokoliv stalo, tak To zabijí. V Derry zůstává jen Mike, aby sledoval situaci, ostatní odjíždějí z města, zapomínají na Derry a také na To.

Rok 1984–1985.

Mike je znepokojen sérií nevysvětlených vražd, které se začínají v Derry objevovat, zavolá tedy své přátele, aby se vrátili, protože se vrátilo i To. Členové klubu „Smolařů“ žili svůj život, na To téměř zapomněli. Richard Tozier pracuje jako moderátor v rádiu. Z Bena Hanscoma se stal slavný architekt, který rád a poměrně hodně pije. Beverly Marshová (nyní Beverly Roganová) se vdala za Toma Rogana, který ji často bije. Bill Denbrough se stal spisovatelem a scenáristou hororů, v jeho sedmnácti mu zemřel otec, na rakovinu plic, později se oženil s mladou herečkou Audrou a žijí spolu v Portlandu.  Na Mikeovo zavolání se sejdou téměř všichni až na Stana, který se bál vrátit nebo porušit přísahu, takže si ve vaně podřezal žíly a zemřel. To je volá zpět, aby se s nimi mohlo znovu setkat. Smolaři se sejdou u Mika v knihovně, kde vzpomínají. Poté všichni kromě Mikea odcházejí do hotelu. Mike si píše deník a náhle spatří Henryho Bowerse, kterému To pomohlo dostat se z léčebny duševně chorých. Henry na Mikea zaútočí nožem a prořízne Mikovi stehenní tepnu. Následuje souboj, po kterém Henry prchá a Mike je donucen zavolat si sanitku a poté upadá do bezvědomí.  Henry je pod vlivem To a „musí“ zabít i ostatní členy klubu Smolařů. Jeho první obětí má být Eddie, ten ale Henryho zabije a spolu s ostatními jde do kanálu zabít To. Ve stoce nalezne Bill kabelku své ženy Audry. Ve velké místnosti vidí Pavouka. Bill začíná s rituálem Chüd. Želva je však mrtvá a Bill padá hluboko do vesmíru. Richie se tedy též zapojí do rituálu Chüd. Eddie v místnosti zaútočí svým respirátorem na Pavouka. Bill a Richie se vrátí, ale Pavouk Eddiemu ukousne celou paži a Eddie zemře. Pavouk prchá, Bill, Richie a Ben ho pronásledují. Nalézají pavoučí vajíčka. Ben zůstává, aby mohl vajíčka zničit. Bill a Richie pokračují dál, Billovi se podaří Pavouka zabít. Městské centrum v Derry se propadá do země. Smolaři nacházejí v brlohu Audru a dostávají se na zemský povrch, vracejí se do hotelu. Audra je odvezena do nemocnice. Po fyzické stránce je zdráva, ale duševně je stále mimo náš svět. Bill ji vezme na zběsilou projížďku na kole, Audra se posléze zotavuje a po dlouhé době na Billa promluví.

Filmová adaptace.

V roce 1990 byl natočen americko-kanadský televizní film "To" (: "It") v režii Tommyho Lee Wallace, v hlavní rolích hráli: Richard Masur, Annette O'Toole, Tim Reid, John Ritter. Další adaptace se kniha dočkala v roce 2017, stejnojmenný film natočil argentinský režisér Andy Muschietti.

To (: "It") je hororový román od Stephena Kinga, na kterém Stephen King pracoval čtyři roky (od roku 1981 až do roku 1985), do češtiny přeložil Gabriel Gössel. Dílo získalo v roce 1987 Cenu Augusta Derletha.

Es (Originaltitel: "It") ist ein Horror-Roman des amerikanischen Schriftstellers Stephen King. Er erzählt die Geschichte von sieben Kindern, die sich gegen eine Clique gewalttätiger Jungen zur Wehr setzen müssen und gemeinsam den Kampf gegen ein namenloses Monster ("Es") aufnehmen (häufig in der Form eines Clowns namens Pennywise), das in der fiktiven Kleinstadt Derry Kinder tötet. Der Roman erzählt des Weiteren, wie die nun erwachsen gewordenen Kinder erneut den Kampf mit dem Monster aufnehmen.


Popis.

Dorůstá 33–34 cm, je štíhlá s dlouhým ocasem a křídly. Vyskytuje se ve dvou formách – šedé svrchu a na hrdle, zespoda bílé s černými proužky (samci i samice) a hnědé shora, bílé zespoda a na obou stranách proužkované (některé samice). Ocas je černý okrouhlý s bílými skvrnami, křídla úzká a špičatá. Zbarvením se podobá krahujci, což může vylekat pěstouny a umožní kukačce snést vejce do jejich hnízda aniž by bylo odhaleno.

Hlas.

Sameček se ozývá jasným „kuku“, samička výrazným „bi bi bi“.

Výskyt.

Žije zejména v lesích, často poletuje i na otevřeném prostranství. Je to jediný druh kukaček vyskytujících se v ČR. Kukačka je tažná, do Evropy přilétá koncem dubna, v srpnu až září odlétá opět na jih.

Rozmnožování.

O kukačce je známo, že nežije s jedním samečkem v trvalejším páru, ale že navazuje během jara jen kratičké známosti s několika samečky. Jednotlivé populace kukaček jsou přizpůsobené jednotlivým druhům hmyzožravých pěvců, například rákosníkovi obecnému, konipasu bílému, pěvušce modré, lindušce luční, července obecné, rehkovi zahradnímu a dokonce i drobnému střízlíkovi obecnému, jimž samice kukačky vkládá do hnízd vždy po jednom vejci. Celkem tak naklade 15 až 20 vajec. Vejce jednotlivých samiček se podobají vejcím toho ptáka, v jehož hnízdě se vylíhla. Je jen o něco větší. Pouze pokud samička nenalezne hnízdo tohoto druhu, snese vejce do jiného hnízda, kde se může výrazně lišit od ostatních vajec. Doba sezení trvá 12 až 13 dní. Vylíhlé mládě pak vyhází vejce nebo mláďata pěstounů z hnízda ven. Pěstouni krmí mládě 21 až 23 dnů a ještě 3 týdny je přikrmují.

Potrava.

Kukačka obecná je hmyzožravá, živí se tak výhradně hmyzem. Požírá také jejich larvy, třeba chlupaté housenky, které jiní ptáci nedokážou pozřít.

Zajímavosti.

Když přijde samičce čas ke snášení vajíček, ozve se zvláštním hlasem, kukání zcela nepodobným. Je to takové bublání, na které okamžitě reagují samci kukaček z nejširšího okolí, sletí se k samici a pak se rozpoutá nesmírně zajímavý děj. Samci kukají o překot, do toho se ozývá zvláštní chechtot samců a pochopitelně i bublání samice.

Video.

Jarmila Kačírková: Kukačka obecná (Cuculus canorus), Maďarsko, Hortobágy 29.4.2019<br

Kukačka obecná ("Cuculus canorus"; lid. žežulka, nář. zezulka) je středně velký pták z řádu kukaček, známý především svým hnízdním parazitismem.

Der Kuckuck ("Cuculus canorus") gehört zur Ordnung der Kuckucksvögel (Cuculiformes) und zur Familie der Kuckucke (Cuculidae). Er kommt in Nordafrika und in Eurasien von Portugal und Irland nach Osten bis Japan und Kamtschatka vor. Er ist etwa taubengroß, sein Gefieder ist größtenteils grau. Die Art ist außer durch den charakteristischen „gu-kuh“-Ruf durch ihren Brutparasitismus allgemein bekannt. Der Kuckuck legt seine Eier einzeln in Nester kleinerer Singvögel und betreibt selbst keine Brutpflege. Die Kuckuckweibchen bevorzugen einzelne Wirtvogelarten und legen Eier, die denen dieser Arten weitgehend entsprechen. Das wenige Stunden alte Kuckucksjunge entfernt die Eier und Jungvögel der Wirtseltern und wächst allein im Nest heran.


Historie.

První předci jsou uváděni už na začátku 13. století. Zakladatelem rodu byl Gerhard ze Zbraslavi (či Heralt), který se uvádí v listinách v letech 1222 až 1240. Jeho synové založili čtyři větve a později přibyly další tři. Nejstarší linií se stala buzovská, která vlastnila Napajedla či Moravskou Třebovou a která vymřela v 15. století. Jeho syn Mikul ze Zbraslavi byl pokračovatelem linie, která se psala po Zbraslavi a Račicích. Syn Smil ze Zbraslavi a Střílek byl významným šlechtickým fundátorem. Další jeho syn Kuna ze Zbraslavi a Kunštátu se stal zakladatelem města Kunštát, po kterém rod nesl jméno, a kunštátské linie. A další Gerhardův syn Boček z Jaroslavic a ze Zbraslavi byl otcem Gerharda ze Zbraslavi a Obřan (1261–1291), který založil v blízkosti Brna hrad Obřany.  Kuna ze Zbraslavi a Kunštátu měl syna Bočka I. z Jevišovic (1277–1314), který založil jevišovickou větev, která měl statky jak v Čechách, tak i na Moravě, dále syny Bohuše a Kunu. Jejich potomci pokračovali v dalším rozrodu rodu. Jan z Kunštátu (1373) založil stařechovicko-skalskou větev, Boček z Líšnice (1348–1353) založil líšnickou větev a Gerhard z Kunštátu a jeho syn Smil z Kunštátu (1349–1353) pokračovali v kunštátské větvi. Další Gerhardův syn Boček z Kunštátu a Poděbrad (1350–1373) založil poděbradskou větev, syn Kuna z Kunštátu a Lysic (1351–1365) lysickou větev, které z počátku měla statky především na Moravě jako Blansko či Rájec a později v Čechách (Častolovice, Kostomlaty), a Vilém z Kunštátu a Boleradic (1350–1371) boleradicko-loučskou větev, která vlastnila Boleradice i Vizovice.  Páni z Kunštátu patřili po staletí k nejvýznamnějším rodům nejen na Moravě, ale i v českém království. Na přelomu 15. a 16. století se však došlo k počátku rozpadu kunštátského majetku. Již před husitskými válkami vymřely dvě rodové větve – lysická a boleradicko-loučská, do konce 15. století další dvě a v 16. století dožíval rod pouze ve dvou rodových větvích. Jejich osud se naplnil koncem 16. století a celý rozrod vyhasl až knížetem Karlem Bedřichem z Minsterberka v roce 1647. Jeho dcera Eliška Marie z Württemberka, poslední Poděbradovna, zemřela v roce 1686.

