Historie výzkumu.

Zřejmě první písemné zmínky o slintavce a kulhavce se datují do roku 1594, kdy italský filosof a lékař Girolamo Fracastoro popsal příznaky tohoto onemocnění u dobytka. Nelze ovšem vyloučit, že již onemocnění skotu popsané Aristotelem 350 let před naším letopočtem jako mor skotu bylo ve skutečnosti epidemií SLAK. Ačkoliv se o původu SLAK nic nevědělo téměř až do konce 19. století, chovatelé dobytka již věděli jak nákaze alespoň částečně čelit. Šlo o metodu tzv. "aftizace", při které se v případě vzplanutí ohniska v chovu vzala tekutina z afty krávy a pomocí štětce se touto tekutinou nakazil všechen dobytek na statku a zvířata v sousedství. Zvířata tak prodělala chorobu najednou, zabránilo se tím cirkulaci viru v prostředí a dotčené

Původce.

Původcem slintavky a kulhavky je RNA virus z čeledi Picornaviridae, rodu "Aphtovirus". Každá virová částice (virion) viru slintavky a kulhavky (zkratka FMDV) je tvořena molekulou RNA, 4 typy strukturálních proteinů (VP1, VP2, VP3, VP4) a několika dalšími nestrukturálními proteiny. V elektronovém mikroskopu se jeví virion FMDV jako kulatý útvar s hladkým povrchem o velikosti 25 nm. Podobně jako ostatní viry z čeledi Picornaviridae má kapsida ikosahedrický tvar a neobsahuje žádné lipidy. Významnou vlastností FMDV je antigenní a imunologická variabilita, jež spočívá v existenci viru v různých sérotypech a subtypech. Na světě existuje celkem 7 sérotypů, které se označují písmeny dle oblastí, kde byly poprvé identifikovány:  Tyto sérotypy se dále dělí do několika subtypů. Nejběžnější je sérotyp O, který se vyskytuje po celém světě.

Fyzikálně-chemické vlastnosti viru.

Virus slintavky a kulhavky je relativně odolný vůči vnějšímu prostředí. Přežívání viru v prostředí je velmi variabilní a závislé na materiálu, ve kterém je virus lokalizován, na původní koncentraci viru, kmenu viru, vlhkosti, teplotě a hodnotě pH. Virus je schopen přežívat například na seně či slámě až 20 týdnů, až 14 dní na uschlých výkalech, 39 dní v moči, až 6 měsíců v blátě, 3 dny na půdě v létě a 28 dní na půdě na podzim.

Epidemiologie.

Slintavka a kulhavka je jednou z nejvíce nakažlivých chorob zvířat a lidí na světě vůbec, což je dáno zejména rychlou replikací viru v hostiteli a přenosu viru ve formě aerosolu.

Hostitel.

K onemocnění jsou vnímaví prakticky všichni sudokopytníci, a to především skot, ovce, koza, prase domácí, jak, buvol, dále pak všichni volně žijící zástupci čeledi turovitých (např. muflon, antilopa, pakůň), jelenovitých (např. jelen, srnec, daněk), žirafovitých (např. žirafa, okapi), prasatovitých (např. prase divoké, prase bradavičnaté). Velbloudovití (např. velbloud, lama, alpaka) vykazují velmi nízkou vnímavost vůči viru. Obecně platí, že domácí sudokopytníci jsou vnímavější k nemoci než volně žijící zvířata a dále volně žijící sudokopytníci

Přenos.

SLAK se přenáší přímým kontaktem s nemocným zvířetem a nepřímo přes kontaminované sekrety, exkrety, živé či neživé vektory (přenašeče) nebo vzduchem. Živé vektory mohou být všechna zvířata, včetně člověka, která přenášejí virus mechanicky, tzn. virus je ukryt v jejich nebo na povrchu jejich těla, aniž by se množil. Z epizootologického hlediska hrají významnou roli zejména ptáci, potulní psi a kočky. Volně žijící spárkatá zvěř

Zdroje nákazy.

Hlavním zdrojem jsou především infikovaná zvířata, a to jak klinicky nemocná, tak zvířata v inkubační době (tzn. zatím bez klinických projevů SLAK). Je to dáno tím, že virus se vylučuje všemi sekrety a exkrety již 2–3 dny před propuknutím klinických příznaků. Virus FMDV lze nalézt ve vydechovaném vzduchu infikovaných zvířat, v moči, trusu, slinách, mléku a spermatu. Zdrojem viru mohou být také tzv. „trvalí nosiči“, kteří jsou definováni jako zvířata, u kterých se virus vylučuje i po 28. dni infekce a později.

Výskyt.

Slintavka a kulhavka je rozšířena téměř po celém světě, přičemž k rapidnímu globálnímu šíření došlo zejména po 2. světové válce. V současné době se SLAK vyskytuje endemicky především na Středním východě, v Africe, některých částech Asie a v Jižní Americe. Světová organizace pro zdraví zvířat (OIE, anglicky "The World Organisation for Animal Health") dělí země dle výskytu SLAK do třech kategorií: 1. státy prosté SLAK bez vakcinace, 2. státy prosté SLAK s použitím vakcinace, 3. státy s výskytem SLAK. Každá kategorie je přesně definována a toto dělení má zásadní vliv na mezinárodní obchod s živými zvířaty a živočišnými produkty.  Jedinou zemí, kde slintavka nebyla nikdy hlášena, je Nový Zéland. Mezi oblasti, kde se nemoc nevyskytla již řadu let, patří Austrálie, Severní a Střední Amerika. Například v Severní Americe byla slintavka a kulhavka naposledy hlášena v roce 1929 v USA, 1952 v Kanadě a v roce 1954 v Mexiku. Na území České republiky byla slintavka a kulhavka naposledy diagnostikována v roce 1975.

Vývoj v Evropě.

Onemocnění se do Evropy dostalo jako řada jiných chorob ze Středního východu nebo ze severní Afriky, přičemž nejčastěji epidemie vstupují na evropský kontinent přes Turecko či Rusko, ze Severní Afriky pak přes balkánské země a Itálii. Během velké pandemie v letech 1937–1939, jež propukla ve Francii, bylo v této zemi zaznamenáno 378 000 ohnisek, 700 000 ohnisek v Německu, 265 000 v Nizozemsku, 240 000 v Československu, v Polsku 234 000 a v Belgii 102 000 ohnisek. Během této pandemie byla v Německu poprvé testována inaktivovaná vakcína proti SLAK vyvinutá panem Waldmannem. Poslední rozsáhlá pandemie ve 20. století, jež byla způsobena na evropské poměry do té doby neznámým subtypem A5, zasáhla Evropu v letech 1951–1952. Primární ohniska této pandemie byly v oblasti Porýní, odkud se postupně nemoc rozšířila do celé Evropy. Mezi postiženými státy byla Itálie, Spolková republika Německo, Nizozemsko, Belgie, Řecko a Dánsko. Ztráty si dle údajů FAO vyžádaly okolo 600 miliónů amerických dolarů, ale reálný ekonomický dopad byl zřejmě v důsledku selhání ochranné vakcinace daleko vyšší. Po této události byla během 50. let ve většině evropských států zahájena plošná vakcinace mající za následek razantní snížení počtu nových ohnisek z evropských chovů dobytka. Nové případy vzplanutí slintavky a kulhavky byly i díky dokonalým preventivním opatřením velmi sporadické. Pozornost západních států Evropy se zaměřila na oblast Blízkého Východu, zejména na Turecko, odkud se očekával průnik nových exotických kmenů FMDV. Během let 1962–1987 se v oblasti Turecka a Balkánských států uskutečnilo 30 vakcinačních kampaní sponzorovaných FAO. Při vakcinačním projektu v jihovýchodní Evropě bylo aplikováno 25 miliónů vakcinačních dávek v celkové hodnotě 12 miliónů USD.  V 80. letech byla na žádost komisařů tehdejší EU vypracována analýza, jež měla za cíl porovnat dvě varianty boje proti SLAK: vakcinace zvířat versus bezvakcinační strategie (tzv. "bezvakcinační politika"). Bezvakcinační politika byla založena na principu velmi důsledné kontroly importů a exportů zvířat a živočišných produktů, úplném zákazu očkování a to i v případě

Slintavka a kulhavka u lidí.

Slintavka a kulhavka je sice považována za zoonózu, nicméně výskyt nemoci u člověka je velmi vzácný. Na celém světě bylo dosud laboratorně potvrzeno a popsáno pouze asi 30 – 40 případů slintavky u člověka, avšak vzhledem k omezeným možnostem diagnostiky v rozvojových zemích s endemickým výskytem SLAK může být skutečný počet nakažených lidí vyšší. První zdokumentovaný případ SLAK u lidí pochází z roku 1834, kdy 3 veterináři zkoušeli dobrovolně infikovat sami sebe. Po čtyři dny pili sklenici nepasterizovaného mléka z nemocných krav. Brzy nato se u nich projevily první klinické příznaky choroby. Poslední publikovaný případ pochází z roku 1966 z Velké Británie, kdy se nakazil jeden muž po požití nepasterizovaného mléka od krávy. Nemoc u lidí nebyla nikdy prokázána z pasterizovaného mléka. Ačkoliv někteří vědci varují před možností mutace viru FMDV a jeho přenosu na člověka, s ohledem na poznatky z historie je riziko přenosu na člověka a vzniku epidemie velmi nízké. Člověk se zdá být vůči

Patogeneze.

Patogeneze slintavky a kulhavky je nejpodrobněji prozkoumána u skotu a prasat. Vstupní brána infekce do organismu a místo primární replikace viru se může lišit v závislosti na druhu zvířete, typu viru, jeho množství či jeho formě (aerosol či kontaminované krmivo).  Skot se nakazí převážně vdechnutím virového aerosolu. Telata se mohou navíc nakazit při sání mléka od své nemocné matky. Virus, který pronikne do dýchacích cest zvířete, přilne ke sliznici a proniká do buněk sliznice, kde se začíná replikovat. Názory na místo primární replikace FMDV se různí. Zatímco někteří autoři tvrdí, že virus se pomnožuje na sliznici hltanu nebo sliznici plic, jiní tvrdí, že k replikaci viru dochází pouze v hltanu a ne v plicích. Virus slintavky a kulhavky může proniknout do organismu i skrze oděrky na kůži a sliznicích či přes mikrotraumata na končetinách, respektive paznehtech. Tento způsob infekce je však výjimečný, neboť

Klinické příznaky.

Inkubační doba SLAK se pohybuje od 2 do 14 dní, přičemž u skotu je to nejčastěji 2–5 dní, u prasat 4–9 dní. Pro ovce a kozy uvádí směrnice EU inkubační dobu 21 dní, přičemž může být samozřejmě kratší. Inkubační doby kolem 21 dnů a více jsou pozorovány v oblastech s endemickým výskytem SLAK nebo v místech, kde se vakcinuje proti SLAK. Morbidita (chorobnost) dosahuje u slintavky až 100 %. Mortalita (úmrtnost) při SLAK u dospělých jedinců je nízká (do 5 %), avšak u selat a jehňat může dosáhnout až 75 %. Zajímavým faktem je, že při epidemii na Tchaj-wanu v roce 1997 byla zaznamenána vysoká úmrtnost u všech věkových kategorií prasat.

Skot.

V první fázi nemoci se u zvířat vyvine horečka, která může dosahovat až 41 °C. Během několika hodin po infekci se začnou formovat vezikuly (puchýře) na sliznici v dutině ústní, na jazyku a mulci. Puchýře jsou pro zvířata velmi bolestivé a dochází k výraznému slinění (slinotok), zvířata odmítají přijímat potravu, skřípou zuby, jsou apatická a často ulehají. V případě pastevního chovu se v tuto chvíli nemocné kusy

Ovce a kozy.

U ovcí a koz je průběh podobný jako u skotu, avšak s menší intenzitou. Klinické příznaky se u ovcí a koz objeví 3. den virémie, tzn. v průměru 7 dní po kontaktu s virem. Prvním a dominujícím rysem SLAK u ovcí je kulhání. Nemocné ovce mají horečku, separují se od

Prasata.

Inkubační doba u prasat se sice zpravidla pohybuje v několika dnech (maximálně 14 dní), přesto existují silně virulentní kmeny, u kterých inkubační doba trvá kolem 18 hodin. Příkladem vysoce virulentního kmene je sérotyp O, konkrétně jeho subtyp Cathay, jež byl izolován při epidemii v roce 1997 na Taiwanu. Tento kmen FMDV byl silně patogenní pro prasata, naopak skot jím neonemocní.  V první fázi infekce se dostavují pohybové obtíže,

Patologie.

Při pitvě zvířat jsou patognomickým příznakem choroby puchýře (vezikuly) a afty. Puchýře jsou okrouhlého tvaru, vyplněné narůžovělou až červenou tekutinou. V případě bakteriální kontaminace může být obsah zakalený, nažloutlé barvy. Po prasknutí puchýře se vytváří afta. Spodina afty je tvořena výrazně červeně zbarvenou vrstvou stratum papilosum. Afty se nacházejí na

Diagnostika.

Slintavka a kulhavka se diagnostikuje na základě klinických příznaků (klinická diagnostika) a potvrzuje se laboratorním vyšetřením (laboratorní diagnostika) na specializovaném pracovišti.

Klinická diagnostika.

Klinické projevy SLAK (viz kapitola „klinické příznaky“) jsou detailně známy a mohou se vyskytovat v různé intenzitě. Na základě těchto klinických příznaků lze již vyslovit podezření na výskyt SLAK v chovu. Tyto základní symptomy musí krom veterinárních lékařů znát i chovatelé dobytka, a ti jsou dle české legislativy povinni každé podezření neprodleně hlásit buďto soukromému veterinárnímu lékaři, nebo přímo Krajské

Laboratorní diagnostika.

Laboratorní vyšetření provádí pouze specializovaná, státní veterinární správou schválená, akreditovaná laboratoř. Vzorky k vyšetření odebírá pouze soukromý či státní veterinární lékař. V České republice je jedinou schválenou laboratoří pro diagnostiku SLAK pracoviště na Státním veterinárním ústavu v Praze. Světová referenční laboratoř FAO a zároveň referenční laboratoř OIE pro SLAK se nachází v Institute for Animal Health ve městě Pirbright v jižní Anglii. Jako vzorek pro vyšetření na SLAK se odebírá 1 g tkáně z neprasklého nebo čerstvě prasklého puchýře. V některých zemích

Legislativa v ČR ve vztahu k SLAK.