Erb.

Na stříbrném štítě jsou v jeho horní polovině tři černá břevna.

Příbuzenstvo.

Spojili se s Rožmberky, Valdštejny, Vartemberky či Pernštejny.

Páni z Kunštátu a Poděbrad byli původně moravským šlechtickým rodem, za jehož prapředka je považován olomoucký purkrabí Gerhard ze Zbraslavi (zemřel kolem roku 1240), který bývá v literatuře často mylně zaměňován se svým vnukem Gerhardem ze Zbraslavi a Obřan. Rozrodem tohoto významného rodu vzniklo několik větví, které spojoval erb vrchních pruhů. Jejich příslušníci zastávali celou řadu vysokých zemských úřadů a působili i ve funkcích provinciálních správců a královských purkrabí. Nejznámějším představitelem rodu byl v 15. století český král Jiří z Kunštátu a Poděbrad.

Das böhmische Adelsgeschlecht von Podiebrad (tschechisch "páni z Poděbrad") entstammte den Herren von Kunstadt. Nachdem der Kunstädter Boček († 1373) durch Heirat an die Herrschaft Podiebrad gelangte, nannte er sich als erster „von Kunstadt und Podiebrad“. Das bekannteste Mitglied des Podiebrader Familienzweigs war der böhmische König Georg von Podiebrad, dessen Söhne zu Reichsgrafen und Grafen von Glatz erhoben wurden. Sie begründeten den schlesischen Familienzweig der Herzöge von Münsterberg (tschechisch "Knížata z Minsterberka").


Pozadí.

V té době byly vztahy mezi Sovětským svazem a Spojenými státy americkými velmi napjaté. O tři týdny dříve (1. září 1983) sestřelil sovětský stíhací letoun Suchoj Su-15 civilní letadlo Boeing 747 letu KAL 007 jihokorejských aerolinek poblíž ruského ostrova Sachalin. Pilot Su-15 major Genadij Osipovič tehdy uposlechl rozkazu nadřízených. Velení se domnívalo, že jde o špionážní let. Při sestřelu zahynulo všech 269 osob na palubě včetně Larryho McDonalda, člena Kongresu USA.  Mezi oběma jadernými mocnostmi platila doktrína vzájemně zaručeného zničení, šlo o vzájemné jaderné odstrašování. Zjednodušeně řečeno se opírala o tezi, že napadení nepřítele jadernými zbraněmi by vyvolalo odvetu a skončilo zničením obou stran. V Sovětském svazu mělo velitelství systému včasné výstrahy ihned uvědomit politické vedení, které mělo rozhodnout o odvetném úderu. Sovětský systém včasné výstrahy byl známý jako Oko, používal družice Kosmos operující na vysokých eliptických oběžných drahách a sledující odpaly balistických střel zejména z území Spojených států amerických. První družice byla vynesena na svou dráhu již v roce 1972, ale systém byl zprovozněn až roku 1982. Byl nový a občas se vyskytly poruchy.  Tehdejší prezident Spojených států amerických Ronald Reagan prosazoval projekt SDI označovaný jako „Hvězdné války“, jehož cílem bylo vytvořit strategickou obranu proti jaderným zbraním, především balistickým raketám.

Vlastní událost.

Dne 26. září 1983 v 00:15 místního času se spustil alarm a na obrazovce se rozsvítil červený čtverec, který signalizoval místo odpalu. Vzápětí byly detekovány další čtyři odpaly. Petrov vyzval operátory, aby podali hlášení a mezitím analyzoval situaci. Systém včasné výstrahy byl uveden do provozu teprve nedávno a již dříve se vyskytly poruchy. Doktrína vzájemného zničení byla všeobecně známá. Petrov uvažoval, že odpálení pěti raket nedávalo smysl, nenapáchaly by značné škody a Spojené státy americké by se tím vystavovaly riziku plného odvetného jaderného útoku znamenajícího téměř jistě vyhlazení. Pplk. Petrov požádal o prověření informací z dalších zdrojů (pozemní radary, radary protiraketové obrany a lodě s anténami pro sledování kosmických objektů). Doba letu raket s jadernými hlavicemi byla přibližně necelou půlhodinu, tolik času bylo na prověření. Útok se podařilo vyloučit za 18 minut, nebyl potvrzen z radarových stanic. Petrov mohl informovat nadřízené o celém incidentu. Vyšetřování později potvrdilo poruchu systému. Chybný signál družice měl na svědomí odraz slunečního paprsku z vrstvy vysoké oblačnosti. Petrovovo jednání bylo označeno nejprve za správné a generálplukovník Jurij Votincev mu následně udělil pochvalu. Posléze se však stal nepohodlným, protože odhalil chybu systému, na kterém pracovali vlivní vědci. Jako nespolehlivý byl převelen na méně exponované místo a v roce 1984 odešel předčasně do výslužby a začal pracovat ve firmě, která systémy včasného varování vyvíjela. O několik let později jeho žena Raisa onemocněla rakovinou a tak z firmy odešel, aby o ženu pečoval do její smrti v roce 1997.

Reakce a ocenění.

Petrov podotkl, že neví, jestli by se měl považovat za hrdinu. V rozhovoru pro dokumentární film "The Red Button and the Man Who Saved the World" uvedl: „"Byla to má práce. Dělal jsem jednoduše svou práci, byl jsem tím správným člověkem na správném místě, to je celé. Ani moje žena o tom 10 let nevěděla. 'A co jsi udělal?', zeptala se mě. 'Neudělal jsem nic.'“"

Stanislav Jevgrafovič Petrov (; 9. září 1939 Vladivostok – 19. května 2017 Frjazino) byl ruský voják, příslušník protivzdušné obrany Sovětského svazu na radarové základně Serpuchov-15 (Objekt 455), která byla centrálním velitelským stanovištěm systému včasné výstrahy před jaderným útokem 90 km od Moskvy. Dne 26. září 1983 byl Stanislav Petrov ve službě operačního důstojníka, když systém spustil falešnou zprávu o jaderném útoku. Petrov tuto zprávu vyhodnotil jako falešnou a nedal tak podnět k odvetnému sovětskému jadernému útoku, který by s nejvyšší pravděpodobností vedl k jaderné válce.

Stanislaw Jewgrafowitsch Petrow (, wiss. Transliteration "Stanislav Evgrafovič Petrov"); (* 7. September 1939 in Tschernigowka bei Wladiwostok; † 19. Mai 2017 in Frjasino bei Moskau) war ein Oberstleutnant der sowjetischen Luftverteidigungsstreitkräfte. Am 26. September 1983 stufte er als leitender Offizier in der Kommandozentrale der sowjetischen Satellitenüberwachung einen vom System gemeldeten Angriff der USA mit nuklearen Interkontinentalraketen auf die UdSSR korrekt als Fehlalarm ein. Der Fehlalarm wurde durch einen Satelliten des sowjetischen Frühwarnsystems ausgelöst, der aufgrund fehlerhafter Software einen Sonnenaufgang und Spiegelungen in den Wolken als Raketenstart in den USA interpretierte. Durch Eingreifen und Stoppen vorschneller Reaktionen verhinderte Petrow womöglich das Auslösen eines Atomkriegs, des befürchteten Dritten Weltkriegs.


Osobní charakteristika.

Jako zpěvák disponuje zvučným basem a na jevišti mohutným a energickým vystupováním. Jedním z jeho typických znaků je částečně si podřepnout a bouchat si pěstí do stehna v rytmu riffu. Jedním z jeho nejtypičtějších charakteristik jsou jeho velmi výrazné „R“ a někdy se objevující chrochtavé „CH“.  Je kvalifikovaný pyrotechnik. Po nehodě 27. září 1996 v Treptow aréně v Berlíně, kdy hořící kulisy nad jevištěm spadly do obecenstva, začali Rammstein zaměstnávat profesionální pyrotechnický tým a on sám se od nich přiučoval a trénoval s nimi. Každý člen skupiny je speciálně poučen o použití pyrotechniky na pódiu. Christoph Schneider, Lindemannův skupinový kolega, o něm říká: „ Till vzplane pokaždé, ale má rád tu bolest.“  On sám o sobě říká, že má rád Chrise Isaaka, Marilyna Mansona, Jean Michel Jarrea, Tangerine Dream, Mika Oldfielda, Ministry, Nine Inch Nails, Type O Negative, Placebo, Black Sabbath, Deep Purple, KMFDM a jazz. Říká: „ Pro mě byl Kraftwerk první opravdu německou skupinou.“  Jednu dobu měl své levé ucho dvakrát probodnuté, ale nenosil náušnice dlouho. Dvě dírky v jeho uchu jsou viditelné ve většině videí a na fotkách. Navzdory pověstem nemá žádné tetování.  Je ateista, i když některé jeho písně vypráví o bohu a náboženství.  Od října 2004 má čtyři děti, dvě dívky a chlapce, datum narození a pohlaví jeho čtvrtého dítěte je neznámé. Je také jistým způsobem nevlastní otec Khiry Li Lindemann, dcery jeho ex-manželky a Richarda Kruspeho.  Umí také hrát na bicí, kytaru, baskytaru.

Osobní život.

Narodil se v Lipsku, ale vyrůstal ve čtvrti Wendisch-Rambow východoněmeckého města Schwerin. Jeho otec, Werner Lindemann, byl básník a jeho matka, Brigitte „Gitta“ Lindemann, je umělkyně a spisovatelka, která se svým manželem napsala minimálně jednu knihu. Má jednu o šest let mladší sestru. Od 11 let chodil do sportovní školy v Rostock Sport Clubu a v letech 1977 až 1980 navštěvoval školu stravování. Jeho rodiče se rozvedli v roce 1975, když mu bylo 12 let.  V letech 1976 až 1979 byl dobrým plavcem, stal se juniorským vicemistrem Evropy a byl považován za kandidáta na Olympijské hry 1980, ale v roce 1979 sportovní školu opustil. Je také možné, že byl ze sportovní školy vyhozen kvůli tomu, že v Itálii při plavecké tour bez dovolení opustil hotel a šel si koupit pornočasopisy. Ale také utrpěl zranění – přetržený břišní sval. Takže oba důvody jsou přípustné. On sám řekl: „Nikdy jsem neměl sportovní školu rád, bylo to náročné, ale jako dítě nemůžete protestovat.“  Jeho první zaměstnání byla firma na zpracování rašeliny, ale byl vyhozen po třech dnech. Poté pracoval jako tesařský učeň, technik v galerii a nakonec jako pletač košíků.  V roce 1981 zřejmě odmítl absolvovat osmnáctiměsíční povinnou vojenskou službu, za což byl málem uvězněn.  V roce 1985, když mu bylo 22 let, se mu narodila první dcera, Nele. Pár dní nato se oženil s její matkou, ale za nějakou dobu se rozvedli a dceru Nele pak vychovával sám. Říká: „Hrál jsem na bicí v punkové skupině a měli jsme studio v domě, kde jsem bydlel. Sedm let jsem byl otec vychovávající svoji dceru, ale dnes sdílím výchovu s její matkou, protože jsem se skupinou pryč šest měsíců v roce."  Jeho otec zemřel v únoru 1993 na rakovinu žaludku. Byl pohřben v základech kostela poblíž Wendisch-Rambow. Většina lidí věří, že Till nikdy nenavštívil jeho hrob.  Druhou dceru měl se svojí dřívější přítelkyní Anjou Köselingovou.  V jednom rozhovoru Richard Zven Kruspe uvedl, že Rammstein budou hrát, dokud někdo z nich nezemře. V roce 2005 v jednom rozhovoru Paul H. Landers uvedl, že Till má přítelkyni, která mluví španělsky a která mu pomohla napsat píseň Te quiero puta! (Miluju tě, děvko!) A v jiném rozhovoru pro německý Playboy Lindemann uvedl, že konečně našel „ženu, se kterou by mohl prožít zbytek života.“

Umělecká dráha.

Hudba.

Začínal jako hráč na bicí ve schwerinské punkové skupině First Arsch. Ta vytvořila jedno album s názvem Saddle Up.  Hrál také jednu píseň se skupinou Feeling B. Píseň nazvaná Lied von der unruhevollen Jugend je podle jeho tvrzení na albu s názvem Hea Hoa Hoa Hea Hea Hoa. Feeling B byla bývalá skupina Paula H. Landerse a Christiana „Flake“ Lorenze.  Později v devadesátých letech začal psát texty založené především na dvojsmyslech a rýmech z básní, které sám psal.  V roce 1994 se zúčastnili a vyhráli soutěž v Berlíně a měli možnost natočit si čtyři profesionální nahrávky ve studiu. Poté se přestěhoval do Berlína. Paul H. Landers se oficiálně stal členem skupiny, následován posledním přistupujícím členem, Christianem „Flake“ Lorenzem.  5. června 1999 ve Worcesteru, Massachusetts (USA) byli Lindemann a Christian „Flake“ Lorenz zatčeni a obviněni ze sprostého a pobuřujícího chování. Ve zprávě seržanta Thomase Raduly z worcesterského policejního oddělení bylo uvedeno že Lindemann na pódiu simuloval sex s Flakem „používaje nemravný nástroj, který stříkal hustou bílou tekutinu do davu.“ Byli zadrženi a propuštěni následující den na kauci 25 dolarů. Po měsících soudního sporu byli nakonec odškodněni 100 dolary. V jednom rozhovoru ve Stockholmu Till řekl, že představení při Bück dich byl jeho nejoblíbenější akt na pódiu. Řekl doslova: „Rád pí***m klávesistu... Ne, já nerad pí*** klávesistu, tahle věc je moc nudná... a neosobní.“  Má též vlastní projekt Lindemann, kde účinkuje společně s Peterem Tägtgrenem.

Poezie.

V listopadu 2002 byl vydán jeho vlastní projekt – kniha poezie "Messer". Skládá se z 54 básní složených Gertem Hofem, který je autorem knihy Rammstein a který je posledních sedm let pyrodesignérem skupiny. Kniha byla zásluhou kampaně jedné fanstránky reprodukována.

Film.

Objevil se v mnoha soundtracích jako například xXx, Resident Evil, Resident Evil: Apocalypse, Mortal Kombat: Annihilation, Lost Highway, Matrix, Nymfomanka

Till Lindemann (* 4. ledna 1963, Lipsko, Německá demokratická republika) je německý muzikant a básník, známý především jako frontman a zpěvák německé industrial metalové skupiny Rammstein a hudebního projektu Lindemann.

Till Lindemann (* 4. Januar 1963 in Leipzig) ist ein deutscher Sänger und Dichter. Gelegentlich ist er auch als Schlagzeuger, Schauspieler und bildender Künstler aktiv. Lindemann ist bekannt als Frontsänger und Textdichter der Musikgruppen Rammstein und Lindemann.


Výhody a nevýhody obecně.

V dobách a společnostech, kdy již či už byla výkonnost centrálních úřadů slabá a selhávaly i systémy soudní či policejní, bylo jednodušší místo placení žoldu poskytnout námezdnímu vojákovi oblast, která ho živila. Poplatky a daně, které se platily (špatně) státu a někde cestou do ústředí se jejich významná část nebo i celé poztrácely, se nyní buď všechny nebo významná část ponechávaly timariotovi (držitel tîmâru). Pokud timarioté dodržovali své závazky, pak systém fungoval. Pokud ale poklesla schopnost státu plnění závazků vynucovat, pak bylo zle...

Konkrétní podoba.

Timarioté byli držitelé půdy, která jim byla dávána přímo sultánem či jeho veliteli se sultánovým pověřením. Byla jim ponechávána podstatná část příjmu z půdy, kterou měl výměnou za vojenskou službu. Rolníci usedlí na této půdě mu byli následně také předáni. Měl nad nimi policejní, ale nikoli soudní pravomoce – potrestáni mohli být pouze, když tak rozhodl soudce. To byl rozdíl od středověkých západoevropských rytířů, kteří navíc své léno dědili. Timarioté měli tato práva pouze osmanským státem propůjčena obvykle na tři roky. Na oplátku byli Timarijové odpovědní za ochranu lidí na své půdě a za rekrutování a cvičení svých vojáků. Původně byl každý timariot automaticky a výhradně sipahí, ale nikoli obráceně: byli i sipahíové – kapikuliští, kteří nebyli timarioté (i když někteří z nich za odměnu tîmâr drželi).  Tîmâr byla nejmenší část půdy držená sipahím, poskytující roční výnos okolo 20 000 akçí. Sipahí, který držel tîmâr byl zavázán poskytovat 5 vojáků (jebelijů). Ziamet byl tîmâr, vynášející mezi 20 000 a 100 000 akçí a byl držen sipahíjskými důstojníky – museli poskytovat 20 vojáků. Has byla největší část půdy, dávající přes 100 000 akçí a byla držena pouze nejvyššími příslušníky armády – museli poskytovat mnohem více než 20 vojáků. S těmito vojáky byli povinnování každoroční vojenskou službou – účastí na vojenském tažení. Sultán se tedy nerozhodoval, jestli bude válka, ale kde a s kým. Proto byla v době fungování systému tîmârů a před jejím technickým zaostávánim Osmanská říše tak vytrvalým a tehdy tedy nebezpečným nepřítelem evropským státům.  Jebeli znamená ozbrojený či obrněný a tito vazalové měli mít koně a být plně vyzbrojeni jako sipahí sám. Byli většinou syny, bratry či bratranci sipahíje a jejich postavení bylo podobné spíše panošům než mužům ve zbrani.

Degradace.