Veškerá práva, povinnosti a oprávnění chovatelů, veterinárních lékařů a orgánů státní správy při podezření, vzniku a zdolávání slintavky a kulhavky na území České republiky jsou zakotveny ve veterinárním zákoně č. 166/1999 Sb. ve znění pozdějších předpisů, v novele veterinárního zákona č. 131/2003 Sb. a vyhlášce č. 389/2004 Sb. o opatřeních při tlumení slintavky a kulhavky a proti jejímu předcházení. Zde jsou uvedena nejdůležitější fakta z těchto právních norem.

Opatření v případě podezření na výskyt.

Slintavka a kulhavka patří do seznamu tzv. nebezpečných nákaz dle OIE a zákona 166/1999, také se označuje jako povinně hlášená nákaza. Ohlašovací povinnost má chovatel, soukromý veterinární lékař a v případě laboratorního potvrzení SLAK má Státní veterinární správa povinnost ohlásit tuto skutečnost všem členským zemím EU. Zároveň je informace o nákaze podána na ústředí OIE. Chovatel je povinen v případě podezření z nákazy zejména izolovat zvířata podezřelá z nákazy, zajistit dezinfekci vchodů a vjezdů do hospodářství, nesmí provádět žádné přesuny zvířat, dále je povinen uskladnit

Opatření v případě potvrzení ohniska nákazy.

Bylo-li v hospodářství úředně potvrzeno ohnisko slintavky a kulhavky, nařídí KVS další ochranná a zdolávací opatření: vyhlášení a vymezení ohniska SLAK, ochranného pásma (poloměr nejméně 3 km vzdušnou čarou kolem hospodářství, obvykle celá obec) a pásma dozoru (poloměr nejméně 10 km vzdušnou čarou kolem hospodářství), utracení všech vnímavých zvířat v ohnisku (skot, ovce, kozy, prasata, farmově chovaná spárkatá zvěř), neškodné odstranění všech uhynulých a utracených zvířat dle pohotovostních plánů (nejčastěji spálení), neškodné odstranění všech živočišných produktů (maso, mléko, hnůj) a důsledná dezinfekce a deratizace. Ustájení nových zvířat je možné nejdříve za 21 dní po skončení závěrečné dezinfekce hospodářství. V ochranném pásmu a pásmu dozoru platí rovněž přísná opatření, zejména se sleduje zdravotní stav vnímavých druhů (kontrola

Terapie a prevence.

Léčba slintavky a kulhavky se neprovádí, preventivní očkování je zakázáno. Ve výjimečných případech při vzniku ohniska SLAK a rychlém šíření nákazy může Státní veterinární správa povolit nouzovou vakcinaci kolem ohniska nákazy. Preventivní ochrana státního území před zavlečením SLAK spočívá v přísné kontrole importovaných zvířat a živočišných produktů ze zahraničí. Do ČR lze dovážet zvířata a živočišné produkty pouze ze států, jež mají organizací OIE uznaný statut země prosté SLAK bez vakcinace.

Vakcinace.

Očkování proti slintavce a kulhavce je v dnešní době stále hojně diskutovaným tématem, i když v EU platí od roku 1992 zákaz vakcinace. Povolena je pouze nouzová vakcinace při vzniku ohniska SLAK k zabránění dalšího šíření. Tento trend se používá i ve většině ostatních zemích světa, které mají statut zemí prostých SLAK. Na druhou stranu eradikace SLAK v Evropě, v Severní a některých částech Jižní Ameriky je především zásluhou masivních vakcinací během 50.–80. let 20. století.  Historie vzniku prvních vakcín sahá do období těsně před 2. světovou válkou, kdy němečtí vědci začali testovat vakcíny připravené ze sliznic jazyka infikovaného

Významné epidemie.

1997: Tchaj-wan.

V březnu roku 1997 se na ostrově Tchaj-wan po 68 letech objevilo ohnisko SLAK u prasat. Vše začalo 14. března 1997, kdy si v jednom z prasečích chovů nedaleko města Hsinchu místní chovatel povšiml puchýřovitých lézí na spárcích prasat. Vzorky odebrané z tohoto chovu byly laboratorně vyšetřeny a 19. března byla potvrzena slintavka a kulhavka sérotypu O. Nemoc se během tří týdnů rozšířila po celém ostrově (zasaženo kolem 6144 chovů) měla zdrcující vliv na průmysl s vepřovým masem a na zemědělství vůbec. Při likvidaci této epidemie uhynulo nebo bylo utraceno více než 4 milióny prasat, což

2001: Velká Británie, Nizozemí, Francie a Irsko.

Dnem 20. března 2001, kdy byl u prasat na jatkách v Essexu v Anglii diagnostikován první případ slintavky a kulhavky, vypukla ve Velké Británii epidemie, jež ovlivnila život nejen ve Spojeném království, ale dotkla se přímo či nepřímo celé Evropy. Jednalo se o největší epidemii hospodářských zvířat od konce 2. světové války. Kromě Spojeného království se nemoc rozšířila také do Irska, Francie a Nizozemí. Od 20. března 2001 do 30. září bylo hlášeno celkem 2 060 ohnisek, z čehož 2 030 ohnisek se nacházelo na území Velké Británie. Nejvíce postiženou oblastí bylo hrabství Cumbria v Severozápadní Anglii, kde bylo hlášeno na 893 ohnisek. Vysoké počty ohnisek byly dále zaznamenány v hrabstvích Devon (173), Dumfries & Galloway (176) ve Skotsku, North Yorkshire (133), Durham (85), Northumberland (88) a Powys (70) ve Walesu. Původcem epidemie byl kmen FMDV

Ekonomicko-sociální vliv.

Vliv slintavky a kulhavky na ekonomiku je evidentní. Důkazem toho byla epidemie SLAK v roce 2001 ve Velké Británii. Celkové ztráty nejsou způsobeny jen likvidací obrovských počtů zvířat a náklady spojenými s likvidací nákazy, ale také zákazem exportu živých zvířat, všech živočišných potravin a produktů a omezením cestovního ruchu. Britská vláda odhaduje ztráty v zemědělství a potravinářském průmyslu spojené s událostmi v roce 2001 na 3,1 miliardy liber. Dalších 2,7 až 3,2 miliardy liber si vyžádalo omezení cestovního ruchu v postižených oblastech. Epidemie v Evropě v roce 2001 měla i značný dopad

Ohlas v médiích.

Slintavka a kulhavka ve Velké Británii v roce 2001 si získala velkou pozornost médií a rozpoutala diskuzi mezi širokou veřejností po celé Evropě. V médiích se během roku 2001 objevila řada spekulací o příčinách epidemie, na internetu vznikly diskuzní fóra, byly zveřejněny rozhovory s odborníky a publikovány články zaměřené na SLAK. Také však bylo zveřejněno množství neověřených spekulací. Některé webové stránky spekulovaly o tom, že za vznikem epidemie stojí Britská vláda s cílem zlikvidovat chovatele dobytka. Jiné zase uváděly události ve Velké Británii do souvislosti s teroristickými útoky z 11. září 2001 a za viníky zavlečení viru považovaly Al-Kajdu. Jedním z argumentů zastánců konspirační teorie byla zpráva, že pár dní před propuknutím epidemie se údajně ztratila zkumavka s virem slintavky a kulhavky ze státní laboratoře ve městě Porton Down. Tato zpráva však byla brzy vyvrácena a ukázalo se, že jedinou laboratoří, kde se pracuje s virem slintavky a kulhavky, je Institute for Animal Health v Pirbright. Rovněž informace deníku Sunday Express o tom, že státy USA, Kanada a Mexiko provedly 3 měsíce před epidemií v Západní Evropě poplašné cvičení zaměřené na likvidaci SLAK v Texasu, protože byly předem informovány o potenciálním bioteroristickém útoku, se ukázaly jako falešné.  Hlavním rysem internetových diskuzí a publikovaných názorů různých lidí byla silná kritika Britské vlády a tehdejšího premiéra Tonyho Blaira za postup během epidemie. V názorech Britů v internetových debatách byl zjevný nesouhlas s vybíjením zdravých kusů dobytka v okolí ohnisek a nepochopení zákazu vakcinace.

Slintavka a kulhavka (SLAK) (: (), : ) je akutní vysoce nakažlivé virové onemocnění sudokopytníků charakterizované horečkou, tvorbou typických puchýřů a aft na sliznici dutiny ústní, na mulci, nozdrách a spárcích. Onemocnění způsobuje virus slintavky a kulhavky, patřící mezi RNA viry z čeledi Picornaviridae. Nejvnímavější k infekci je skot, prase a ovce. Člověk onemocní velice zřídka.

Die Maul- und Klauenseuche (MKS), auch Aphthenseuche, Aphthae epizooticae und Stomatitis epidemica, ist eine hoch ansteckende Viruserkrankung bei Rindern und Schweinen und ist eine anzeigepflichtige Tierseuche. Auch andere Paarhufer wie Rehe, Ziegen und Schafe, aber auch Elefanten, Ratten und Igel können sich infizieren. Pferde sind nicht und Menschen nur selten für MKS anfällig.


Výskyt.

Původem je ze Severní Ameriky odkud byl rod nechtěně rozšířen téměř do celého světa v subtropickém, tropickém a částečně i mírném podnebném pásmu. Jako invazní byly do České republiky zavlečeny tři druhy, ty se do ČR dostaly jako nechtěný balast s dováženými plodinami a materiálem.

Ekologie.

Druhy se od sebe různí svým vzezřením i požadavky na prostředí, osvojily si různé způsoby přežití v rozličných environmentálních ekologických nikách. Rostou na obdělávané půdě, v neudržovaném okolí lidských sídel i poblíž cest po kterých jsou šířena jejich semena. Mnohé vyrůstají na suchých místech a spokojí se s minimem srážek. Jsou považovány za pionýrské rostliny které mají schopnost vyklíčit a růst i v Sonorské poušti, v šíření tam předbíhají i proslavené suchovzdorné kaktusy Saguaro. Některé druhy naopak rostou v prostředí téměř celoročně vlhkém a na výživné půdě tam dorůstají běžně do 3 metrové výšky a bohatě se větví.

Popis.

Rostliny rodu Ambrozie jsou jednoleté či vytrvalé byliny, nebo také keře, dosahují výšky od několika decimetrů po více než 3 metry. Byliny mají hrubé, ochlupené, bohatě větvené lodyhy rostoucí z hluboko sahajícího kořene. Lodyžní šedavé listy vyrůstají protistojně nebo střídavě, bývají přisedlé neb řapíkaté a jejich čepele jsou v obryse podlouhlé, vejčité, trojúhelníkovité nebo kosočtverečné. Jsou obvykle zpeřené, někdy i násobně, úkrojky mají obvejčité, kopinaté nebo podlouhlé a jejich okraj může být zubatý, laločnatý i celokrajný. Na horní straně bývají velmi často chlupaté.  Rostliny jsou jednodomé, jen výjimečně dvoudomé, jejich diskovité květní úbory jsou vždy jednopohlavné. Samčí úbory velké 1,5 až 6 mm jsou miskovitého tvaru a bývají uspořádány v klasech nebo hroznech, jsou složeny z 5 až 60 drobných trubkovitých kvítků s pětilaločnou bělavou, žlutou nebo purpurovou korunou ze které vyrůstá pět tyčinek s prašníky. Samičí úbory vyrůstající z paždí listů mívají nejčastěji 1 až 5 kvítků se zakrslým okvětím, jejich zákrov je tvořen srostlými trvalými listeny které později vytvoří pevný obal okolo semene. Květy neobsahují nektar a příliš nelákají hmyz, opylují se anemogamně. Základní chromozomové číslo rodu x = 18.

Rozmnožování.

Plody jsou nažky (semeno obaleny suchými listeny) bez chmýru a bývají velmi variabilní co se týče barvy i tvaru. Jsou světle nebo tmavě hnědé či černé, vejčité, oválné, vřetenovité nebo pyramidální a na povrchu jsou hladké nebo ostnaté. Nažky se obvykle rozšiřují přichycením na srst nebo peří zvířat, také často bývají rozfoukány větrem či odplaveny vodou.

Význam.

Ekonomický přínos z ambrozií je nulový. Naopak, pokud rostou jako plevel na polích s užitkovým rostlinám velmi jim škodí, ubírají jim svým mohutným kořenovým systémem vláhu i živiny a velkými listy je zastiňují.  Některé druhy jsou považovány přímo za lidem škodící, jako větrosnubné rostliny mají jejich květy hodně pylu který je pro mnohé silným alergickým činitelem způsobujícím např. sennou rýmu. Závažné je to, že svým pozdním kvetením prodlužují dobu po kterou pyly na citlivé lidy působí. V Česku je za škodlivý druh považována hlavně invazní ambrozie peřenolistá.

Ambrozie ("Ambrosia") je rod s více než čtyřiceti druhy jednodomých rostlin z čeledi hvězdnicovitých ve které je rod řazen do podčeledě "Asteroideae"; v minulosti rod patřil do samostatné čeledi "Ambrosiaceae".

Die Traubenkräuter oder Ambrosien ("Ambrosia") bilden eine Pflanzengattung innerhalb der Familie der Korbblütler (Asteraceae). Die über 40 Arten sind überwiegend in den gemäßigten, subtropischen bis tropischen Gebieten der Neuen Welt verbreitet. Drei Arten sind fast weltweit Neophyten.


Charakteristika.

Šácholan liliokvětý je opadavý, hustě rostoucí keř dorůstající výšky asi 1 až 3 metry. Borka je šedavě hnědá. Letorosty jsou zelenavě purpurové až světle purpurově hnědé. Listy jsou elipticky obvejčité až obvejčité, s 8 až 18 cm dlouhou a 3 až 10 cm širokou čepelí, na bázi se postupně směrem k řapíku zužující, na vrcholu špičaté až zašpičatělé. Listy jsou na líci tmavě zelené a za mlada řídce chlupaté, na rubu nasivěle zelené a podél žilek chlupaté. Žilnatina je tvořena 8 až 10 páry postranních žilek. Řapíky jsou 0,8 až 2 cm dlouhé. Květní poupata jsou vejcovitá, nažloutle chlupatá. Květy jsou vzpřímené, zvonkovitě rozevřené, lehce vonné. Okvětí je složeno z 9 až 12 dužnatých plátků. Vnitřní plátky jsou elipticky obvejčité, 8 až 10 cm dlouhé a 3 až 4,5 cm široké, na vnější straně purpurově červené, na vnitřní světlé. Vnější 3 plátky jsou červenavě zelené, kopinaté, kratší a opadavé, nahrazující kalich. Tyčinky jsou purpurově červené, asi 8 až 10 mm dlouhé. Pestíky jsou bledě purpurové, lysé. Kvete společně s rozvíjejícími se listy, v květnu až červnu. Souplodí zvané šách je tmavě purpurově hnědé, válcovité, 7 až 10 cm dlouhé, s téměř kulovitými a krátce zobanitými měchýřky.