Vojensky úspěšní janičáři se dožadovali odměn ve formě tîmârů a i jinak se jich začínalo nedostávat. Řada jednotlivých tîmârů vynášela více než oněch vyžadovaných 20 000 akçí a dělily se a jednotlivé díly tvořily další tîmâr. Výsledkem bylo, že jeden timariot měl svůj tîmâr ve více obcích a jedna obec často měla více než jednoho timariota. Policejní pravomoce se křížily a kontrola přidělování a držba tîmârů byla dosti komplikovaná a s postupující korupcí osmanských úřadů od konce 16. století a také se zvýšenou vahou pěchoty vybavené střelnými zbraněmi (puška byla levnější než kůň) byly tîmâry přidělovány často bez původního protiplnění, které také postupně přestalo být kontrolováno.

Tîmâr býval za Osmanského Turecka institut, pomocí nějž se v době mezi 14. a 16. stoletím se materiálně vybavovala část armády. Navazoval na byzantskou pronii.

Das Tımar-System war die klassische Form der Abgabenerhebung im Osmanischen Reich in dessen Kernprovinzen vor dem 19. Jahrhundert. Zu diesem Zweck wurde das kultivierbare Land in Bezirke mit unterschiedlicher Größe und unterschiedlichen Ertrag eingeteilt, deren einer, für das System namensgebend, genannt wurde. Der Inhaber eines solchen Bezirks wird als Timariot oder Timarli (Tımarlı) bezeichnet.


Historie.

Levicové strany CPN, PSP, PPR a EVP spolupracovaly v koalici již od roku 1972. Společně měly tyto 4 strany 16 mandátů. Tvořily koalici s nizozemskou Stranou práce - PvdA, která byla tehdy vládní stranou.  V roce 1977 tyto čtyři strany získaly společně pouze 6 mandátů a z PvdA se stala opoziční strana.  V roce 1980 šly tyto čtyři strany společně do komunálních a regionálních voleb. V roce 1984 pak tři z nich, CPN, PSP a PPR, tedy bez EVP, utvořily společný blok, nazvaný Zelená pokroková dohoda – GPA. Společně pak kandidovaly do Evropského parlamentu. Společně protestovaly proti jaderným zbraním a jaderné energetice.  V důsledku ideového posunu CPN od leninsko-stalinského bolševismu k eurokomunismu a demokratickému socialismu se od ní oddělily Svaz komunistů Nizozemska - VCN a Nová komunistická strana Nizozemska - NCPN. Od PSP se oddělila Strana pro socialismus a odzbrojení a od PPR politická strana Zelení.  CPN, PSP a PPR se v roce 1989 zúčastnily voleb do Evropského parlamentu jako blok s názvem Duha.  V nizozemských parlamentních volbách v roce 1989 utvořily všechny čtyři strany (CPN, PSP, PPR a EVP) jednotnou kandidátku, na které byli kandidáti jednotlivých stran a nezávislých kandidátů z řad ekologických iniciativ, anarchistických skupin a lidskoprávních organizací.  V průběhu let 1989 až 1991 se GroenLinks formovala do dnešní podoby, kterou tvoří federace (již však ne koalice) čtyřech zakládajících stran (CPN, PSP, PPR, EVP) a nezávislých proudů. Uvnitř fungují s jistou mírou nezávislosti, navenek však vystupují jako jediná strana.  Po volbách v roce 1998 se parlamentní zastoupení GroenLinks zvýšilo na 11 mandátů a strana začala uvažovat i o účasti ve vládě v koalici s PvdA po volbách v roce 2002.  V roce 1999 jako jediná nizozemská parlamentní skupina nesouhlasili poslanci GroenLinks okupaci Kosova armádami NATO. Nicméně okupaci USA Afghánistánu podpořili, což vyvolalo velké pobouření a odpor ve straně. Pod tlakem členů strany museli pak poslanci tento svůj krok přehodnotit. V roce 2003 se proti okupaci USA Iráku postavili zásadně odmítavě a GroenLinks zorganizovala proti ní obrovskou demonstraci na náměstí Dam v Amsterdamu.  Dne 22. listopadu 2008 přijal Kongres GroenLinks nový manifest strany.

GroenLinks, zkráceně GL (česky "Zelená levice") je nizozemská zelená politická strana. GroenLinks se zrodila v roce 1989 jako federace čtyř, původně samostatných, malých levicových stran: CPN - Komunistické strany Nizozemska, PSP - Pacifistické socialistické strany, PPR - Politické strany radikálů a EVP - Evangelické lidové strany.

GroenLinks (GL; deutsch "GrünLinks") ist eine grüne Partei in den Niederlanden. Sie wurde offiziell 1990 durch eine Fusion von vier Parteien gebildet, der Communistische Partij van Nederland (CPN) von 1909/1919, der Pacifistisch Socialistische Partij (PSP) von 1957, der Politieke Partij Radikalen (PPR) von 1968 und der Evangelische Volkspartij (EVP) von 1981.


Biografie.

Narodil se v Birminghamu, kde se v té době jeho otec prosazoval jako úspěšný průmyslník. Vystudoval Trinity College v Cambridge, poté pokračoval ve studiích v Paříži a Berlíně, do Anglie se vrátil v roce 1888. Od roku 1892 až do smrti byl poslancem Dolní sněmovny, po boku otce patřil k liberálním unionistům, později přešel ke konzervativcům. V Salisburyho vládě zastával nižší funkce civilního lorda admirality ("Civil Lord of the Admiralty", 1895–1900) a státního podtajemníka na ministerstvu financí ("Financial Secretary to the Treasury", 1901–1902). V roce 1902 se stal členem Tajné rady a v letech 1902–1903 byl generálním poštmistrem. Po odchodu několika členů vlády (včetně Austenova otce Josepha) v říjnu 1903 se stal namísto Ch. Ritchie ministrem financí ("lord kancléř pokladu", 1903–1905). Jako konzervativec byl v letech 1905–1915 v opozici, v roce 1911 byl kandidátem na předsednictví Konzervativní strany, ale přednost dostal umírněnější Andrew Bonar Law. V koaliční vládě za první světové války byl státním sekretářem pro Indii (1915–1917) a státním sekretářem bez portfeje (1918–1919), pak byl znovu ministrem financí (1919–1921). Ve funkci lorda strážce tajné pečeti byl zároveň mluvčím vlády v Dolní sněmovně (1921–1923).  Ve funkci ministra zahraničí (1924–1929) zorganizoval mezinárodní konferenci v Locarnu (1925), poté získal Nobelovu cenu za mír (1925), stal se rytířem Podvazkového řádu (1925) a byl povýšen do šlechtického stavu. Jako ministr zahraničí připojil Británii k Briand-Kelloggovu paktu (1928). Členem vlády byl naposledy v rámci MacDonaldova koaličního kabinetu jako ministr námořnictva (1931). Z vlády sice brzy odešel, ale jako vlivný poslanec ji podporoval v Dolní sněmovně. Kritizoval však zahraniční politiku, což částečně pramenilo z jeho sympatií k fašistické Itálii. V roce 1935 byl znovu kandidátem na post ministra zahraničí, v závěru své poslanecké kariéry kritizoval politiku svého mladšího bratra Nevilla.  V letech 1925–1928 byl lord–rektorem univerzity v Glasgow, v letech 1935–1937 kancléřem univerzity v Readingu, čestné doktoráty získal v Oxfordu, Torontu, Sheffieldu, Glasgow, Birminghamu, Readingu a Lyonu.  V roce 1906 se oženil s Ivy Dundas (1878–1941), z jejich manželství se narodili dva synové a jedna dcera.

Sir Joseph Austen Chamberlain, KG (16. října 1863 Birmingham, Anglie – 17. března 1937 Londýn, Anglie) byl britský státník a nositel Nobelovy ceny za mír, syn úspěšného průmyslníka a politika Josepha Chamberlaina. Jako konzervativní politik byl ministrem několika konzervativních a koaličních vlád, ve funkci britského ministra zahraničí (1924–1929) se stal laureátem Nobelovy ceny míru. Jeho mladší bratr Neville Chamberlain byl později britským premiérem a signatářem Mnichovské dohody.

Sir Joseph Austen Chamberlain, KG (* 16. Oktober 1863 in Birmingham; † 17. März 1937 in London) war ein britischer Politiker und von 1902 bis 1903 Postminister, von 1903 bis 1904 bzw. von 1919 bis 1921 Finanzminister sowie von 1924 bis 1929 Außenminister. Er erhielt 1925 gemeinsam mit US-Vizepräsident Charles G. Dawes den Friedensnobelpreis.


Historie.

Stranu založil roku 1918 v Soluni učitel bulharsko-židovského původu Avraam Benaroja pod názvem "Socialistická dělnická strana Řecka". V roce 1920 strana vstoupila do Kominterny a roku 1924 přijala současný název. V meziválečném období byla na okraji politického dění, jednak proto, že neuznávala řecký zábor Makedonie a Thrákie, jednak pro četné vnitřní konflikty. V roce 1936 diktátor Ioannis Metaxas stranu zakázal. Za druhé světové války sehráli komunisté a jimi vedená Řecká lidová osvobozenecká armáda (ELAS) významnou roli v protiněmeckém odboji a v říjnu 1944 zasedli zástupci KKE ve vládě osvobozeného Řecka. V prosinci téhož roku však nastala Řecká krize, komunisté bojkotovali volby v březnu 1946 a následovala britská intervence, která přerostla v občanskou válku. V roce 1949 ustala podpora komunistických jednotek ze strany Jugoslávie, mnozí členové strany byli popraveni (Nikos Belojannis) nebo odešli do exilu, převážně do Československa.  KKE byla v Řecku zakázána, řada jejich příslušníků však kandidovala v rámci koalice Spojená demokratická levice (EDA). Za vojenské vlády působila strana v ilegalitě, podporu mezi studenty získávala díky mládežnické organizaci Komunistická mládež Řecka, založené roku 1968. Ve stejném roku se od strany v důsledku invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa odštěpilo eurokomunistické křídlo. Po obnovení demokracie v roce 1974 se KKE stala jednou z nejdůležitějších stran v zemi. V roce 1988 vytvořili komunisté se stranou Řecká levice volební koalici Synaspismos ("Spojenectví"), která ve volbách v červnu 1989 získala přes třináct procent a komunisté se poprvé v dějinách stali vládní stranou, když vstoupili do velké koalice s Novou demokracií. Koalice se rozpadla v roce 1990.

Politika.

Komunistická strana Řecka je výrazně konzervativní, jako jedna z mála evropských komunistických stran se nedistancovala od stalinismu. SYRIZU označuje za maloburžoazní reformistickou stranu, pro zásadní programové rozpory s ní odmítla vstoupit do vlády po volbách v lednu 2015. Dva poslanci KKE v Evropském parlamentu vystupují jako nezařazení poté, co je ve frakci GUE-NGL nahradili zástupci SYRIZY.  V únoru 2015 navrhli komunisté v řeckém parlamentu hlasování o prodloužení úvěrového programu, které by mohlo vést k vystoupení země z eurozóny.

Média.

Tiskovým orgánem strany je deník "Rizostpastis" ("Radikál"), založený roku 1916.

Komunistická strana Řecka ("Κομμουνιστικό Κόμμα Ελλάδας", "Kommunistikó Kómma Elládas", zkratka KKE) je řecká parlamentní politická strana. Hlásí se k marxisticko-leninské ideologii, usiluje o vystoupení země z Evropské unie a NATO. V červnu 2014 strana opustila celoevropské seskupení Evropská sjednocená levice a Severská zelená levice, kterému vytýká ústup od původních komunistických principů.

Die Kommunistische Partei Griechenlands ( "Kommounistikó Kómma Elládas", kurz K.K.E. oder KKE) ist die älteste politische Partei in Griechenland. Sie ist eine der wichtigsten und zugleich radikalsten kommunistischen Parteien Europas.


Příběh.

První řada.

První série ukazuje nový život Ryana Atwooda, šestnáctiletého chlapce z China v Kalifornii. Je poslán do vězení poté, co je zadržen se svým starším bratrem Treyem při krádeži auta, tam poznává svého prokurátora Sandyho Cohena, který ho dostane ven a vezme si ho k sobě domů, kde Ryan pozná nový život v luxusu a bohatství. Od teď žije se Sandym, jeho ženou Kirsten a šestnáctiletým synem Sethem. Postupem času se také vyvine vztah mezi holkou odvedle Marissou Cooperovou a Ryanem, i když má Marissa přítele Lukea. Seth byl vždycky zamilovaný do Summer, Marissiny nejlepší kamarádky, ale ta nezná ani jeho jméno. Později se ale oba zamilují, i když Seth krátce chodí s Annou Sternovou. Otec Marissy Jimmy Cooper se dostane do finančních potíží, a tak ho jeho žena Julie opustí. Vztah mezi Ryanem a Marissou se na čas rozpadne kvůli panovačnosti a rozbouřenosti nové postavy – Olivera Traska, který se stane Marissiným kamarádem. Oliver se pak chce zabít, ale Ryan ho přemluví, aby to nedělal. Marissin bývalý přítel Luke začne tajně chodit s její matkou Julie. Marissa na to přijde a oni se rozejdou. Ke konci série se Julie vezme s otcem Kirsten – Calebem Nicholem. Ryan přijde na to, že by mohl být otcem dítěte své bývalé přítelkyně Theresy, se kterou krátce chodil poté, co se rozešel s Marissou. Rozhodne se opustit Cohenovi, aby jí pomohl během těhotenství. Po tom, co se Seth dozví, že Ryan opouští Cohenovi, odpluje na člunu pryč a nechá rodičům a Summer dopisy na rozloučenou.

Druhá řada.

Druhá série začíná tím, že je Seth u Lukea, bývalého přítele Marissy, a jeho otce v Portlandu v Oregonu. Ryan strávil léto v Chinu s Theresou a její matkou a pracoval na stavbě. Sandy a Kirsten se snaží dostat své syny zpět domů, ale Seth se odmítá vrátit, dokud se nevrátí Ryan. Ten se vrátí poté, co mu Theresa řekne, že své dítě potratila. Seth i Ryan se tak vrátí do Newportu. Summer byla smutná z toho, že Seth odešel, pak se naštvala a našla si nového přítele Zacha Stevense. Summer s ním chodí po většinu léta, ale i Seth i Summer vědí, že chtějí být znovu spolu. Marissa si zase našla zahradníka v domě její matky Julie a jejího nového manžela Caleba Nichola. Ten se s ní rozejde kvůli tomu, že se domnívá, že s ním chodí jenom, aby naštvala svou matku. Seth začne pracovat v baru pod nadřízenou Alex, se kterou by rád začal chodit. Alex je ale bisexuál a začne chodit s Marissou. Julie a Caleb mezitím poslali Juliinu druhou dceru Kaitlinn na internátní školu a Julie je nešťastná, protože se za Caleba vdala pouze pro peníze. Začne se znovu scházet se svým exmanželem Jimmym. Vyjde najevo, že Caleb o jejich vztahu věděl, ale přehlížel ho. Později uvěří, že má poměr se svým expřítelem, se kterým natočila dříve erotické video a chce se s ní rozvést. Ryan začne chodit s novou dívkou ve škole Lindsay, ale přestane, když vyjde najevo, že je to nemanželská dcera Caleba Nichola, tím pádem na půl sestra Kirsten a Ryanova adoptivní teta. Po krevních testech, které potvrdí otcovství Caleba, se ale Lindsay s matkou odstěhuje do Chicaga. Mezitím se z vězení dostane Ryanův bratr Trey a protože nemá kam jinam jít, Cohenovi ho vezmou k sobě než si dá svůj život do pořádku. Ryan Treyovi ale nevěří a obviní ho, že ukradl drahé hodinky z obchodu. Trey je ale neukradl, ale koupil je Ryanovi, aby mu poděkoval. Trey se dostane do problémů s drogami a pokusí se znásilnit Marissu. Mezitím začne mít Kirsten problémy s alkoholem poté, co její otec zemřel na infarkt. Na konci série jde Kirsten na protialkoholní léčení. Ryan přijde na to, že se Trey pokusil znásilnit Marissu, porvou se, Trey chce Ryana zabít a v tom přijede Marissa a postřelí Treye, aby zachránila Ryana.

Třetí řada.

Při začátku série je Kirsten stále na léčení a Trey je v kómatu. Trey se probere a poté, co ho Julie Cooperová vydíráním přinutí, aby obvinil ze střelby Ryana a ne Marissu, opouští město. Ryan a Marissa se spolu konečně vyspí noc před tím, než má Marissina rodina odjet na Havaj. Její otec Jimmy má ale problémy s mafiány a odletí na Havaj sám, i když si měl znovu brát svou bývalou ženu Julie. Marissa unikne obvinění ze střelby ale je vyloučena z prestižní školy Harbor a musí navštěvovat veřejnou školu Newport Union. Tam potká surfaře Johnnyho a jeho kamaráda Chilliho. Ryan je pak také vyloučen z Harboru, protože napadl děkana, který se zasloužil o vyloučení Marissy. Johnny se zamiluje do Marissy a ta si musí vybrat mezi ním a Ryanem. Ryan je znovu přijat na Harbor a je zjištěno, že děkan má poměr se studentkou Taylor Townsendovou. Marissa je znovu přijata na Harbor po studentské kampani, při které pomáhá i Marissina stará rivalka Taylor. Z internátní školy se vrátí Marissina sestra Kaitlinn a zamiluje se do Johnnyho. To Marisse vadí, protože se z ní a Johnnyho stali dobří přátelé, i když miluje Ryana, jejich vztah se ale po Johnnyho nehodě, po které nemohl surfovat, stal nejistým. Poté, co si Marissa vybere Ryana, Johnny spáchá sebevraždu a Kaitlinn se vrací na internátní školu. Seth a Summer spolu stále chodí, problémem se stane, když Seth kouří marihuanu a zamešká svůj přijímací pohovor na vysokou. Ryan a Marissa se k sobě chovají odtažitě a nakonec se rozejdou, i když se milují. Ryan pak krátce chodí s Johnnyho sestřenicí Sadie. Julie Cooperová začíná chodit s otcem Summer doktorem Robertsem. Marissa se nemůže vyrovnat s Johnnyho smrtí a rozchodem s Ryanem a dá se dohromady s dalším surfařem Kevinem Volchokem, ten nemá dobrou pověst. Ona ho ale přistihne při podvádění během jejich maturitního večírku a rozejde se s ním. Na konci série se zfetovaný Volchok, který se nemůže vyrovnat s rozchodem s Marissou, vydá pronásledovat Marissu a Ryana na silnici, shodí jejich auto ze silnice, to se převrátí. Ryan přežije, vytáhne Marissu z auta, ale ta mu pak umírá v rukou.