Rozšíření.

Šácholan liliokvětý je rozšířen ve střední, jižní a jihovýchodní Číně v provinciích Čchung-čching, Fu-ťien, Chu-pej, Šen-si, S’-čchuan a Jün-nan. Roste na okrajích lesů a horských svazích v nadmořských výškách 300–1600 metrů.

Taxonomie.

Šácholan liliokvětý byl popsán již v roce 1792. V současné taxonomii rodu "Magnolia" je řazen do sekce "Yulania" a podsekce "Yulania". Do této podsekce jsou z druhů pěstovaných v ČR řazeny také další časně kvetoucí druhy: šácholan japonský, šácholan hvězdovitý, šácholan obnažený a šácholan vrbolistý. Při úzkém pojetí rodů, preferovaném např. v díle "Flora of China", je řazen do rodu "Yulania" jako "Yulania liliiflora".

Kříženci.

Šácholan Soulangeův ("Magnolia" x "soulangiana") byl vyšlechtěn v roce 1820 ve Francii křížením šácholanu liliokvětého s šácholanem obnaženým ("Magnolia denudata"). Je to v současnosti jeden z nejčastěji pěstovaných šácholanů, oblíbený pro své časné a hojné kvetení. Pěstuje se v celé řadě kultivarů. "Magnolia" x "brooklinensis" je kříženec šácholanu liliokvětého se severoamerickým šácholanem přišpičatělým ("Magnolia acuminata"). Byl vyšlechtěn v brooklynské botanické zahradě a popsán v roce 1972. Pěstují se i další kříženci šácholanu liliokvětého, např. se šácholanem hvězdovitým ("M. stellata").

Význam.

Šácholan liliokvětý je v Česku pěstován jako okrasná dřevina, i když podstatně méně často než jeho kříženec, šácholan Soulangeův. Existuje velké množství kultivarů. Je uváděn z Dendrologické zahrady v Průhonicích, z Pražské botanické zahrady v Tróji a z Průhonického parku. Jeden z nejčastěji vysazovaných kultivarů je 'Nigra', vyznačující se až 12 cm dlouhými květy s okvětními lístky na vnější straně tmavě purpurovými.

Šácholan liliokvětý ("Magnolia liliiflora"), nazývaný také magnólie liliokvětá, je opadavý keř z čeledi šácholanovitých. Vyznačuje se purpurově červenými květy, rozvíjejícími se současně s listy. V Česku je občas vysazován jako okrasná dřevina, i když podstatně řidčeji než jeho kříženec, šácholan Soulangeův.

Die Purpur-Magnolie ("Magnolia liliiflora") ist ein laubabwerfender Strauch und stammt aus China. Diese Art aus der Gattung der Magnolien ("Magnolia") wird verbreitet als Ziergehölz gepflanzt; besondere Bedeutung erlangte sie als ein Elternteil der bekannten Tulpen-Magnolie.


Hodnota směnná.

Směnná hodnota (Exchange value) vyjadřuje relativní cenu zboží z hlediska jiného zboží. Ačkoliv koncept směnné hodnoty hrál vždy důležitou roli v ekonomickém myšlení, analýza, jak ji určit byla často předmětem kontroverze.  Pro Adama Smithe, Davida Ricarda a Karla Marxe bylo důležité rozlišit směnnou hodnotu od užitkové hodnoty. Užitková hodnota byla považována za nezbytnou, ale nedostatečnou pro to, aby komodita měla směnnou hodnotu. To je ilustrováno paradoxem hodnoty, kdy věci, které měly nejvyšší užitkovou hodnotu (voda, vzduch), měly nejnižší směnnou hodnotu ve srovnání (např.) s diamanty, které měly nízkou užitnou hodnotu, ale vysokou směnnou hodnotu.  Podle Davida Ricarda komodity odvozují směnnou hodnotu ze dvou zdrojů. Za prvé, „z jejich nedostatku“, kdy komodity nelze reprodukovat. Za druhé, většina komodit je vyráběna „námahou lidského průmyslu: a tyto komodity mají svou směnitelnou hodnotu určenou množstvím práce obsažené v jejich produkci“.  Pro Karla Marxe je podstatou komodity to, že se vyrábí speciálně za účelem prodeje. Podle Marxe směnná hodnota odráží sociální vztahy a je ve skutečnosti pouze vnější formou sociálního vztahu mezi „samotnými výrobci“.

Hodnota užitná.

Užitná hodnota (Use value) je schopnost komodity uspokojit přání. Koncept pochází přinejmenším k Aristotelovi, ale nejčastěji se používá v Marxistickém pojetí ekonomie. Liší se od směnné hodnoty tím, že užitná hodnota měří kvalitu, zatímco směnná množství. Adam Smith uznal, že komodity mohou mít směnnou hodnotu, ale nemusí uspokojovat žádnou užitnou hodnotu, jako jsou diamanty, zatímco komodita s velmi vysokou užitnou hodnotou může mít velmi nízkou směnnou hodnotu, jako je voda.  Marxovo pojetí:  Marx rozlišuje mezi užitnou hodnotou a směnnou hodnotou komodity. Užitná hodnota je neoddělitelně spjata s „fyzikálními vlastnostmi komodity“; to znamená, že materiál, ke kterému lze předmět skutečně dát, lidské potřeby, které splňuje. Při výměně zboží na kapitalistickém trhu však dominuje směnná hodnota: na otevřeném trhu lze směnit dvě komodity, protože se vždy porovnávají s třetím termínem, který funguje jako „univerzální ekvivalent“, což je funkce, která je nakonec převzato penězi. Směnná hodnota musí být vždy odlišena od užitkové hodnoty, protože „směnný vztah zboží je charakteristický právě jeho abstrakcí od jejich užitných hodnot“. V kapitálu mají peníze podobu rovnocennosti; peníze však ve skutečnosti skrývají skutečný ekvivalent za směnou: práce. Čím více práce je zapotřebí k výrobě produktu, tím větší je jeho hodnota. Marx proto dochází k závěru, že „jako směnné hodnoty jsou všechny komodity pouze určitými množstvími zmrazeného pracovního času“.

Hodnota pro zákazníka.

Hodnota pro zákazníka (customer value) je rozdíl mezi tím, co zákazník dostane od produktu a co musí dát, aby jej získal.  Spotřebitel neposuzuje hodnotu pouze na základě vynaložených peněz, je nutno také zvážit čas potřebný k získání zakoupeného produktu. Hodnota zákazníka má několik úrovní a lze o ní mluvit jako o hierarchii. Tato hierarchie určuje důležitost služeb v mysli spotřebitele z hlediska toho, co zákazník očekává či neočekává od zkušeností s nákupem.  První dvě úrovně hierarchie hodnot pro zákazníka zahrnují základní hodnoty, které zákazník od služby očekává. Pro firmy jsou základem hodnoty pro zákazníka všechny požadavky na podnikání (např. dostatek zásob pro vytvoření širokého sortimentu či příjemný personál). To, co zákazník očekává, zahrnuje obvykle zejména ceny diktované konkurencí či vhodnou provozní dobu. Podnik, který nesplňuje tyto základní hodnoty, nemůže pro zákazníka vybudovat dostatečně kvalitní služby.  Třetí úroveň hierarchie je tzv. požadovaná hodnota a zahrnuje to, co by zákazník chtěl mít z nákupu a poskytovaného servisu. Tato hodnota poskytuje možnost zejména menším firmám, aby se posunuly před konkurenty tím, že zákazníkovi poskytnou doplňkové funkce a služby k nákupu a servisu.

Hodnota pro vlastníky.

Hodnota pro vlastníky (shareholder value) je hodnota podniku nebo podílu pro majitele nebo akcionáře. Může být též definována jako součet všech budoucích peněžních toků, které společnost pro vlastníky vytvoří a dodá. Pro většinu společností jde o primární míru úspěchu. Hlavní cílem manažerů je podle hodnotového managementu (obor managementu, který se zaměřuje na zvyšování hodnoty pro zákazníka) zvyšování hodnoty pro vlastníky za pomoci vyplácení dividend a zvyšováním ceny akcií. Hodnota pro vlastníky může být zvýšena také zlepšováním konkrétních hodnotových faktorů (kapitálové náklady, výnosy).  V dnešní době se rostoucí počet společností obrací směrem k větší společenské odpovědnosti. K tomu dochází zejména kvůli kritice společností, která poukazovala na to, že velké společnosti se pouze ženou za maximální hodnotou pro vlastníky a přehlížejí zájmy dalších stran jako jsou například zaměstnanci.

Hodnota přidaná trhem.

Hodnota přidaná trhem (market value added) měří rozdíl mezi tržní hodnotou podniku a hodnotou investovaného kapitálu, vyjadřuje bohatství vlastníků (akcionářů). Může být označována také jako tržní přidaná hodnota nebo trhem přidaná hodnota. Hodnota přidaná trhem je velmi významným hodnotovým měřítkem výkonnosti podniku. Vlastníkům ukazuje, jak schopný je managment podniku. Pokud je hodnota kladná, znamená to, že management pracuje dobře a pro vlastníky vytváří novou hodnotu. V případě, že je hodnota přidaná trhem záporná, hodnota kapitálu vloženého do podniku klesá. Cílem podniku by měla být maximalizace tržní hodnoty, a nikoliv maximalizace hodnoty firmy (té lze dosáhnout pouhým vložením dodatečného kapitálu). Hodnotu přidanou trhem nelze spočítat na úrovni strategické obchodní jednotky. Nemůže být spočítána ani pro společnosti, které nepůsobí na veřejném akciovém trhu.

Hodnota pro účastníky.

Hodnota pro účastníky (stakeholder value) zahrnuje vytvoření optimální úrovně návratnosti pro všechny zúčastněné strany v organizaci. Jedná se o širší koncept než o běžnou hodnotu pro akcionáře, která se běžně zaměřuje pouze na maximalizaci čistého zisku. Koncept této hodnoty stále klade na akcionáře jistý důraz na čistý zisk či peněžní toky, avšak zahrnuje i potřeby dalších zúčastněných stran, jako jsou zaměstnanci, místní komunity, vlády, zákazníci nebo dodavatelé. Hodnota pro zúčastněné strany může tedy zahrnovat i např. dobročinné příspěvky zaměstnanců, financování místních „zelených“ aktivit, minimalizaci využití zdrojů nebo posílení plánu zaměstnaneckých výhod, přestože to není nezbytně nutné z hlediska konkurenceschopnosti.  Koncept této hodnoty má sklony vést k nižším čistým ziskům. Výjimku může tvořit situace, pokud by výše zmíněné kroky vedly k natolik dobré vůli komunity, že prodej skutečně vzroste. Avšak většinou se tak neděje. Místo toho musí být výkonný ředitel připraven bránit své kroky v představenstvu při vynakládání finančních prostředků v oblastech, které jsou pro akcionáře výhodnější.  Tento koncept má pro zúčastněné strany dlouhodobý význam při formování firemní strategie. Může také vést k lepšímu postavení firmy v hospodářských soutěžích či k prostému pozitivnímu „image“ firemní značky.

Hodnota celní.

Hodnota celní (customs value) je základem pro vyměření cla. Způsob jejího stanovení má zásadní význam. První ujednání o celní hodnotě se objevuje v článku VII GATT 1947, v dalších jednáních je poté upřesňováno. V roce 1986 začíná osmé vyjednávací kolo GATT (Všeobecná dohoda o clech a obchodu). Po 8 letech jednání došlo k dohodě o uplatňování článku VII GATT 1994. Dohoda jako základ pro určení celní hodnoty stanovuje hodnotu převáženého zboží (cena skutečně placená nebo cena, která má být zaplacena za zboží prodané pro vývoz do země dovozu). Dále stanovuje alternativní postupy stanovení celní hodnoty v případech, kdy nelze použít výše uvedený postup. Pro členské země Světové obchodní organizace (WTO) je dohoda závazná. Členské země mají v souvislosti s určením celní hodnoty povinnost zajistit, aby se jejich právní předpisy shodovaly s ustanoveními dohody. V rámci dohody byly zřízeny 2 výbory: Výbor pro celní hodnocení a Technický výbor pro celní hodnocení pod záštitou Rady pro celní spolupráci.  Způsob stanovení celní hodnoty vychází ze 6 metod. Tyto metody je nutné aplikovat postupně. Vzestupný postup lze aplikovat pouze v případě, kdy nejsou splněna kritéria pro aplikaci předchozí metody.  1) Metoda převodní hodnoty dováženého zboží  V této fázi je celní hodnotou dováženého zboží cena, která má být skutečně zaplacena za zboží. Celní deklarant je povinen doložit celním orgánům cenu, která má být za zboží zaplacena. Metoda převodní hodnoty dováženého zboží nemůže být uplatněna u takového zboží, u něhož se předpokládá, že se za něj nebude platit. Takovým zbožím může být například dar.  2) Metoda převodní ceny stejného zboží  V tomto případě se jedná o cenu u stejného zboží, které je prodáváno pro vývoz a které je vyváženo ve stejnou (nebo přibližně stejnou) dobu jako zboží, které je aktuálně hodnoceno.  3) Metoda převodní hodnoty podobného zboží  V tomto případě se jedná o cenu u podobného zboží, které je prodáváno pro vývoz a které je vyváženou ve stejnou (nebo přibližně stejnou) dobu jako zboží, které je aktuálně hodnoceno.  4) Metoda jednotkové ceny  Jedná se o hodnotu založenou na jednotkové ceně, za níž se dovážené, stejné nebo podobné zboží prodává v Evropské unii v největším úhrnném množství osobám, které nejsou ve spojení s prodávajícími.  5) Metoda vypočítání celní hodnoty  V rámci metody vypočítání celní hodnoty se sčítají 3 položky. První položkou jsou náklady na materiál a výrobu, případně jiné typy zpracování, které byly vynaloženy na produkci dováženého zboží. Druhou položkou je částka pro zisk a všeobecné výdaje v té výši, kterou producenti v zemi vývozu zahrnují do prodejů zboží téže povahy nebo téhož druhu jako hodnocené zboží, které je určeno k vývozu. Třetí položkou jsou náklady na dopravu a pojištění dováženého zboží a také náklady na nakládku, vykládku a manipulaci spojené s dopravou dováženého zboží.  6) Poslední metoda  V tomto případě se hodnota určí na základě dostupných údajů a za použití vhodných prostředků.