Čtvrtá řada.

Na začátku řady se vše točí okolo smrti Marissy Cooperové. Ryan opustil dům Cohenových a stal se boxerem, aby se tak zbavil vzteku. Summer začala chodit na Brownovu univerzitu, kde se nadchne pro ochranu životního prostředí, vyhýbá se hovorům od Setha, který zůstává v Newportu a našel si práci v obchodě s komiksy. Marissina sestra Kaitlin se vrací z internátní školy a začíná navštěvovat Harbor. Julie si najala soukromého detektiva, aby našel Volchoka, který utekl do Mexika. Má v plánu, že Ryan se ujme pomsty a nejspíš ho zabije. Nakonec Ryan ale dovolí, díky Sethovi a Sandymu, aby se Volchok vzdal úřadům. Ryan se pak přestěhuje zpět ke Cohenovým. Taylor Townsendová, která měla v Paříži studovat na Sorbonně, se tajně vrací zpět do Newportu poté, co si nečekaně narychlo vzala Francouze, ten se s ní odmítá nechat rozvést. Ryan jí pomůže, protože předstírá, že je Taylořiným milencem, její manžel tak souhlasí s rozvodem, po kterém spolu začnou Ryan a Taylor opravdu chodit. O Vánocích dostane Ryan dopis od Marissy, který napsala předtím, než měla opustit Newport), ve kterém mu sděluje, že ho pořád miluje, ale že musí jít oba svou vlastní cestou. Ryan přijde na to, že na Marissu nebude moct nikdy zapomenout, ale nakonec musí pokračovat dál, a tak se s ní rozloučí. Poté, co Summer zachrání králíky z laboratoře, je na semestr vyloučena z Brownu a vrací se do Kalifornie, kde se smíří se Sethem. Julie začne chodit s bohatým texaským obchodníkem Gordonem Bullitem, s tím se ale rozejde poté, co se zamiluje do biologického otce Ryana Franka Atwooda, kterého pustili z vězení. Před koncem série Kirsten zjistí, že je těhotná a spolu se Sandym přemýšlí, zda je Newport vhodným místem pro výchovu dalšího dítěte. Newport zasáhne velmi silné zemětřesení a dům Cohenových je zničen. Ryan a Seth jedou do Berkeley, aby přesvědčili pár gayů, co žije ve starém domě Cohenových, aby jim dům prodali. Do Berkeley jedou pak i Kirsten a Sandy a Kirsten porodí holčičku. Julie, která se má vdávat za Bullita, řekne, že se nemůže vdát bez Kiki, protože je to její nejlepší kamarádka. Bullit proto přemístí celou svatbu z Newportu do Berkeley za Kirsten. Poté, co vidí, co všechno se stalo v jejich domě, se pár gayů rozhodne dům Cohenovým prodat. Ryan a Taylor spolu znovu začnou chodit poté, co zjistí, že se stále navzájem milují. Julie se nakonec rozhodne zůstat sama a vychovává svého syna jen s Kaitlinn. O pár let později se koná svatba Setha a Summer, Taylor a Ryan se na ní na sebe dívají (je na divákovi, jestli se rozhodne, že jsou spolu nebo ne), Julie se vrací na univerzitu a na její promoci vidíme Franka, Kaitlinn, Bullita a Ryanova nevlastního bratra (opět je na divákovi, aby si určil scénář). Ryan se stane architektem a seriál končí, když se Ryan ptá kluka, který sedí sám jen s kolem, jestli nechce pomoct stejně jako to udělal Sandy v prvním díle seriálu.

Produkce.

Tvůrce "O.C." Josh Schwartz využil k získání pozornosti společnosti Fox strategii "trójského koně". Byl fanouškem seriálů jako "Machři a šprti" nebo "Kolej, základ života", ale tyto seriály neměly dlouhého trvání. FOX hledal svoje nové Beverly Hills 90210. Schwartz se setkal s producenty McG a Stephanie Savage a vytvořili příběh Ryana Atwooda, mladého teenagera, který nalezne sám sebe mezi "bohatými a krásnými lidmi" kalifornského Orange County. Schwartz řekl, že doufal, že postavy budou "o trochu legračnější, více oduševnělí, jiní a originálnější než ostatní postavy, které můžeme vidět v tomto žánru." V rozhovoru řekl: "Myslím, že si lidé mysleli, možná podle prvních reklam, že je čeká druh melodramatu. To, co jsme vytvořili místo toho, je něco trochu jiného, něco, co má trochu více ironie, trochu více sebevědomí, a možná je díky tomu také o trochu úspěšnější."  Adam Brody se původně ucházel o roli Ryana. Neobtěžoval se učením scénáře, ale pouze přišel na konkurz. Kvůli tomu s ním nechtěl Schwartz dále pokračovat, ale později se Brody vrátil k producentům se žádostí o účast na konkurzu o roli Setha. Pro roli nejlepšího přítele Lukea Warda byl vybrán Chad Michael Murray, ale ten si místo toho vybral roli v seriálu "One Tree Hill". Tato role byla později vyškrtnuta.  Melinda Clarke, která hraje Julie Cooperovou-Nicholovou, se původně ucházela o roli perfektní matky Kirsten Cohenové. V pilotu nebylo totiž dost prostoru pro Julie, a tak předvedla Kirsten. Tuto roli pak dostala Kelly Rowan.

Natáčení.

Vzhledem k pravidlům odborů na natáčení mimo okres Los Angeles, bylo "O.C." natáčeno v několika jihokalifornských plážových městech, která jsou vzdálena 65 kilometrů od pravého Newport Beach, aby se ušetřilo. Většina interiérů, včetně domu Cohenových byla natáčena v Raleigh Studios v Manhattan Beach, většina exteriérů pak byla natáčena v sousedních městech. Budovu Newport Group "hrála" stejná budova jako ředitelství policie v seriálu "Kriminálka Miami". Kolej Kalifornské univerzity byla využita k natáčení University at Berkeley v epizodě, kdy ji Ryan navštěvuje. USC byla zase využita místo Brown University, když ji navštěvovali Summer a Seth.

Zrušení seriálu.

Na začátku roku 2007 byl oznámen konec série. Nejdříve se uvažovalo o pokračování na jiném kanálu než FOX. Josh Schwartz ale nezavrhl pokračování v budoucnosti nebo spin-off seriál jako třeba Julie-Kaitlinn jako "anti "Gilmorova děvčata"". Pokračování si nepřálo ani několik představitelů hlavních rolí jako Peter Gallagher, Rachel Bilsonová, Adam Brody ani Benjamin McKenzie.

O.C. (v anglickém originále The O.C.) je americký televizní seriál vysílaný na televizní stanici Fox v letech 2003 až 2007. V Česku ho vysílala TV Nova. Název O.C. je zkratkou kalifornského okresu Orange County.

O.C., California (Originaltitel: "The O.C.") ist eine US-amerikanische Fernsehserie. "O.C." steht dabei für den Bezirk Orange County im US-Bundesstaat Kalifornien. Die Serie startete am 5. August 2003 auf FOX und wurde schnell zu einer der einträglichsten Serien der Jahre 2003/04. Am 22. Februar 2007 wurde mit dem Finale der vierten Staffel die letzte Folge der Serie in den USA ausgestrahlt.


Popis komplexu.

Stavba komplexu lázní trvala asi pět let a byla dokončena až Heliogabalem a Septimiem Severem. Původně byl označován jako Antoninovy lázně. Rozkládal se na přibližné ploše 25 hektarů. Budova lázní byla dlouhá 228 metrů a široká 116 metrů. Její výška se odhaduje na 38,5 metru. Předpokládá se, že lázně dokázaly pojmout až 1600 návštěvníků. Celý areál byl obehnán vnějším prstencem budov o zhruba čtvercovitém půdorysu o rozměrech 337 x 328 metrů, k němuž z východu a ze západu přiléhaly dvě velké exedry.  Do komplexu se vcházelo portikem na severní straně prstence budov, kolem něhož se z obou stran nacházely řady dvoupatrových budov, pravděpodobně obchodů. Na jižní straně prstence budov se rozkládal sportovní stadion a za ním velká cisterna na vodu, do níž byla přiváděna voda z akvaduktu. Tato cisterna dokázala pojmout až 80 000 metrů krychlových vody. Lázně byly napájeny vodou z odbočky akvaduktu Aqua Marcia (Aqua Antoniniana Iovia), kterou Caracalla přikázal vybudovat v roce 212. Součástí lázní byla také veřejná knihovna, která se nacházela ve dvou sálech vedle stadionu, a byla rozdělena na dvě části: část s řeckou literaturou a část s latinskou literaturou.  Interiér byl zdoben mramorovým obložením stěn, sloupy z mramoru či granitu, sochařskými díly a mozaikovými podlahami. Mozaiky byly zdobeny různými motivy, od geometrických vzorů až po přírodní nebo mytologické výjevy. Součástí interiéru byly dvě palaestry, kde návštěvníci lázní mohli cvičit a otužovat se. Dále se zde nacházela převlékárna (apodyterium), horká lázeň (caldarium), vlažná lázeň (tepidarium) a plavecký bazén natatio.

Caracallovy lázně ( "Terme di Caracalla") byly starověké římské veřejné lázně ("thermae"), postavené v Římě blízko hradeb v jihovýchodní části starověkého města mezi lety 212 a 216 během vlády císaře Caracally. Byly používány až do 6. století, kdy byly zbořeny Ostrogóty během římsko-gótských válek (535–554). Při letních olympijských hrách v roce 1960 se zde konaly soutěže v gymnastice. V roce 2009 byly ruiny lázní poškozeny zemětřesením s epicentrem u města L'Aquila. V dnešní době se jedná o oblíbený turistický cíl, některé části ale kvůli ochraně mozaikových podlah nejsou veřejnosti přístupné.

Die Caracalla-Thermen (lateinisch "Thermae Antoninianae") sind antike Badeanlagen in Rom. Sie zählen neben den Diokletiansthermen und den Trajansthermen zu den größten Thermenanlagen der Stadt Rom.


Vznik.

Podle buddhistické tradice je zakladatelem školy Gelugpa slavný tibetský reformátor Congkhapa (1357–1419), známý též jako "Dže Rinpočhe". Congkhapa prostudoval nauky starších škol tibetského buddhismu Kagjüpy, Sakjapy, aby se nakonec vrátil k učení školy Kadampa. Congkhapa byl přitahován tím, jak Atíša v tradici Kadampa zdůrazňoval mahájánové zásady všeobecného soucítění a altruismu a oceňoval tyto kvality nejen jako duchovní zaměření, ale především jako životní cestu. Z tohoto pohledu Congkhapa chápal studium a praxi indických klasických děl jako Bódhisattvačárjavatára od Šantidévy a Vzácný věnec Ratnavali od Nágárdžuny jako vysoce ceněnou pomoc při osobní cestě k realizaci buddhovství.  V první řadě začal zdůrazňovat přísné dodržování mnišských pravidel a důkladnou znalost nauk. Také prosadil jako součást výuky mnichů debatování. Žák měl vést debatu se staršími mnichy a za přítomnosti opata na dané téma, které mělo vyústit v jednoznačný závěr v souladu s Buddhovým učením.  Po dlouhém duchovním cvičení s mnoha velkými učiteli Congkhapa založil v roce 1409 klášter Gandän východně od Lhasy. Gandän se brzy stal nejvýznamnějším centrem buddhistických filozofických studií, přitahujícím žáky i učitele ze všech částí Tibetu. Následovníci Congkhapy, kteří se usadili v Gandän (nazývaném také Gadän), byli později známí jako Gelugpa, ti ze školy v Gandänu. Conghapa a jeho žáci vesměs kráčeli ve stopách školy Kadampa, a až po smrti Congkhapy jeho žáci v čele s Gendündubem založili novou školu, známou jako Gelugpa.  Škola Kagjüpa měla v té době již několikátou nástupnickou generaci karmapů, a díky tomu se u laické veřejnosti těšila velké vážnosti. Gelugpa, ve snaze získat si stejnou autoritu, prohlásila právě narozeného Genduna Gjamccha za nástupce prvního opata Gendünduba. Z této nástupnické generace se později vyvinula instituce dalajlámů.  K Congkhapovym předním žákům patřili Gjalcchab Dže (1364-1431), Khädub Gelek Palzang (1385-1438) a první dalajláma (titul získal posmrtně) Gendündub (1391-1474). Hlavní žáci potom založili podle kláštera Gandän mnoho dalších klášterů. Džamjang Čhödže Taši Paldän (1379-1449) založil klášter Däpung, který byl před rokem 1959 známý jako největší klášter na světě. Džamčhen Čhödže Šákja Ješe (1354-1435) založil klášter Sera. První dalajláma založil klášter Tašilhünpo v provincii Cang.

Střediska.

Tradičními středisky Gelugpy jsou tři velké kláštery v nejbližším okolí Lhasy, a to Gandän, Däpung a Sera. Tyto kláštery byly založeny přímo Congkhapou (Gandän), nebo jeho žáky (Däpung a Sera). Dalším tradičním střediskem Gelugpy je Tašilhünpo, sídelní klášter pančhenlámy v Žikace. Nyní je střediskem Gelugpy i Dharamsala v Indii, kde žije současný dalajláma.

Představitelé.

Nejvýznamnějšími představiteli Gelugpy jsou dalajláma a pančhenláma. Každý dalajláma a pančhenláma je považován za převtělence (tibetsky tulku) předchozího dalajlámy a pančhenlámy.  V čele školy však stojí Gandän thipa ("Dga'-ldan khri-pa"), nejvyšší představený kláštera Gandän. Na rozdíl od dalajlámy či pančhenlámy není Gandän thipa intronizován jako tulku. Jde o volenou hodnost.  Nejvyšším představitelem Gelugpy na území bývalého Vnějšího Mongolska je Bogdgegén.

Rozšíření.

Gelugpa je dnes nejrozšířenější školou tibetského buddhismu v Tibetu, Mongolsku, v Ladákhu, mezi etnickou skupinou zvanou Monpa v indickém státě Arunáčalpradéš a Kalmycké republice.

Gelugpa (tibetsky དགེ་ལུགས་པ་, ve Wylieho transkipci "Dge-lugs-pa"), neboli "„Cesta ctnostné řehole“" či "„Škola vzorné ctnosti“" je poslední ze čtyř škol tibetského buddhismu, známá též jako Žlutá škola nebo Škola žlutých čepic. Zakladatel školy Congkhapa ve snaze odlišit své stoupence i navenek od mnichů ostatních škol, zavedl nošení žlutých miter.

Die Gelug-Schule (auch: Ganden-Tradition) ist die jüngste der vier Hauptschulen (Nyingma, Sakya, Kagyü und Gelug) des tibetischen Buddhismus (Vajrayana). Die Anhänger dieser Schule werden als „Gelugpa“ (tib.: "dge lugs pa") bezeichnet. Die Gelug-Schule war in ihren Anfängen eher dem reinen Mahayana nahestehend. Das nominelle Oberhaupt der Gelug-Schule ist der „Ganden Thripa“ (tib.: "dga' ldan khri pa").


Terminologie.

Slovem útes popisuje čeština geomorfologické tvary, pro které mají jazyky především přímořských národů více názvů.

Horský nebo pobřežní útes.

Útesy vznikají zvětráváním a následnou erozí a obvykle se nalézají na pobřeží, v horských oblastech, na srázech a podél řek. Většinou jsou tvořeny horninami odolnými proti zvětrávání; z usazenin to bývají pískovce, vápence, křída a dolomit, z vyvřelin pak žuly a čediče. U svého úpatí má většina útesů nějakou formu svahové suti. V suchých oblastech nebo pod vysokými útesy to bývá směs sesutých skal, v oblastech s vyšší vlhkostí půdy bývá suťovisko sotva znatelné. Sráz je typ útesu způsobený pohyby podél geologických zlomů nebo sesuvy půdy.  Charakteristickým znakem útesů jsou převisy a vodopády. Někdy z útesů na konci hřebene vyčnívají žebra nebo pokličky tvořené pevnějším druhem hornin.

Mořský útes.

Mořský útes (ríf) je řada pevných útvarů nacházejících se na mělčině poblíž vodní hladiny. Útesy vznikají jednak procesy geologickými, jednak biologickými, jednak lidskou činností nebo jejich kombinací.  Z hlediska mořeplavby je útesem jakýkoli pevný útvar, který se nachází v hloubce menší než 6 sáhů (11 m). Podmořské útesy, které jsou trvale skryty pod hladinou, jsou velice nebezpečné pro lodě.

Geologická definice.

Geologové definují útesy pomocí reliéfu naplavenin, vnitřní struktury a složení živé hmoty. V jednotné definici útesu ovšem nepanuje obecná shoda. Mnoho útesů vzniká v důsledku geologických abiotických procesů – sopečnou činností, vymýváním mořského dna nebo břehů, erozí vln, skalními sesuvy a dalšími přírodními procesy.  Nejznámější jsou útesy vzniklé působením živé hmoty – hromaděním zkamenělých ostatků kolonií korálů nebo vápenoschránkových řas, především korálové útesy v tropických vodách. Z geologického hlediska jde o druh organických usazenin vytvořený interakcí organismů a jejich prostředí, přičemž biologická skladba těchto organismů se odlišuje od skladby, která se nachází na přilehlém mořském dně. Útesy jsou zpevněny makroskopickou prostorovou kostrou, kterou tvoří schránky korálů nebo vápenitých řas rostoucích nad sebou a která je proměnlivá v závislosti na jiných organismech a anorganických procesech. Předvěké útesy nalézané ve stratigrafických profilech jsou v popředí zájmu geologů, neboť poskytují informace o jejich umístění v minulosti. Navíc má struktura útesů ve sledu sedimentárních hornin diskontinuity, které mohou sloužit jako přístup ke zdrojům fosilních paliv nebo rudných ložisek.  Umělé útesy vznikají v důsledku lidské činnosti. Často bývají tvořeny vraky nebo umělými bloky, aby se dosáhlo tvarové rozmanitosti na plochém písečném dnu s cílem přilákat různorodá společenství organismů, zejména ryb.

Biotické útesy.