Teorie práce o hodnotě.

Teorie práce o hodnotě (LTV) byl pokus ekonomů vysvětlit, proč bylo zboží vyměněno za určité relativní ceny na trhu. Navrhl, že hodnota komodity byla stanovena a mohla být objektivně měřena průměrným počtem pracovních hodin nezbytných k jejímu vyrobení. V teorii práce o hodnotě je množství práce, které jde do výroby ekonomického zboží, zdrojem hodnoty tohoto zboží. Nejznámějšími zastánci teorie práce byli Adam Smith, David Ricardo a Karl Marx.

Hodnota je údaj vzniklý objektivním/subjektivním posouzením hmotné/nehmotné podstaty a je vyjádřený v určitých měřitelných/neměřitelných jednotkách. Je vyjádřen komparativně ve vztahu k obecně přijímaným jednotkám reálným, např. měna, kusy, či imaginárním jakými jsou abstraktní termíny mnoho, velmi, nezvykle mnoho, vůbec apod. V běžném životě je hodnota chápána obvykle v kvantitativní podobě.Hodnota může být definována jako subjektivní význam, který má statek pro jednotlivce. Existuje mnoho různých teorií hodnoty, které se navzájem liší podle příslušnosti k jednotlivým školám ekonomické teorie.

Der Wert (auch: "ökonomischer Wert", ) ist in der Wirtschaftswissenschaft die sich aus Preisen ergebende, quantitativ messbare Bedeutung von Wirtschaftsobjekten (Güter, Forderungen und Dienstleistungen), die dem Tauschverhältnis eines Wirtschaftsobjekts zu einem anderen oder einem maximal akzeptablen Grenzpreis (Entscheidungswert) entspricht.


Klubová kariéra.

Odchovanec Slovanu Broumov se přes mužstva TJ Náchod a FC Hradec Králové dostal do Admiry/Slavoj, odkud později zamířil do Sparty Praha. V červnu 2002 se vrátil do Hradce Králové, kde hostoval, ale pádu do druhé ligy nezabránil. Po roce se vrátil do Sparty. V lednu 2004 přestoupil do klubu FK Teplice jako součást hráčské náhrady za Petra Voříška.

SC Freiburg.

V srpnu 2007 přestoupil do německého týmu SC Freiburg. Ve 21. kole německé Bundesligy v únoru 2013 zařídil svým gólem vítězství 1:0 nad Fortunou Düsseldorf, za kterou nastoupil mj. i Martin Latka. Krmaš se trefil hlavou v 87. minutě, byl to jeho druhý gól v ročníku 2012/13 a celkově třetí v dresu Freiburgu od postupu do Bundesligy. Svým výkonem si zasloužil nominaci do nejlepší jedenáctky kola, kterou uděluje německý sportovní magazín "Kicker". 21. února 2013 prodloužil Krmaš s Freiburgem o jeden rok smlouvu, která měla končit po sezóně. V dubnu 2013 se zranil a konec ročníku 2012/13 tak nedohrál. Freiburg skončil na pátém místě tabulky.  S Freiburgem se probojoval do základní skupiny H Evropské ligy 2013/14, kde vedle českého týmu FC Slovan Liberec narazil na portugalský GD Estoril Praia a španělskou Sevillu. Pro Freiburg to bylo vystoupení v evropských pohárech po 12 letech. Ve skupině skončil tým se ziskem 6 bodů na třetím místě a do jarních vyřazovacích bojů nepostoupil. V létě 2015 po sestupu klubu do 2. Bundesligy mužstvo opustil. Za tým odehrál celkem 157 zápasů, ve kterých vsítil 8 gólů.

FC Hradec Králové.

V létě 2015 se po dvanácti letech vrátil do mužstva FC Hradec Králové, kde podepsal jednoletý kontrakt s následnou opcí. V mužstvu se stal po příchodu kapitánem. Svoji obnovenou premiéru v dresu Hradce Králové si odbyl 8. 8. 2015 v ligovém utkání 2. kola proti FC MAS Táborsko (remíza 0:0), odehrál celý zápas. Poprvé v ročníku a zároveň po návratu do mužstva Votroků se trefil 24. října 2015 v ligovém utkání 12. kola, kdy vstřelil jediný vítězný gól v zápase na půdě mužstva MFK Karviná. Svoji druhou branku v sezoně dal v ligovém utkání 18. kola proti Sigmy Olomouc (výhra 3:0), prosadil se v 19. minutě. S mužstvem postoupil zpět do české nejvyšší soutěže, když jeho klub ve 28. kole hraném 17. 5. 2016 porazil FK Baník Sokolov 2:0 a 1. SC Znojmo, které bylo v tabulce na třetí pozici, prohrálo s FC Sellier & Bellot Vlašim. Celkem v ročníku 2015/16 odehrál 23 zápasů. V květnu 2016 oznámil kvůli zdravotním problémům konec hráčské kariéry.

Funkcionářská kariéra.

Po skončení aktivní kariéry se od 1. července 2016 stal v Hradci Králové sportovním manažerem.

Pavel Krmaš (* 3. března 1980, Broumov) je bývalý český fotbalový záložník či obránce, naposledy působil v týmu FC Hradec Králové, kde po sezóně 2015/16 ukončil svoji aktivní hráčskou kariéru. Mimo Česko působil na klubové úrovni v Německu. Hrál na pozici defenzivního záložníka nebo obránce, vynikal v hlavičkových soubojích, dával góly ze vzduchu, měl rezervy při rozehrávce. Od 1. července 2016 se stal sportovním manažerem klubu FC Hradec Králové.

Pavel Krmaš (* 3. März 1980 in Broumov) ist ein ehemaliger tschechischer Fußballspieler. Der 1,93 m große Spieler wird zumeist im defensiven Mittelfeld oder in der Innenverteidigung eingesetzt.


Život.

Narodil se v londýnském předměstí Southgate americkým rodičům, kteří se zde usadili kvůli loajalistickým názorům během války za nezávislost. V letech 1791 až 1799 studoval Hunt ve škole Christ's Hospital. Své první básně vydal roku 1801. Roku 1808 založil se svým starším bratrem Johnem týdeník "The Examiner", který následně vycházel až do roku 1886 a ve kterém působil i jeho další bratr Robert. V roce 1809 se oženil s Marianne Kentovou. s níž měl v následujících letech celkem deset potomků, mezi nimi syna Thortona, novináře a prvního redaktora deníku "The Daily Telegraph".  Roku 1813 byl se svým bratrem Johnem uvězněn na dva roky za články proti princi regentovi Jiřímu Anglickému uveřejněné v časopisu "The Examiner", který ve vězení nepřestával vydávat. Od roku 1814 do roku 1817 publikoval v "The Examiner" společně s Wililamem Hazlittem sérii esejů pod názvem "The Round Table" ("Kulatý stůl"), které následně vydali knižně.  Jeho radikalimus a obliba renesanční poezie Edmunda Spensera ovlivnily Johna Keatse, kterého seznámil se Shelleym. S Byronem vydával v letech 1822-1823 časopis "The Liberal". V tomto a v dalších peridodikách, které rovněž redigoval ("The Reflector", "The Indicator", "The Companion") publikoval své tématicky pestré a stylově vytříbené eseje, které vydával také knižně. Je rovněž autorem básnických sbírek a divadelních her. Uspořádal dva svazky výborů z děl anglických básníků a roku 1855 vydal divadelní hry Francise Beaumonta a Johna Fletchera.  Společně s Williamem Hazlittem a Charlesem Lambem tvořil jádro tzv. "cockneyské školy", což byl hanlivý název pro jejich styl, který měl někdy blízko k londýnskému lidovému nářečí (v angličtině "cockney").  Jeho manželka zemřela roku 1857 ve věku 69 let, Hunt samotný zemřel o dva roky později ve věku 74 let a byl zpopelněn na hřbitově v londýnském Kensal Green.

České překlady.

Jedna Huntova báseň "Abu ben Adhem a anděl" (1834, "Abou Ben Adhem") je obsažena ve výboru Jaroslava Vrchlického "Moderní básnící angličtí" (Praha: Josef R. Vilímek 1898).

James Henry Leigh Hunt (19. října 1784 Southgate, Londýn – 28. srpna 1859 Putney, dnes Londýn) byl anglický radikální romantický novinář, esejista, básník a dramatik.

James Henry Leigh Hunt (* 19. Oktober 1784 in Southgate bei London; † 28. August 1859 in Putney) war ein englischer Schriftsteller.


Popis.

Rostlina je vysoká 0,75 až 1,5 metru a široká 0,9 až 1,2 m. Z velmi krátkého stonku vyrůstá růžice dlouhých, kožovitých, špičatých, na okraji ostrých listů. Listy dorůstají délky 80-150 cm, mohou být celé zelené nebo žlutě, červeně, smetanově pruhované.

Plod.

V období květu stonek na špičce zmohutní a obalí se drobnými žlutočervenými květy, nad nimiž se vytvoří koruna nových listů. Po odkvětu uschlé květy tvoří slupku plodu. Plod je asi 30 cm dlouhý, má asi 15 centimetrů v průměru. Zbytnělá, zralá dužina uvnitř má barvu od téměř bílé až po sytě žlutou, je aromatická a šťavnatá. Z jedné rostliny vyrůstá většinou jen jeden plod. Rozvětvením hlavního stonku dochází k růstu 2-3 plodů na jedné rostlině.

Rozmnožování.

Pokud jsou květy opyleny (rostlinu v přírodě opylují kolibříci), jsou ve slupce plodu zarostlá tvrdá semena. Rostlina se ale rozmnožuje lépe odnožemi, nebo se může zasadit do půdy přímo koruna plodu, která se odřízne a nechá zakořenit. Plody „divokých“ nešlechtěných rostlin nejsou vhodné k jídlu.

Původ.

Ananasovník pochází z Brazílie a Paraguaye, odkud byl rozšířen místními kmeny indiánů do střední Ameriky a Mexika. Rostlina byla prvně popsána a pro Evropu objevena Kryštofem Kolumbem. Po příjezdu Španělů se domestikovaná rostlina stala velmi oblíbeným vývozním artiklem. Původní obyvatelé používali uříznutou korunu plodu jako symbol pohostinnosti. Umisťovali ji před vchod obydlí podobně, jako Evropané dávají o svátcích na vchodové dveře věnec. Tento zvyk převzali Evropané a ve Španělsku a Anglii se ananas používal k vyřezávání jako třeba dýně. Španělé a Portugalci rozváželi plodinu dál po svých kolonizovaných územích. Od 16. století se ananas rozšířil na Havaj, Portoriko, do severní i jižní Afriky, Indie i Austrálie.

Pěstování.

Ananas se pěstuje na polích. Této tropické rostlině se daří v pásmu 30° s. š a 25° j. š. Má ráda teploty 20-45 °C. Pěstuje se v nadmořských výškách 600-1800 m. Ideální roční srážky jsou pro ni kolem 1200 mm. K rozmnožování se používají koruny plodů nebo odnože. Nové, takto namnožené rostliny plodí za 15-22 měsíců. Pěstování nových plodů ze semen se provádí jen zřídka a to při šlechtění nových odrůd. Příprava sazenic trvá 15-18 měsíců a dalších 16-30 měsíců trvá, než začne rostlina plodit.

Využití.

Za posledních sto let se ananas stal jedním z nejdůležitějších druhů tropického ovoce z hlediska obchodu. Má vysokou výtěžnost. Plody se mohou sterilizovat, vzniká tak kompot plátkový, kompot kostky (z méně kvalitního ovoce). Zbytky ze zpracování se lisují na džus. Vylisované ananasové otruby jsou krmivem pro zvířata. Do Evropy se ananas dováží čerstvý i konzervovaný. První ananasová konzerva byla vyrobena v Malajsii v roce 1888. V roce 1973 byla celková světová průmyslová sklizeň odhadnuta na 4 miliony tun. Z tohoto množství 2,2 mil. tun bylo dále zpracováno (kompoty, džusy). V současnosti je celková světová produkce asi 15 mil. tun a největšími producenty a průmyslovými zpracovateli ananasu jsou: Thajsko, Filipíny, Brazílie, Čína, Indie, Mexiko, Malajsie, Keňa, Havaj a Portoriko.  V roce 2012 byly největšími producenty ananasu Spojené státy americké (12,3 % světové produkce), Thajsko (11,4 %) a Filipíny (10,9 %).

Externí odkazy.

Ananasovník ("Ananas") je rod rostlin z čeledi broméliovité ("Bromeliaceae"), známých především pro svá plodenství označovaná jako ananas. Přesný počet druhů rodu není znám. Pro své aromatické souplodí se pěstují hlavně druhy "A. bracteatus", "A. fritzmaelleri" a především "A. comosus" (ananasovník chocholatý).

Ananas ist eine Pflanzengattung innerhalb der Familie der Bromeliengewächse (Bromeliaceae). Die bekannteste Art, die Ananas ("Ananas comosus"), ist eine wichtige Obstpflanze. Daneben werden andere Arten und Sorten aufgrund ihrer Laubblätter und dekorativen Früchte als Zierpflanzen kultiviert.


Vznik a vývoj.

Po porážce ve druhé světové válce bylo japonské císařské námořnictvo, před válkou třetí největší námořní velmoc, rozvráceno a ztratilo většinu svých lodí. Vítězové ho odzbrojili, přeživší lodi nechali sešrotovat a některé lodě do velikosti torpédoborce si ponechali jako součást reparací. Výjimkou se staly bitevní loď "Nagato" a lehký křižník "Sakawa", které byly předány USA a byly potopeny roku 1946 při jaderných zkouškách na atolu Bikini.  Zárodek nového námořnictva vznikl 1. května 1948 jako součást ministerstva dopravy. Námořní bezpečností agentura byla de facto pobřežní stráží, která měla na starost ochranu rybolovu, záchrannou činnost, navigaci a likvidaci desetitisíců min, položených ve vodách okolo Japonska během války.  K obnově válečného námořnictva došlo 1. července 1954 a roku 1962 mu bylo podřízeno též vlastní námořní letectvo. Při svém vzniku mělo 115 menších lodí velikostí nepřevyšujících fregaty. Nově budované námořní síly sebeobrany se soustředily zejména na protiponorkový boj, což bylo dáno zejména obrovskou ponorkovou flotilou potenciálních nepřátel SSSR a Číny. Naopak na boj proti vzdušných cílům a hladinovým lodím byl začal být kladen důraz až od 80. let.  Jedinou jednotkou bývalého císařského námořnictva, která byla zařazena do stavu námořních sil sebeobrany, se 31. května 1956 stala JDS "Wakaba" (DE-261) – původně torpédoborec "Naši" z třídy "Tačibana". Se získáním nových lodí i zbrojních systémů Japonsku pomohly USA, které v něm stále udržují vojenskou přítomnost — zejména se jedná o americkou sedmou flotu se základnou v Jokosuce. Předaly mu například čtyři druhoválečné torpédoborce tříd "Fletcher" a "Gleaves", 17 fregat třídy "Tacoma", dva eskortní torpédoborce třídy "Cannon" a jednu ponorku třídy "Gato".  V 60. letech začaly být zařazovány první nové lodě domácí konstrukce, přičemž teprve od poloviny 70. let se technicky dostávaly na světovou úroveň – například zařazením vrtulníkových torpédoborců třídy "Haruna" a ponorek třídy "Uzušio". V 80. a 90. letech se japonské námořnictvo zaměřilo na plnění širšího spektra úkolů a zařadilo do výzbroje nové třídy lodí patřící ke světové špičce – například torpédoborce třídy "Kongó".  V roce 1992 mělo japonské námořnictvo 46 000 mužů a provozovalo celkem 155 válečných lodí – z toho 64 torpédoborců a fregat, 13 ponorek a 43 minolovek. Ve stejné době provozovalo rovněž 205 letadel a 134 vrtulníků. Pro vedení rozsáhlých operací však námořnictvo dlouhodobě postrádá dostatek zásobovacích lodí, které by mu poskytovaly účinnou logistickou podporu.

Současnost.

K roku 2011 má japonské námořnictvo přibližně 48 velkých hladinových bojových lodí, 16 ponorek, 35 pobřežních a minových lodí a 76 podpůrných plavidel. Podporuje ho 292 letounů a vrtulníků.  Hlavní síly námořnictva jsou rozděleny do čtyř doprovodných uskupení, z nichž každé se skládá z jednoho vrtulníkového torpédoborce, dvou protiletadlových torpédoborců, pěti univerzálních torpédoborců a jedné zásobovací lodě. Jednotlivá doprovodná uskupení mají své základny v Jokosuce, Sasebu, Maizuru a v Kure.  Jelikož má Japonsko napjaté vztahy se Severní Koreou, která rozvíjí svůj jaderný a raketový program, japonské námořní síly sebeobrany se nově podílí též na obraně proti balistickým střelám. Tuto schopnost mají čtyři torpédoborce vybavené zbraňovým systémem Aegis, přičemž Japonsko a USA společně vyvíjejí nejmodernější verzi řízené střely Standard SM-3 Block IIA. První cvičný sestřel balistické rakety leticí ve výšce 160 km se podařil torpédoborci "Kongó" roku 2007.  Japonsko sice oficiálně nevlastní letadlové lodě, dvojice válečných lodí třídy "Hjúga", označovaných jako torpédoborce svou koncepcí fakticky odpovídá lehké letadlové lodi či nosiči vrtulníků, přičemž je již plánována stavba dvojice lodí s výrazně větším výtlakem.  Z nejmodernějších amerických topédoborců třídy "Arleigh Burke" jsou odvozeny japonské torpédoborce tříd "Kongó" a "Atago", vybavené rovněž americkým zbraňovým systémem Aegis. Čtyři jednotky třídy "Kongó" jsou vybaveny modifikovaným systémem Aegis BMD ("Ballistic missile defense"), sloužícím k obraně proti balistickým střelám. Domácí konstrukcí je pět torpédoborců třídy "Takanami". Ty by v letech 2012 až 2014 měly doplnit čtyři nové torpédoborce třídy "Akizuki", které jsou v současnosti ve stavbě.  Japonsko nezůstává pozadu ani ve stavbě ponorek. Do roku 2008 stavěnou třídu "Ojašio" nyní doplňují novější ponorky třídy "Sórjú", vybavené například pohonem nezávislým na přístupu vzduchu pomocí stirlingových motorů.

Operační nasazení.

Po zemětřesení v Indickém oceánu roku 2004 byly některé japonské lodě nasazeny v postižených oblastech. Torpédoborce "Kirišima", "Takanami" a zásobovací loď "Hamana" operovaly u pobřeží Thajska, zatímco další trojice lodí operovala u Sumatry.  Japonské lodě se též v Indickém oceánu podílely na operaci Trvalá svoboda — především pomáhaly se zásobováním. Mise začala roku 2001 a v lednu 2010 došlo k jejímu ukončení.  V současnosti se Japonské námořní síly sebeobrany též podílí na boji proti modernímu pirátství ve vodách okolo Somálska.

Japonské námořní síly sebeobrany jsou součástí ozbrojených sil Japonska. Jsou následovníky japonského císařského námořnictva, které zaniklo po porážce země ve druhé světové válce. Založeny byly roku 1954 jako námořní složka Japonských sil sebeobrany, zaměřená především na obranu proti ponorkám a minové operace.

Die Japanischen Maritimen Selbstverteidigungsstreitkräfte (, abgekürzt "JMSDF") sind die De-facto-Marine Japans und der maritime Zweig der Selbstverteidigungsstreitkräfte. Sie sind der Nachfolger der Kaiserlich Japanischen Marine, die nach der Niederlage des japanischen Kaiserreiches im Pazifikkrieg aufgelöst wurde. Da das Land nach seiner Niederlage im Zweiten Weltkrieg in Artikel 9 der japanischen Verfassung auf Streitkräfte verzichtete, wird im Namen der Streitkräfte das Element der Selbstverteidigung betont.


Historie.

Středověk.

Oblast Kielského fjordu patřila od časů, kdy si Karel Veliký podrobil Sasy, k Franské říši a poté k Holštýnsku. Samotnou vesnici Kiel založil mezi roky 1233 a 1242 hrabě Adolf IV. Schauenburský a Holštýnský jako Holstenstadt tom Kyle (Holstenstadt na fjordu). Tehdy se začaly psát dějiny Kielu. V roce 1242 mu Adolfův syn Johann udělil městské právo vycházející z lübeckého městského práva. Jako součást Holštýnska byl Kiel součástí Svaté říše římské.

Hanzovní město.

Kiel, hlavní město Hrabství (později Vévodství) Holštýnského, byl od roku 1284 hanzovním městem. Zeměpanský vliv na obchod zde však byl silnější než u svobodných měst. V roce 1301 již bylo hotovo městské opevnění, od roku 1329 byly hradby kamenné. Zdejší panovníci, hrabata z Holštýna a Stormarnu, začali s budováním hradu. Vedle františkánského kláštera založeného 1242 byl ve městě ještě Kostel sv. Mikuláše dostavěný v roce 1240.  V roce 1518 přišel Kiel o členství v obchodním spolku Hanza. Stalo se tak proto, že město přechovávalo a chránilo piráty.

Novověk.

V září roku 1665 založil vévoda Kristián Albrecht Holštýnsko-Gottorpský ve městě univerzitu, která je po něm dodnes pojmenována. Studovala a vyučovala zde celá řada významných vědců a nositelů Nobelovy ceny, mezi nimi Theodor Mommsen, Felix Jacoby, Hans Geiger, Heinrich Hertz a Max Planck.  V letech 1773–1864 vládli v Kielu dánští králové. Nicméně jelikož vládli Holštýnsku jako lénu Svaté říše římské, jednalo se pouze o personální unii, město nebylo součástí Dánska jako takového. Kiel tedy náležel k Německu, ale vládl mu dánský král. A přestože císař František I. Rakouský v roce 1806 říši zrušil poté, co Napoleon Bonaparte založil Rýnský spolek, dánští králové dál vládli Kielu jako holštýnští vévodové. Když se Šlesvicko a Holštýnsko v roce 1848 vzbouřily proti Dánsku (1. šlesvická válka), stal se Kiel hlavním městem Šlesvicka-Holštýnska a byl jím až do dánského vítězství v roce 1850.

Moderní dějiny.

Počátkem roku 1814, přesněji 14. ledna, byla ve městě podepsána mírová smlouva mezi Švédskem jako zástupcem Šesté protinapoleonské koalice a Dánskem, které stálo v napoleonských válkách na poražené straně, takzvaná Kielská smlouva.  Za 2. šlesvické války získal roku 1864 Kiel a zbytek Šlesvického a Holštýnského vévodství Německý spolek, což byl svazek německých států, hlavně Rakouska (včetně Českých zemí), Pruska, Bavorska, Württemberska, Hannoverska a Saska. Po válce Kielu krátce vládly Rakousko a Prusko společně, ale Prusko-rakouská válka v roce 1866 vedla k vytvoření pruské provincie Šlesvicko-Holštýnsko a k připojení Kielu k Prusku v roce 1867.  V březnu 1865 nařídil tehdejší pruský král a pozdější německý císař Vilém I. přemístit pruské baltské loďstvo z Gdaňsku do Kielu a roku 1867 zde byly zřízeny císařské loděnice. Když se pak stal Vilém I. v roce 1871 německým císařem, ustanovil Kiel a Wilhelmshaven říšskými válečnými přístavy.  Díky své nové roli hlavní německé námořní základny se Kiel začal v následujících letech velmi rychle rozrůstat. Počet obyvatel vzrostl z 18 770 v roce 1864 na asi 200 000 v roce 1910. Značná část starého městského centra a přilehlých oblastí byla přestavěna, aby vyhovovala potřebám rozrůstajícího se velkoměsta. Roku 1881 začaly v Kielu jezdit tramvaje. Před koncem 1. světové války měla kielská tramvajová síť 10 linek a celková provozní délka jejích tratí dosahovala 40 km.  Roku 1887 založil princ Jindřich Pruský (1862–1929) prestižní Kielský jachetní klub (Kieler Yacht-Club) a stal se jeho patronem. Císař Vilém II. se stal jeho komodorem v roce 1891. Na konci 1. světové války, počátkem listopadu roku 1918, se v Kielu rozhořelo povstání námořníků Širokomořského loďstva neboli Kielská vzpoura, jež zahájilo německou listopadovou revoluci, v jejímž důsledku došlo k pádu císařství a založení Výmarské republiky. I za 2. světové války patřil Kiel k hlavním námořním základnám a loďařským centrům nacistického Německa. Místní průmysl využíval vězně z několika zdejších pracovních táborů k nuceným pracem. Jako jeden z válečných přístavů a místo, kde se vyráběly německé ponorky, byl Kiel během války těžce bombardován spojeneckým letectvem. Bombardováním bylo zničeno více než 80 % starého města, 72 % centrálních obytných oblastí a 83 % průmyslových oblastí. Při náletu, který uskutečnilo britské Královské letectvo v noci z 23. na 24. července 1944, se piloti stíhacích letounů německé Luftwaffe nechali oklamat a zaútočili na letouny zastíracího útoku místo na hlavní síly mířící na Kiel. Po bombardování netekla ve městě tři dny voda, autobusy a vlaky nejezdily osm dní a plynové vedení se podařilo zprovoznit až za tři týdny. V období mezi 20. únorem a 20. dubnem 1945 provedli Spojenci několik náletů na přístav a úspěšně tak vyřadili řadu U-Bootů a několik velkých válečných lodí (křižníků Admiral Hipper, Admiral Scheer a Köln), jež byly v té době ještě schopné plavby.  Tak jako jiná vybombardovaná německá města byl i Kiel po válce opětovně vystavěn. V roce 1946 se stal sídlem vlády Šlesvicka-Holštýnska a roku 1952 jeho oficiálním hlavním městem.

Kiel je nejsevernější německé velkoměsto. Je to hlavní a nejlidnatější město spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko. Žije zde přibližně 248 000 obyvatel (2018). Leží asi 90 km severně od Hamburku. Vzhledem ke své zeměpisné poloze na jihovýchodě Jutského poloostrova a na jihozápadním pobřeží Baltského moře při Kielském fjordu a Kielském zálivu se město stalo jedním z hlavních německých námořních center. Tradičně zde byla základna baltského loďstva německého námořnictva a i dnes se Kiel snaží být špičkovým loďařským centrem.

Kiel ist die Landeshauptstadt und zugleich bevölkerungsreichste Stadt von Schleswig-Holstein. Als "Holstenstadt tom Kyle" im 13. Jahrhundert gegründet, wurde sie im Jahr 1900 mit über 100.000 Einwohnern zur Großstadt. Heute gehört Kiel mit Einwohnern zu den 30 größten Städten Deutschlands und bildet das Zentrum der Kiel-Region.


Geografická poloha obce.

Ve vzdálenosti 4 km severovýchodně leží město Dačice, 30 km západně město Jindřichův Hradec, 30 km východně město Moravské Budějovice a 39 km severovýchodně město Třebíč. Rozkládá se po obou stranách Lidéřovického potoka, pravostranného přítoku Moravské Dyje, zahloubeného do okolních plošin jižní části v Dačické sníženiny.

Historie a vývoj do současnosti.

První písemné zmínka o vsi je z roku 1305. Vesnice často měnila majitele a dokonce byla po roce 1417 rozdělena na dvě části a každá z částí byla přifařena k jiné faře - (Lipolec a Cizkrajov). Od poloviny 16. století náležela ves Peč slavonickému špitálu a od roku 1761 městu Slavonice v rámci telčského panství do roku 1849. Podle vceňovacího operátu žilo ve vsi v roce 1843 271 obyvatel v 50 domech a 64 domácnostech. Desátky se odváděly městu Slavonice a faře v Cizkrajově. Na týdenní pondělní trhy se z Peče jezdilo do Slavonic. Elektrifikována byla obec v roce 1937 připojením k síti ZME Brno.

Správní začlenění obce od roku 1850.

Do roku 1849 byla Peč součástí panství Telč v Jihlavském kraji. V letech 1850 až 1855 byla podřízena politické pravomoci Podkrajského úřadu v Dačicích a v soudní správě okresnímu soudu tamtéž. Po vzniku smíšených okresních úřadů s politickou a soudní pravomocí byla v letech 1855 až 1868 podřízena Okresnímu úřadu v Dačicích. Když byly veřejná správa a soudnictví roku 1868 opět odděleny, vrátila se pod politickou pravomoc Okresního hejtmanství v Dačicích, od roku 1919 okresní správy politické a od roku 1928 okresního úřadu tamtéž. Od roku 1911 náležela pod Okresní soud ve Slavonicích až do roku 1938. Po Mnichovské dohodě náležela od října 1938 do května 1945 pod Landrat ve Waidhofenu a. d. T, říšská župa Dolní Dunaj. Po osvobození v květnu 1945 patřila pod Okresní národní výbor v Dačicích a v jeho rámci od roku 1949 pod nově vzniklý Jihlavský kraj. Toto začlenění trvalo až do poloviny roku 1960, kdy po územní reorganizaci byla Peč s moravským Slavonickem začleněna pod správní okres Jindřichův Hradec a Jihočeský kraj, což trvalo až do zrušení Okresního úřadu v Jindřichově Hradci koncem roku 2002. V roce 1960 byly pod Peč v rámci integrace obcí připojeny Lidéřovice a Urbaneč, a Peč byla roku 1980 připojena k Cizkrajovu, od roku 1990 má samostatný obecní úřad. Od roku 2003 spadá pod pověřený Městský úřad v Dačicích v samosprávném Jihočeském kraji.