Existuje celá řada typů biotických útesů, včetně útesů tvořených mlži, ale masivní a nejrozšířenější jsou většinou tropické korálové útesy.  "Podrobnější informace o tomto útvaru naleznete v článku Korálový útes." Koráli včetně některých hlavních zaniklých řádů Rugosa a Tabulata byli důležitými staviteli útesů po většinu fanerozoika počínaje ordovikem. V různých dobách tvořily útesy také ostatní organismy například kalcifikující řasy, zejména řasy kmene Rhodophyta, a měkkýši, během křídového období především mlži řádu Hippuritoida. V kambriu to byla zaniklá třída Archaeocyatha s kuželovými nebo trubkovými schránkami, nejisté klasifikace, patrně z říše hub. Jiné skupiny, jako je řád mechovců byly důležitými organismy vyplňujícími dutiny těchto útesů. Koráli řádu Scleractinia, kteří mají aragonitové schránky a kteří vytvářejí dnešní živé útesy, se objevili ve středním triasu a během druhohor se postupně stali velmi důležitými tvůrci útesů. Nahradili tak starší vrásčité korály, jejichž schránky byly vápencové a kteří vyhynuli spolu s mnoha jinými živočichy na konci prvohor. Soudobí koráli se nejspíš z nich vyvinuli, protože se řídce dochovaly aragonitové schránky vrásčitých korálů z konce permu. Kromě toho byl v několika nejstarších korálech řádu Scleractinia nalezen vápenec. Přesto je však možné, že soudobí koráli pocházejí z některého nekalcifikujícího předchůdce, který není příbuzný s vrásčitými korály. Ačkoli kalcifikované schránky korálů tvoří spolu se sypkými materiály hlavní část pevné složky útesu, organismy, které nejvíce ovlivňují trvalý růst korálových útesů, jsou vápenité řasy. Převážně jde o druhy korálových řas, které svým růstem vyrovnávají erozi útesů způsobenou vlnami oceánu. Biotické útesy mají další přívlastky v závislosti na tom, v jakém jsou vztahu k případnému pobřeží, např. lemující útesy, bezbariérové útesy nebo atoly. Lemující je takový útes, který je spojen s ostrovem. Bariérový útes tvoří vápencové bariéry kolem ostrova a vytváří lagunu mezi pobřežím a útesem. Atol je prstencový útes bez existujícího ostrova. Čelní útes (ze strany oceánu) je vysoce energetickým místem, kdežto vnitřní laguna má méně energie a sedimentují zde jemnozrnné usazeniny.  Některé korálové útesy mohou být hodně dlouhé. Největší z nich je Velký korálový (bradlový) útes, který se táhne v délce přes 2000 km podél severozápadního pobřeží Austrálie.

Útes je ostré skalisko příkře vystupující nad okolí. Může se nacházet nad terénem v horách, nad pobřežím, vystupovat z moře nad hladinu, nebo z mořského dna a být skryt pod hladinou.

Eine Klippe ist eine durch Erosion entstandene, relativ steil aus ihrer Umgebung aufragende Felsformation. Hierbei kann unterschieden werden in Klippen im Binnenland, die meist auf Gebirgsregionen beschränkt sind, wo sie aus Berghängen oder -kämmen herauswittern, und Klippen an Meeresküsten, die in der Regel einer felsigen Steilküste vorgelagert sind. Besonders hohe Küstenklippen werden auch als Brandungspfeiler bezeichnet. Weil sie verhältnismäßig klein sind und deshalb bei schlechter Sicht und/oder hohem Seegang leicht übersehen werden können und weil sie aufgrund ihrer Entstehung überdies häufig mit Felsenriffen assoziiert sind, besitzen sie ein hohes Gefahrenpotential für die Schifffahrt. Deshalb werden Küstenklippen in nautischen Karten verzeichnet.


Rámový kalolis.

Rámový kalolis je soustava rýhovaných desek a rámů, opatřených držadly pro manipulaci a zavěšení na nosné konstrukci, oddělených od sebe filtrační tkaninou (plachetkou) a stlačovaných tlakem cca 15 MPa. Rámy mají otvory zvlášť pro přívod suspenze a filtrační kapaliny.

Princip funkce.

Suspenze se přivádí do rámů, rozděluje se v nich na obě strany, filtrát protéká plachetkami do desek a odvádí se jimi, zatímco na plachetkách se z kalu vytváří filtrační koláč. Po naplnění prostoru uvnitř rámů kalem se uzavře přívod suspenze a do každé druhé desky se přivede promývací kapalina, nejčastěji voda. Ta z desek prochází přes oba sousední rámy, kde promývá koláč, do dvou sousedních desek, odkud vytéká. Poté se rámy s deskami sundají z nosné konstrukce a oškrábe se z nich kal. Po očištění se znovu zavěsí a stlačí.

Komorový kalolis.

Komorový kalolis se liší od rámového tím, že nemá rámy; je tvořen pouze deskami potaženými plachetkami, přičemž každá deska má vlastní odvod filtrátu. Desky jsou tvarovány tak, aby mezi nimi bylo místo pro filtrační koláč – komory. Suspenze i promývací kapalina se přivádějí otvorem umístěným uprostřed desky.

Automatický kalolis.

Automatický kalolis je výhodný v tom, že jej není nutné po každé filtraci pracně čistit. Rámy s deskami nejsou ve vodorovné, ale svislé poloze a plachetka, která je odděluje, tvoří nekonečný pás. Při filtraci je celý systém stlačen a plachetka se nepohybuje. Po ukončení filtrace se zařízení rozevře, plachetka se uvede do pohybu a vynese filtrační koláč ven, čímž že se mezi desky dostane čistá část plachetky, zařízení se opět uzavře a může dojít k další filtraci.

Externí odkazy.

Funkce komorového kalolisu (en)

Kalolis či filtrační lis je zařízení k tlakové filtraci kapalin. Užívá se zejména v cukrovarnickém a pivovarnickém průmyslu a při čištění odpadních vod.

Filterpressen sind diskontinuierlich arbeitende Druckfilter zur Fest-Flüssig-Trennung von Suspensionen. Es gibt Filterpressen in den Ausführungen Rahmenfilterpresse, Kammerfilterpresse und Membranfilterpresse, die sich in der Gestaltung der Filterplatten unterscheiden, nicht aber im Filtrationsprinzip.


Občanský průkaz vzor 2012.

Struktura strojově čitelné zóny tvořená třemi řádky je následující:  Kontrolní číslice závisí na několika znacích a ty kombinuje v jednu číslici tak, aby bylo možné detekovat chybné rozpoznání některého znaku. V takovém případě je třeba snímání strojově čitelné zóny a automatizovanou detekci písmen provést znovu. Kontrolní číslice obdobného typu se používají např. v poslední číslici rodného čísla nebo v ISBN kódu knih. Tato číslice nenese novou informaci a pouze vychází z ostatních údajů. Je zřejmé, že všechny uvedené údaje jsou také zapsány v jednotlivých položkách dokladu, strojově čitelná zóna tedy neobsahuje dodatečné údaje o dokladu nebo jeho držiteli.

Občanský průkaz vzor 2005.

1. řádka:  Zbytek vyplněn znakem "<". Samostatný výskyt znaku '<' ve jménu a nebo příjmení má význam mezery (používá se třeba u lidí s více křestními jmény). Doplňky (Jr., II apod.) se kódují do příjmení a oddělují '<'.  2. řádka:  U některých typů dokladů může délka čísla dokladu přerůst 9 znaků – v tom případě je v poli "číslo dokladu" prvních 9 znaků, místo kontrolního znaku je '<', zbývající část čísla je ve volitelném poli. V takovém případě volitelné pole neobsahuje obsah obvyklý pro daný typ dokladu a zemi vydání.  Veškeré údaje se kódují výhradně velkými písmeny anglické abecedy, arabskými číslicemi a znakem '<'. Pro vkládání dalších znaků jsou definované transkripce (např. 'Ä' → 'AE'). Jiné znaky nejsou dovoleny a nahrazují se znakem '<'.

Postup výpočtu kontrolní číslice.

Každý znak se nahradí číselnou hodnotou. Cifry jsou přímo touto hodnotou, znak '<' má hodnotu 0, znaky A–Z mají hodnoty 10–35.  Z takto získané řady se za pomoci cyklicky opakovaných vah '7','3','1' vypočte vážený součet. Kontrolní číslicí je zbytek po dělení deseti tohoto součtu.  Příklad:

Některé osobní doklady a související dokumenty jsou opatřeny strojově čitelnými informacemi usnadňujícími automatizované zpracování pomocí OCR. Takové údaje mají podobu několika textových řádků u spodního kraje dokladu (tak, aby bylo možné protažení čtečkou). Udaje jsou vytištěny fontem OCR-B ve velikosti Size1 (cca 14 bodů; přesně viz ISO 1073-2:1976). Obsah těchto řádek je definován v ISO 7501 respektive ICAO 9303. Délka řádku je pro různé doklady různá.

Mit Machine Readable Travel Documents (MRTD) werden "maschinenlesbare Reisedokumente" bezeichnet. Grundlegend für die Spezifikation solcher Reisedokumente ist das von der Internationalen Zivilluftfahrtorganisation (ICAO) herausgegebene Doc 9303 "Machine Readable Travel Documents", das seit der ersten Auflage aus dem Jahr 1980 ständig weiterentwickelt wird. Zweck dieser Bestimmungen ist es, die Abfertigung von Passagieren an Flughafen-Passkontrollstellen zu beschleunigen. ICAO Doc 9303 ist seit 2015 in der 7. Auflage verfügbar und enthält Vorgaben für maschinenlesbare Reisepässe, Visa und Ausweise.