Škola.

Ve vesnici byla jednotřídní škola od roku 1892, kterou navštěvovali i žáci z Urbanče. Česká menšinová škola zde byla od roku 1919 a v roce 1931 byla pro tuto školu postavena nová budova. Její provoz však byl ukončen po okupaci v roce 1938. Po osvobození v roce 1945 a odsunu německého obyvatelstva, bylo obnoveno české vyučování pro děti dosídlenců. Pro malý počet žáků byla škola v roce 1979 zrušena a žactvo bylo převedeno do Dačic a Českého Rudolce.

Společenský život.

Samospráva obce od roku 2016 vyvěšuje 5. července moravskou vlajku.

Části obce.

Obec Peč se skládá ze tří částí na třech stejnojmenných katastrálních územích.

Obec Peč () leží v okrese Jindřichův Hradec. Žije zde obyvatel a katastrální území obce měří 1817 hektarů. Železniční zastávka ČD s názvem Peč na trati Slavonice – Kostelec u Jihlavy je od vesnice vzdálena 1,8 km při silnici směrem na Cizkrajov. Peč je malá obec dříve s německým obyvatelstvem se silnou českou menšinou, po roce 1945 s českým obyvatelstvem. V současné domě je obydleno v obci včetně místních částí 155 domů, ve kterých žije 393 obyvatel.

Peč (deutsch "Petschen") ist eine Gemeinde in Tschechien mit rund 440 Einwohnern. Sie befindet sich vier Kilometer südwestlich von Dačice und gehört zum Okres Jindřichův Hradec.


Osobní život.

Narodil se v Bronxu v New Yorku jako syn muzejní archivářky Suzanny Victorie Pulier a herce Stephena Macha. Má tři sourozence, Jesseho, který je hudebníkem a objevil se i v americké reality show "The Next Great American Band", dále Ari Serbin a Julii. Rodina se přestěhovala do Kalifornie, když bylo Gabrielovi pět let. Po střední škole navštěvoval Carnegie Mellon College of Fine Arts, kde absolvoval v roce 1994. Během času stráveného na Carnegie Mellon byl členem bratrstva Delta Upsilon.  V roce 2004 si vzal australskou herečku Jacindu Barrett. Jejich první dítě, dcera Satine Anais Geraldine Macht, se narodila dne 20. srpna 2007 v Los Angeles.  Po dobu téměř 20 let se přátelí se svou kolegyní z "Kravaťáků", Sarah Rafferty a během doby natáčení seriálu v Torontu spolu i bydleli v jednom domě.  Pochází ze židovské rodiny.  Macht je vegetarián a prosazuje ekologicky šetrný způsob života.

Kariéra.

Byl nominovaný na cenu pro nejlepšího mladého herce v celovečerním filmu, poté co si zahrál svou první filmovou roli ve věku osmi let ve snímku "Why Would I Lie?" pod uměleckým jménem Gabriel Swann. Objevil se v mnoha filmech a televizních rolích včetně "Píseň lásky samotářky", "Vdáš se, a basta!", "Test" a "Archangel". Pro film "Za nepřátelskou linií" strávil týden na moři, kde natáčel na letové palubě, chodbách a hangáru "USS Carl Vinson". Ztvárnil titulní roli ve filmové adaptaci komiksu Spirit.  V červenci 2010 bylo oznámeno, že podepsal smlouvu na účinkování v seriálu "Kravaťáci". Dne 11. srpna 2011 získal seriál druhou sérii. Dne 12. října 2012 společnost USA Network objednala třetí řadu seriálu, opět skládající se se šestnácti epizod.

Gabriel S. Macht (* 22. ledna 1972, Bronx, New York, Spojené státy americké) je americký herec. Mezi jeho nejznámější role patří Spirit ve stejnojmenném filmu a později Harvey Specter v televizním seriálu "Kravaťáci".

Gabriel Macht (* 22. Januar 1972 in New York City, New York) ist ein US-amerikanischer Schauspieler, der vor allem durch seine Hauptrolle als "Harvey Specter" in der Anwaltsserie "Suits" sowie durch seine Hauptrolle als "The Spirit" in der gleichnamigen Comicverfilmung bekannt ist.


Historie.

Vývoj názvu.

V roce 1211 je první zmínka o "Alsaerstrazze" jako osídleném místě před Skotskou branou. Později se jmenuje Alstergasse (1628), dříve Alstergassen (1766), Große Gasse a Alsergrund Hauptstraße. Od roku 1862 má dnešní jméno "Alser Straße".

Turecké obléhání.

Nynější Alser Straße byla v roce 1684 po druhém vídeňském obléhání Turky (od 15. července do 12. září 1683) stejně jako velká část předměstí zničena. Od roku 1684 se začaly stavět domy po obou stranách Alser Straße.

Minorité.

V současné Alser Straße č. 2 byla zemská akademie dolnorakouských stavů, určená pro výchovu šlechtických synů. V roce 1688 začíná v Alser Straße výstavba bílého španělského kláštera. Roku 1784 přicházejí do kláštera Minorité. Císař Josef II. (1741-1790) přivolal šikovné minority, kteří se dříve usazovali kolem minoritského kostela v Alser Straße. Duchovní minoritů převzali blízkou všeobecnou nemocnici a později také zabrali dům po zemskou soudu. V letech 1694 až 1704 byl připojen ke klášteru Alserský kostel.

Starobinec.

Císař Leopold I. (1640-1705) upravil v roce 1693 funkci dnes staré AKH, které zřídil pro mnoho chudých a invalidních. Později několikrát rozšířeno a konečně na podnět císaře Josefa II. (1741-1790) naplánována a 16. srpna 1784 zřízena všeobecná nemocnice (dnes starý AKH), tehdy otevřel snad celosvětově moderní starobinec.

Sirotčinec.

Vídeňský sirotčinec v ulici Alser Straße byl 1. července 1789 naplněný, když se tam chovanci přestěhovali a někteří zůstali v Gerstském dvoře. U zahájení byl osobně přítomný císař Josef II. (1741-1790). Sirotčinec poskytoval přístřeší a útulek pro děti od svobodných matek, na základě jejich osobních životních podmínek, když se nemohly o své děti postarat. Sirotčinec uchránil anonymitu matek. Po přemístění do Gerstského dvora byl dům prodán a pozemek rozparcelován. Budova stála na místě dnešních domů Alser Straße 21 a 23 a z části je dnes využita jako veřejné prostranství.

Dívčí penzionát.

Roku 1806 byl do jednoho křídla kláštera minoritů umístěn civilní dívčí penzionát. Bydlela zde děvčata – učitelky a vychovatelky. Prostory byly pro tento účel však nevhodné, zejména ložnice byly přeplněné. Také pocit, že v sousedství je sirotčinec byl nepřijatelný. Roku 1841 penzionát přesídlil do paláce Strozziů "(florentský rod)" v Josefstadtu.

Ludwig van Beethoven.

V Alser Straße č. 30 žil po nějakou dobu Ludwig van Beethoven (1770-1827). Velice často měnil své adresy a jsou známy na několika místech Vídně. V Alserském kostele bylo dne 29. března 1827 požehnané jeho tělo.

Tiskárna a vydavatelství.

V Alserském předměstí sídlili četní tiskaři a vydavatelé. Roku 1805 založil Georg Ueberreuter vlastní tiskárnu v domě "U pelikána" (dnes Alser Straße 24). Ještě dnes se na tomto místě nachází vedení podniku Ueberreuterova nakladatelství. V době založení neměla Ueberreuterova tiskárna žádné domovní číslo. Domy byly označovány domovním znamením nad vstupními dveřmi nebo na nároží. Domovní znamení byla publikována v tzv. "Domovním schematismu".

Číslování domů.

Připojením obcí a předměstí v 19. století muselo se mnoho ulic nově pojmenovat kvůli zdvojenému značení (mnoho míst mělo např. ulici Kostelní apod.). Proto se rozhodlo o novém číslování ulic. Domy byly na každé ulici označeny číslem 1 vlevo a číslem 2 vpravo atd. číslované. Tento způsob číslování platí dodnes.

Tramvaje.

Dne 4. října 1865 byl zahájen provoz koňské dráhy od Skotské brány přes ulici Alser Straße. Vozy měly 36 míst a zpočátku dva a od roku 1879 pouze tažené jedním koněm. V trase dřívější koňky v Alser Straße jezdí dnes moderní tramvaje linek 43 a 44.

Alser Straße je ulice ve středu Vídně v městských okresech Ottakring a Hernals. Probíhá mezi ulicemi Landesgerichtsstraße a Hernalser Gürtel podél hranice okresu mezi okresy Josefstadt a Alsergrund. Jméno ulice je odvozeno od potoku Alser, který je dnes součástí kanalizace.

Die Alser Straße in Wien, schon 1211 so erwähnt, verbindet den nördlichen Teil der Inneren Stadt mit Ottakring (16.) und Hernals (17. Bezirk). An der circa 1070 Meter langen Geschäftsstraße mit Straßenbahnverkehr findet man auf Grund der Nähe zum Allgemeinen Krankenhaus der Stadt Wien (AKH), den Universitätskliniken, auch zahlreiche Arztordinationen.


Rozšíření.

Druh má poměrně malý areál, v západní Evropě je rozšířen v Anglii, Francii, Španělsku a Beneluxu, ve středu Evropy roste jen v Německu a Švýcarsku a na jihu Evropy v Chorvatsku a Itálii, včetně Sicílie a Sardinie, jakož i na Korsice. Druhotně se dostala i do dalších zemí střední Evropy a oblasti okolo Středozemního moře, včetně severoafrického pobřeží.

Ekologie.

Geofyt rostoucí na loukách, pastvinách, neobdělávané půdě, v příkopech, na březích potoků, rybníků a jezer, jakož i na rozličných ruderálních stanovištích. Je nenáročnou bylinou, může růst na plném slunci i v polostínu, v půdě od písčité přes hlinitou až po jílovitou, s reakcí kyselou až neutrální, musí však být průběžně vlhká. Někdy bývá pěstována pro svou hlízu, pro její zdárný vývoj ale potřebuje dostatečně osluněné, vlhké stanoviště s dostatkem humusu i živin. Roste v nadmořské výšce do 1700 m n. m. Ploidie druhu je 2n = 20.

Popis.

Vytrvalá bylina s chudolistou, řídce větvenou, plnou lodyhou 40 až 60 cm vysokou. Vyrůstá z hypokotylní, až 10 cm hluboko uložené kořenové hlízy, jež je na povrchu tmavohnědá, uvnitř bílá, měří v průměru 1 až 4 cm a má mnoho tenkých svazčitých kořenů. Lysá lodyha je přímá, jen ve spodní podzemní části zprohýbaná, v horní rozvětvená, na průřezu oblá a podélně slabě rýhovaná. Přízemní listy mají dlouhý řapík částečně ukrytý po zemí, jejich čepel bývá jednou až třikrát peřenosečné a 10 až 20 cm dlouhá. Lodyžní listy jsou oddálené, na pochvě přisedlé a tvarově podobné přízemním.  Bílé květy jsou sestavené do dlouze stopkatých, mnohočetných okolíků složených z 12 až 24 okolíčku, obal i obalíčky tvoří 5 až 10 šídlovitých listenů. Většinou oboupohlavné květy mají pět drobných kališních zoubků a pět bílých, asi 1 mm velkých korunních lístků s úzkým, dovnitř zahnutým lalokem. V květu je pět tyčinek s prašníky, dvouplodolistový spodní semeník se dvěma pouzdry a dvě čnělky na stylopodiu. Květy jsou protandrické (blizny dozrají, až se prašníky téhož květu vypylí), opyluje je hmyz přenosem pylu ze sousedních květů. Někdy se vyskytují květy jen samičí, mají zakrněné prašníky. Okolíky s květy se objevují počátkem léta v červnu a červenci, plody uzrávají v červenci a srpnu.  Plod je dvounažka rozpadající se ve zralosti na dvě 4 mm dlouhá, červenohnědá, zakřivená merikarpia s podélnými světlými žebry. Rostlina se do blízkého okolí rozšiřuje každoročním přirůstáním nových hlíz, na větší vzdálenosti semeny (merikarpia) z dvounažek.

Význam.

V některých oblastech jižní Evropy je občas pěstována pro jedlé hlízy, které se vykopávají na podzim a jedí se syrové nebo se pečou na sezamovém oleji. Konzumují se bez slupky, mají podobnou chuť jako pečené kaštany a obsahují asi 60 % sacharidů a 7 % bílkovin, jsou ale poměrně drobné a nesnadno se vykopávají. Listy chutnají podobně jako petržel a syrové se používají na ozdobu a vařené k ochucení polévek a omáček. Plody bývají používány jako náhražka kmínu, jsou chuťově podobné. Ve středoevropských zemích se bulvuška hlíznatá vyskytuje jen vzácně.

Bulvuška hlíznatá ("Bunium bulbocastanum") je vytrvalá, okolo půl metru vysoká bylina, kvetoucí v letních měsících drobnými, bílými květy sestavenými do okolíků. Je jediná z celkem asi 40 druhů rodu bulvuška, která se v české přírodě vyskytuje. Není zde rostlinou původní, ale příležitostně se objevující neofyt, na území náležející nyní do České republiky byla poprvé zjištěna roku 1879. Na nová místa se dostává zavlečením semen společně s osivem polních plodin.

Der Gewöhnliche Knollenkümmel ("Bunium bulbocastanum"), meist Echter Knollenkümmel und auch Gewöhnliche Erdkastanie genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung Knollenkümmel ("Bunium") innerhalb der Familie der Doldenblütler (Apiaceae).


Život.

Pocházel ze staré české rodiny vladyků ze Všehrd (tvrz u Žatce), z níž je známější jeho strýc Viktorin Kornel ze Všehrd. Vystudoval svobodná umění na artistické fakultě pražské university a 20. září 1483 získal titul bakalář. O rok pozděj získal titul magistra.V téže době byl Viktorín Kornel děkanem téže fakulty.  Roku 1486, tedy ve věku dvaceti let, vstoupil do služeb českého krále Vladislava II. Jagellonského. Pobýval zejména na jeho dvoře v Budíně. Kromě češtiny hovořil a psal latinsky, německy a maďarsky. Vyjednávacími schopnostmi, osobními styky i náklonností dosáhl brzy u nerozhodného krále značného vlivu na politiku.

Literární dílo.

Šlechta vedl rozsáhlou, převážně latinskou korespondenci s významnými humanisty své doby, mj. Bohuslavem Hasištejnským z Lobkovic (v letech jeho budínského působení 1502- 1503), s olomouckým Augustinem Käsenbrotem, s německým humanistou Konrádem Celtisem alias Pickelem, či italským humanistou Jeronýmem Balbem, italsky psaným Girolamo Balbi.  Roku 1504 Šlechta odešel z dvorské služby spravovat své statky ve středních Čechách a věnovat se literárním zájmům. Shromáždil rozsáhlou knihovnu, kterou však po jeho smrti dědicové rozprodali. Z jeho vlastní literární činnosti se dochovaly pouze příležitostné básně a korespondence (přibližně čtyřicet listů). K jeho nejvýznamnějším adresátům patřili Erasmus Rotterdamský, Jeroným Balbus, Bohuslav Hasištejnský z Lobkovic, Řehoř Hrubý z Jelení, Augustin Käsenbrot, Stanislav Thurzo a další.  Nejvýznamnější filosofický spis "Microcosmus" Šlechta napsal kolem roku 1500 během svého pobytu v Budíně. Spis volně zpracovává tezi italského filozofa novoplatonika Marsilia Ficina (1433 – 1499) o polaritě makrosvěta a mikrosvěta, které Bůh stvořil jako vzájemné analogie (popsal je v díle "Teologia platonica"). Přátelé Šlechtovo dílo velmi oceňovali a vybízeli ho, aby rukopis vydal tiskem. Šlechta úpravy rukopisu stále odkládal, ačkoliv jej 30. dubna 1522 dedikoval olomouckému biskupovi Stanislavu Thurzovi. Po jeho smrti se spis ztratil.

Jan Šlechta ze Všehrd (24. ledna 1466 asi Blevice u Kralup nad Vltavou - 1522) byl český humanista a diplomat jagellonského období.

Jan Šlechta ze Všehrd (auch "Johannes Slechta", "Iohannes Sslechta"; * 24. Januar 1466 vermutlich in Blevice; † 29. August 1525 in Kostelec nad Labem) war ein tschechischer Humanist, Philosoph und Diplomat.


Historie.

Ves Dobrohošť je poprvé zmiňována v pramenech k roku 1399, kdy ji Heřman z Hradce prodal s bílkovským zbožím Janovi z Kravař. Od počátků své historické existence tak Dobrohošť těsné souvisela s vedlejším Bílkovem, jako součást bílkovského statku. S tím se také měnili majitelé, kterými byli od roku 1404 páni z Hradce až do zničení bílkovského hradu v roce 1444, v roce 1459 se ves dostala spolu s celým bílkovským zbožím do vlastnictví Krajířů z Krajku, kde setrvala celé 16.století. Od roku 1610 pak již sdílela osudy dačického panství až do zrušení patrimoniální správy v roce 1849. Východně 2 km od Dobrohoště stával v lese hrad Krumvald.  Podle vceňovacího operátu žilo v roce 1843 v Dobrohošti 82 obyvatel, z toho 39 mužů a 43 žen ve 14 domech a 15 domácnostech. Z nich se živilo 7 obyvatel zemědělstvím a 8 bylo nádeníků. Desátky byly odváděny panství Dačice. Z Dobrohošté se jezdilo na týdenní sobotní trhy do Dačic.

Správní začlenění obce od roku 1850.

Do roku 1849 byla Dobrohošť součástí panství Dačice v Jihlavském kraji. V letech 1850 až 1855 byla podřízena pravomoci Podkrajského úřadu v Dačicích. Po zřízení smíšených okresních úřadů s politickou a soudní pravomocí byla v letech 1855 až 1868 podřízena Okresnímu úřadu v Dačicích. Když byly roku 1868 veřejná správa a soudnictví opět odděleny, vrátila se pod politickou pravomoc Okresního hejtmanství v Dačicích, od roku 1919 okresní správy politické a od roku 1928 okresního úřadu tamtéž až do roku 1945.  Po osvobození v květnu 1945 náležela pod Okresní národní výbor v Dačicích a v jeho rámci od roku 1949 pod nově vzniklý jihlavský kraj. Toto začlenění trvalo až do poloviny roku 1960, kdy byla Dobrohošť po územní reorganizaci s moravským Dačickem začleněna pod správní okres Jindřichův Hradec a Jihočeský kraj, což trvalo až do zrušení Okresního úřadu v Jindřichově Hradci koncem roku 2002. V roce 1960 byla Dobrohošť v rámci integrace obcí sloučena s obcí Bílkovem a v roce 1980 byla s Bílkovem sloučena s Dačicemi. V roce 1990 se opět osamostatnila. Od roku 2003 spadá pod pověřený městský úřad v Dačicích v samosprávném Jihočeském kraji.

Statistika počtu domů a obyvatel.

V roce 1850 měla 67 obyvatel. V roce 1880 měla obec 14 domů a 79 obyvatel, roku 1900 14 domů a 81 obyvatel, roku 1921 14 domů a 83 obyvatel, v roce. 1930 14 domů a 88 obyvatel, roku 1947 15 domů a 50 obyvatel, roku 1950 15 domů a 44 obyvatel, roku 1970 12 domů a 53 obyvatel, v roce 1982 13 domů a 40 obyvatel. Katastr obce měl v roce 1900 výměru 336 ha.

Vývoj obce do konce 20. století.

Ve 2. polovině 19. a v 1. polovině 20. století se většina obyvatelstva obce živila zemědělstvím. V roce 1900 byla výměra hospodářské půdy 327 ha. Dobrohošť byla od roku 1911 osadou obce Bílkov. K roku 1924 se uvádí 8 hospodařících rolníků, správa revíru velkostatku Dalbergů. Obec byla elektrifikována připojením na síť ZME Brno roku 1932.  JZD vzniklo roku 1956, v roce 1960 bylo sloučeno s JZD Bílkov a v roce 1974 do JZD Československo sovětského přátelství Hříšice. Po roce 1945 postavena budova radnice (2004).

Obec Dobrohošť (německy "Dobrohost", "Doberholtz") se nachází 4 km východně od Dačic v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji, dříve osada obce Bílkov. Nejbližší železniční stanice Dačice. Nadmořská výška 515 m. Pošta Dačice, zdravotní a matriční obvod tamtéž, římskokatolická farnost Dačice. Žije zde obyvatel.

Dobrohošť (deutsch "Dobrohost") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie befindet sich vier Kilometer östlich von Dačice in der Böhmisch-Mährischen Höhe und gehört zum Okres Jindřichův Hradec.


Historie.

1991-1992: Vznik a raná léta.

Oasis se vyvinuli z dřívější skupiny, the Rain, sestávající z basisty Paula McGuigana, kytaristy Paula Arthurse, bubeníka Tonyho McCarrolla a vokalisty Chrise Huttona. Nespokojení s Huttonem, Arthurs pozval a vyzkoušel svého známého Liama Gallaghera jako náhradu. Liam navrhl, že by se měl změnit název kapely na Oasis, inspiroval ho plakát z turné Inspiral Carpets, jež měli s Noelem ve svém pokoji a který inzeroval vystoupení skupiny v Oasis Leisure Centre ve Swindonu. Noel tvrdí, že název s ním nebyl konzultován a Oasis "v každém případě jako název pro kapelu stojí za hovno".  První veřejné vystoupení Oasis se odehrálo 18. srpna 1991 v klubu Boardwalk v rodném Manchesteru. Liamův bratr, Noel Gallagher, toho času bedňák Inspiral Carpets se šel na kapelu svého bratra podívat  V polovině devadesátých let byli Oasis považováni za největší hudební uskupení na světě a byli mnohokrát přirovnáváni k legendárním The Beatles. Oasis patří mezi nejúspěšnější a nejvlivnější britské rockové skupiny všech dob. Jejich debutové album "Definitely Maybe" se stalo nejrychleji se prodávajícím albem ve Velké Británii vůbec, druhé album "(What's the Story) Morning Glory?" bylo v roce 2010 vyhlášeno nejlepším britským albem za posledních 25 let. Byli proslulí svým kontroverzním jednáním hlavně ze strany obou bratrů Gallagherů, kteří rádi šli do konfliktu s jinými umělci, avšak rozkoly mezi samotnými bratry byly neméně časté. Nejvíc pak proslul jejich boj s konkurenčními Blur, kteří stejně jako Oasis, Pulp nebo The Verve patřili v průběhu 90. let do hudebního žánru britpop. Původní sestava byla Liam Gallagher, Paul "Bonehead" Arthurs, Paul "Guigsy" McGuigan a Tony McCarroll, ke kterým se poté připojil i Noel Gallagher.

Tvorba.

Všichni původní členové pochází z chudých poměrů dělnické čtvrti v Manchesteru, což se značně odrazilo i v jejich tvorbě. Tu výrazně ovlivnili The Beatles, ke kterým Oasis po celou dobu své kariéry vzhlíželi. Písně od The Beatles hráli Oasis často i na svých koncertech („I Am the Walrus“, „Octopus's Garden“..) a různé odkazy na písně od dvojice Lennon-McCartney můžeme vysledovat napříč celou tvorbou.  Inspirací a vzorem pro Oasis byla také skupina The Stone Roses, se kterou měli velice vřelý vztah, a frontman Ian Brown se později stal blízkým přítelem Noela Gallaghera. Mezi další vlivy patří The Smiths, Sex Pistols, T-Rex nebo Slade.

Oasis byla britská hudební skupina, která vznikla v Manchesteru roku 1991. Kapela navázala na původní uskupení, The Rain, a původní členové byli Liam Gallagher (vokály, tamburína), Paul "Bonehad" Arthurs (kytara), Paul "Guigsy" McGuigan (basová kytara) a Tony McCarroll (bubny). Po návratu do Manchesteru, Liamův starší bratr, Noel Gallager (hlavní kytara, vokály) se přidal jako pátý člen, což zformovalo jádro kapely a ustálilo sestavu. Během její existence, skupina prodělala různé změny v sestavě.

Oasis [] war eine britische Band, die im Oktober 1991 gegründet wurde. Sie gilt als die erfolgreichste Vertreterin des Britpop und ist neben ihrer Musik auch bekannt für die Rivalität der Brüder Liam und Noel Gallagher.


Biografie.

Působil jako advokát ve Vídni.  Studoval práva na Vídeňské univerzitě a na Heidelberské univerzitě. V roce 1856 získal titul doktora práv. V letech 1856–1859 vedl bankovní dům Wertheimstein. Od roku 1869 působil jako dvorní a soudní advokát ve Vídni. Měl velkou klientelu. Veřejně a politicky se angažoval. Podporoval systém odškodnění pro nespravedlivě odsouzení a pro zavedení volených soudů. Odmítal zvláštní represivní zákony proti socialistům. Publikoval v právnických periodikách Byl spoluzakladatelem Grillparzerovy společnosti, spoluzakladatelem vídeňské obchodní akademie a viceprezidentem vídeňské právnické společnosti. Zasedal ve správních radách několika železničních společností.  Byl také aktivní v politice. Zasedal jako poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam nastoupil ve volbách roku 1879 za kurii měst v Dolních Rakousích, obvod Vídeň, I. okres. Mandát zde obhájil ve volbách roku 1885 a volbách roku 1891. Poslancem byl až do své smrti roku 1894. V parlamentu ho následně nahradil Konstantin Noske. Ve volebním období 1879–1885 se uvádí jako Dr. Heinrich Jaques, advokát, bytem Vídeň.  Po volbách roku 1879 se uvádí jako ústavověrný poslanec. V říjnu 1879 je pak na Říšské radě zmiňován coby člen mladoněmeckého Klubu sjednocené Pokrokové strany ("Club der vereinigten Fortschrittspartei"). Od roku 1881 byl členem klubu Sjednocené levice, do kterého se spojilo několik ústavověrných (liberálně a centralisticky orientovaných politických proudů). Za tento klub uspěl i ve volbách roku 1885. Po rozpadu Sjednocené levice přešel do frakce Německorakouský klub. V roce 1890 se uvádí jako poslanec obnoveného klubu německých liberálů, nyní oficiálně nazývaného Sjednocená německá levice. I ve volbách roku 1891 byl na Říšskou radu zvolen za klub Sjednocené německé levice.  Zemřel v lednu 1894, když spáchal sebevraždu. Už jistou dobu před smrtí trpěl duševní chorobou, která mu znemožnila podílet se na práci parlamentu. Navíc ho sužovala chronická nespavost. V době sebevraždy se chystal na ozdravný pobyt do Itálie. Střelil se ve své kanceláři revolverem do hlavy.

Heinrich Jaques (24. února 1831 Vídeň – 25. ledna 1894 Vídeň) byl rakouský právník a politik německé národnosti z Dolních Rakous, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Heinrich Jaques (* 24. Februar 1831 in Wien; † 25. Jänner 1894 ebenda; auch "Heinrich Jacques") war ein österreichischer Jurist und Politiker.


Historický vývoj obce.

Obec Podhorie vznikla z dvou katastrálních území - z Teplé a Žakýlu. Osada Žakýl se v písemných pramenech poprvé uvádí v roce 1352. jde o opis listiny krále Ľudovíta - majitele Šášovského panství. Osada Teplá se poprvé uvádí v listině z roku 1388, podle které ji "Magister Frank" dostal od Zikmunda Lucemburského do majetku.  Jméno obce Teplá pochází od teplého zřídla a od pramene této teplé vody vyvěrajícího na území obce. Teplá a Žakýl leží na společné hranici mezi "tekovskou" a "hontianskou stolicou" a na společné hranici mezi biskupstvím bansko-bystrickým a ostřihomským.  V středověku obě osady patřily k Banské Štiavnici, posléze byly násilně připojeny k hradnímu panství Šášov.  Roku 1509 došlo k prvnímu sloučení obcí pod společným rychtářem. Z tohoto období se zachovala i původní pečeť s vyobrazením sv. Jiřího na koni, zabíjejícího draka. Z této pečetě posléze vznikl současný obecní znak. Na pečeti se nachází tento text:  „ SIGILUM REIGI TEBLA ET SCAGKIL 1509 “ (pečeť obcí Teplá a Žakýl 1509).  Od roku 1662 Teplá a Žakýl patřily pod "Komorské" panství Šášov se sídlem v "Ladomeri", která byla součástí "Banskej komory" v Banskej Štiavnici. Po administrativně-územním dělení v letech 1849 - 1919 obce patřily do "Tekovské župy" a v letech 1923 - 1928 do Zvolenské župy. Obyvatelé Žakýl se zabývali rolnictvím, uhlířstvím, později povoznictvím, zatímco obyvatelé Teplé nejméně dřevorubectvím, což souviselo s rozvojem báňské těžby v Banské Štiavnici.  Podhorie vzniklo v roce 1964 sloučením obou obcí.  Za nejstarší historický nález lze považovat zbytky Žakýlského hradu, který leží severovýchodně od obce na tzv. "Brezovom vrchu". Z původního je tu dodnes zachovaný jen venkovní obranný val a podzemní (pivniční) prostor. Údajně pod hradem vedla "Matejova cesta", kterou se vozilo stříbro z Banskej Štiavnice do Kremnice. Žakýlský hrad, spolu se Sitnem, s hradem u Sklených Teplic, u Lovče a u Trubína byly postavené na ochranu štiavnických drahých kovů a všeho co s nimi souviselo. Žakýlský hrad obývali královští strážci - Sikuli, kteří se po jeho zániku v 13. století usadili pod hradem a vytvořili osadu Žakýl (Zekel - Sikul), která se nacházela asi 4 km od dnešní části obce Podhorie (část Žakýl).

Osobnosti.

Mezi nejvýznamnější osobnosti působící v obci patřil kněz, kulturní a osvětový pracovník, redaktor, vydavatel a publicista a v letech 1919 - 1926 předseda Matice Slovenské – František Richard Osvald. Jako kněz působil v Teplé a Žakýlu v letech 1880 - 1916, kde ho na místní faře často navštěvoval přítel, archeolog a botanik Andrej Kmeť.  V r. 1905 bylo v obci pod jeho vedením odehráno divadlo ve slovenštině.  Na místním hřbitově jsou pochovaní rodiče Františka Richarda Osvalda.

Externí odkazy.

Oficiální stránky obce

Podhorie je obec na Slovensku v okrese Banská Štiavnica. Rozprostírá se na úpatí Štiavnického pohoří. Patří do Chráněná krajinná oblast Štiavnické vrchy. V obci je římskokatolický kostel Návštěvy Panny Marie z roku 1718. Obcí protéká potok Teplá, který pramení pod Kautrínem.

Podhorie ist eine Gemeinde in der Mittelslowakei mit Einwohnern (Stand ). Sie liegt inmitten der Schemnitzer Berge (Štiavnické vrchy) und entstand 1964 durch den Zusammenschluss der Ortschaften Teplá (ungarisch "Teplafő") und Žakýl (deutsch "Seken", ungarisch "Saskőszékely").


Biografie.

Plunkett se narodil 26. června 1910 v New Carlisle v Ohiu. Po ukončení studií na Newton High School v New Carlisle nastoupil na Manchester College v Indianě, kde v roce 1932 získal titul bakalář. O rok později získal na Ohio State University titul magistr a v roce 1936 doktorát v oboru chemie.  Od roku 1936 pracoval jako výzkumný chemik ve firmě DuPont, v Jacksonových laboratořích v Deepwater (New Jersey), kde syntetizoval novou formu chladiva - freon. Vše se změnilo když 6. dubna 1938 kontroloval tlakové nádoby s plynným tetrafluorethylenem (TFE), který se používal pro výrobu freonu. Po otevření nádoby zjistil že v nádobě vznikl z plynu bílý prášek se zvláštními vlastnostmi. TFE v nádobě polymerizoval na polytetrafluorethylen (PTFE). Objevený PTFE je vosková pevná látka s úžasnými vlastnostmi jako je odolnost proti korozi, má malý součinitel povrchového tření a vysokou odolnost proti roztavení ve srovnání s ostatními plasty.  V roce 1939 se Plunkett stal supervizorem provozu výroby TFE a vedl Chambers Works u DuPontu v Deepwater až do roku 1952. Poté řídil divizi DuPontu, která vyráběla freon až do roku 1975, kdy odešel do důchodu.  Plunkett zemřel 12. května 1994 ve věku nedožitých 84 let ve Wooldridge Place Nursing Home v Corpus Christi v Texasu.

Patenty a vynálezy.

V roce 1939 byl podána patentová přihláška a v následujících letech firma DuPont PTFE testovala a nechala si registrovat ochrannou známku Teflon®. V roce 1946 byl PTFE poprvé použit při výrobě vojenských a průmyslových zařízení.  Plunkett spolupracoval na vývoji mnoha fluorochemických aplikací, které se používají při chlazení, výrobě aerosolů, elektroniky, plastů a ve vesmírném programu.

Ocenění.

Plunkett byl uveden do Plastics Academy Hall of Fame (tj. Síně slávy akademie plastů) v roce 1973. A v roce 1985 byl zařazen do National Inventors' Hall of Fame (tj. Síně slávy vynálezců USA). V průběhu let obdržel čestné doktoráty od Manchester College, Washington College a univerzity Ohio State.

Roy J. Plunkett (26. června 1910, New Carlisle, Ohio – 12. května 1994, Corpus Christi, Texas) byl americký chemik, který vynalezl v roce 1938 polytetrafluorethylen ve firmě DuPont. Fluorovaný polymer je známý spíše pod obchodním názvem teflon.

Roy J. Plunkett (* 26. Juni 1910 in Orange County, Kalifornien; † 12. Mai 1994 in Corpus Christi, Texas) war ein US-amerikanischer Chemiker, der 1938 das Polymer Teflon entdeckte.


Popis.

"Bismarckia nobilis" je rozměrná, dvoudomá, beztrnná palma, dorůstající výšky až 20 metrů. Kmen je šedohnědý, hladký, válcovitý a přímý, 20 až 40 cm tlustý, s nepravidelnými kruhovými listovými jizvami, na bázi ztlustlý (průměr u země až 80 cm). Dřeň kmene je bílá. Listy jsou dlanitozpeřené, induplikátní, s tlustým voskovým povlakem na povrchu. Řapíky jsou až 2,5 metru dlouhé, tlusté, u báze žlábkaté, u konce ploché, s rovným okrajem. Čepele listů jsou zhruba 1,5 metru široké (výjimečně až 3 m), asi do 1/4 až 1/3 členěné na pravidelné, jednoduše přehnuté segmenty. Na lícové straně čepele je v místě srůstu s řapíkem nápadný a často značně velký výrůstek ("hastula"). Listové pochvy jsou asi 80 cm dlouhé, v místě nasazení řapíku se 2 oušky.  Květenství vyrůstají jednotlivě v koruně mezi listy a nepřesahují je. Samčí i samičí květenství mají podobnou architekturu. Samčí květy jsou uspořádány ve vijanech po 3 a jsou obklopené chlupy. Kalich je trubkovitý, zakončený krátkými laloky, koruna je delší než kalich a zakončená kápovitými laloky. Tyčinek je 6 a mají na bázi srostlé nitky. Samičí květy jsou v květenství jednotlivé, kalich je na bázi srostlý a koruna je kratší než kalich. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů nesoucích na vrcholu nízké čnělky. Plody jsou tmavohnědé, 4 až 5 cm velké, elipsoidní nebo kulovité, jednosemenné, na povrchu hladké a lesklé, na vrcholu se zbytky čnělky. Květy obsahují rudimenty opačného pohlaví.

Rozšíření.

Druh je endemitem Madagaskaru. Vyskytuje se v severní a západní části ostrova, kde roste roztroušeně v otevřené savaně a představuje zde dominantní dřevinu.

Ekologické interakce.

Tato palma roste v oblastech s periodickými požáry vegetace. Na Floridě jsou oslabené exempláře této palmy napadány místním nosatcovitým broukem "Rhynchophorus cruentatus", který se ve svém přirozeném prostředí živí na palmě "Sabal palmetto" a je největším severoamerickým druhem nosatce. Larvy tohoto brouka vyžírají zejména měkčí tkáň růstového vrcholu a jsou schopny rostlinu i zahubit.

Taxonomie.

Rod "Bismarckia" je v rámci taxonomie palem řazen do podčeledi "Coryphoideae", tribu "Borasseae" a subtribu "Hyphaeninae". Nejblíže příbuzným rodem je podle výsledků molekulárních studií rovněž madagaskarský a rovněž monotypický rod "Satranala". Další blízce příbuzné rody jsou "Hyphaene" a "Medemia".

Význam.

"Bismarckia" je považována za jednu z nejkrásnějších palem světa. Je pěstována jako okrasná dřevina v sušších oblastech tropů a teplých subtropů celého světa. Je to rozměrná palma, která vyžaduje mnoho místa a již v mládí může dosahovat šířky přes 5 metrů. Pěstuje se ve dvou formách: s olistěním olivově zeleným a stříbřitě ojíněným. Přirůstá asi o 30 až 60 cm ročně. Vzhledově dosti podobný je rod "Latania", obsahující 3 druhy a pocházející z Maskarénských ostrovů.  Kmen a listy této palmy slouží domorodcům na Madagaskaru ke stavbě obydlí.

Bismarckia nobilis je druh palmy a jediný druh rodu Bismarckia. Je to rozměrná dvoudomá palma s velkými dlanitými listy a přímým kmenem. Květenství vyrůstají v koruně mezi bázemi listů a nepřesahují je. Plodem je peckovice. Druh pochází z Madagaskaru, kde roste jako dominanta na otevřených savanách. Je považován za jednu z nejkrásnějších palem vůbec a je pěstován v tropech a subtropech celého světa.

Die Bismarckpalme ("Bismarckia nobilis") ist eine in den Savannen Madagaskars heimische Palmenart. Sie ist eine große, solitäre Fächerpalme. Benannt wurde sie nach dem deutschen Reichskanzler Otto von Bismarck.


Historie.

Horní Meziříčko bývalo středem samostatného statku, poté součástí Hradeckého panství. První písemná zpráva, podle vlastivědy Moravské, kde mělo Horní Meziříčko již svoji tvrz a dvůr, se připomíná roku 1361, jako Meziříčko u Strmilova.  V roce 1650 zde byli jména: Beneda, Nejezchleba, Blecha, Matoušek, Bohatec, Tupý, Popelínský, Doležal, Nydl, Vítků, Kočvara.

Správní začlenění obce od roku 1850.

Do roku 1849 bylo Horní Meziříčko součástí panství Studená v Jihlavském kraji. V letech 1850 až 1855 podléhalo politické pravomoci Podkrajského úřadu v Dačicích a v soudní správě Okresnímu soudu v Telči. Po vzniku smíšených okresních úřadů s politickou a soudní pravomocí bylo v letech 1855 až 1868 podřízeno Okresnímu úřadu v Telči. Když byly roku 1868 veřejná správa a soudnictví opět odděleny, vrátilo se pod politickou pravomoc Okresního hejtmanství v Dačicích, od roku 1919 Okresní správy politické a od roku 1928 okresního úřadu tamtéž, v soudnictví pod Okresní soud v Telči. Po osvobození v květnu 1945 náleželo pod Okresní národní výbor v Dačicích a Okresní soud v Telči a pod správním okresem Dačice zůstalo i po územní reorganizaci roku 1949, v jehož rámci náleželo pod nově vzniklý Jihlavský kraj. Při další územní reorganizaci v polovině roku 1960 bylo s moravskými obcemi přičleněno pod správní okres Jindřichův Hradec a Jihočeský kraj. To trvalo až do zrušení Okresního úřadu v Jindřichově Hradci koncem roku 2002. V roce 1980 bylo Horní Meziříčko připojeno k obci Studená, od roku 1990 je opět samostatnou obcí. Od roku 2003 spadá pod pověřený Městský úřad v Dačicích.

Statistika počtu domů a obyvatel.

V roce 1880 měla obec 27 domů a 173 obyvatel, roku 1900 28 domů a 210 obyvatel, roku 1921 32 domů a 210 obyvatel, roku 1939 33 domů a 79 obyvatel, roku 1947 37 domů a 160 obyvatel, roku 1950 38 domů a 165 obyvatel, roku 1970 32 domů a 142 obyvatel, roku 1982 29 domů a 134 obyvatel.

Vývoj obce do konce 20. století.

Ve druhé polovině 19. a v první polovině 20. století se většina obyvatelstva obce živila zemědělstvím a textilním průmyslem. V roce 1900 byla výměra hospodářské půdy obce 389 ha. Živnosti roku 1911: 1 hostinský, 1 krupař. V obci byla od roku 1865 mechanická tkalcovna bavlněného zboží firmy Ludvík Lang a synové, založená původně jako ruční a roku 1875 přestavěna na mechanickou na místě bývalé soukenické valchy. Roku 1924: dvůr velkostatku Telč Podstatských-Lichtenštejnů, továrna na sukna firmy Tomáš Novotný a spol., cihelna J. Knížátka. Živnosti: 1 obchodník s máslem, vejci a drůbeží, 1 obchodník se střižním zbožím, 1 trafikant, 10 hospodařících rolníků.  Obec byla elektrifikována připojením na síť ZME Brno roku 1948.  Po roce 1948 byla textilní továrna znárodněna a připojena jako závod pod n. p. Partex Nová Včelnice, v polovině 90. let po privatizaci zde byla výroba zastavena. JZD vzniklo roku 1958, roku 1970 se sloučilo s JZD Jilem a v roce 1978 bylo sloučeno do JZD Svornost Studená.

Škola.

Obec bývala přiškolena do Strmilova v Čechách, od josefínských reforem do Palupína. Od roku 1895 zde bylo zahájeno vyučování ve škole postavené pro Horní Meziříčko a Malý Jeníkov nákladem 5 700 zlatých. Jednotřídní škola byla pro malý počet žáků roku 1974 zrušena a žactvo převedeno do Studené.

Obec Horní Meziříčko () se nachází v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji. Žije zde obyvatel. Historické území obce je původně na Moravě, na zemské hranici s Čechy. V katastru obce u hlavní silnice, je umístěn památný hraniční trojhranný sloupek, zemský kámen, který určuje historickou hranici mezi Čechami a Moravou. Ves leží při Meziříčském rybníku, do kterého se vlévá potok Dvorecký od severu a potok Studenský, posílený potokem Jeníkovským, od východu. Z Meziříčského rybníka (cca 33 ha) vytékající Hamerský potok patří do povodí Vltavy.

Horní Meziříčko (deutsch "Ober Meseritschko") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 18 Kilometer östlich von Jindřichův Hradec und gehört zum Okres Jindřichův Hradec. Sie hat ca. 110 Einwohner.