Výsledky a tabulka.

Česko - Finsko 2:3 (1:0, 1:1, 0:1 - 0:1) Zpráva  15. prosince 2005 (17:00) – Praha (Sazka Arena)  Česko: Adam Svoboda - Karel Rachůnek, Miroslav Blaťák, Robert Kántor, Radek Hamr, Petr Kadlec, Jan Hejda, Martin Ševc, Radek Phillip - Petr Tenkrát, Jan Marek, Jan Hlaváč - Jaroslav Kudrna, David Moravec, Miloslav Hořava - Jaroslav Bednář, Tomáš Vlasák, Petr Šachl - Jaroslav Kalla, Václav Skuhravý, Marek Melenovský (10.Viktor Hübl).  Finsko: Norrena - Nummelin, Niemi, Puistola, Mäntylä, Karalahti, Saravo, Malmivaara - Hentunen, Santala, Peltonen - Hyvönen, Pirnes, Tuomainen - Salmelainen, Hauhtonen, Luttinen - Valtonen, Hahl, Uhlbäck.  15. prosince 2005 (19:00) – Moskva (Lužniki)  Švédsko: Liv - Rhodin, Frögren, Lindström, Jonsson, Pihl, Magnus Johansson, Holmqvist, Oduya - Wallin, Mathias Johansson, Umicevic - Emwall, A. Johansson, Eriksson - Ölvestad, Nordquist, Hannula - Lundqvist, Karlsson, Melin.  Rusko: Sokolov - Vyšedkevič, Bykov, Varlamov, Aťušov, Gusev, Kuljaš, Chomickij, Titov - Sušinskij, Malkin, Charitonov - Zaripov, Zinovjev, Morozov - But, Něprjajev, Vlasenkov - Semin, Kurjanov, Koroljuk.  17. prosince 2005 (13:00) – Moskva (Lužniki)  Švédsko: Henriksson - Jonsson, Lindström, Pihl, Magnus Johansson, Oduya, Holmqvist, Frögren, Rhodin - J. Lundqvist, Karlsson, Melin - Eriksson, A. Johansson, Emvall - Hannula, Nordquist, Martensson - Umicevic, Mathias Johansson, Wallin.  Česko: Marek Pinc - Martin Ševc, Jan Hejda, Karel Rachůnek, Miroslav Blaťák, Petr Kadlec, Radek Hamr, Robert Kántor, Radek Phillip - Petr Tenkrát, Tomáš Vlasák, Jan Hlaváč - Jaroslav Kudrna, David Moravec, Miloslav Hořava - Jaroslav Bednář, Viktor Hübl, Jiří Šimánek - Jaroslav Kalla, Václav Skuhravý, Petr Šachl.  17. prosince 2005 (17:00) – Moskva (Lužniki)  Rusko: Sokolov - Bykov, Vyšedkevič, Aťušov, Varlamov, Kuljaš, Gusev, Titov, Chomickij - Sušinskij, Malkin, Charitonov - Morozov, Zinovjev, Zaripov - Vlasenkov, Něprjajev, But - Koroljuk, Kurjanov, Semin. Trenér: Vladimir Krikunovov.  Finsko: Bäckström - Nummelin, Niemi, Mäntylä, Saravo, Karalahti, Valivaara, Malmivaara - Hentunen, Santala, Peltonen - Hyvönen, Pirnes, Tuomainen - Salmelainen, Hauhtonen, Tarvainen - Valtonen, Mannikö, Uhlbäck. Trenéři: Erkka Westerlund a Hannu Virta.  18. prosince 2005 (13:00) – Moskva (Lužniki)  Finsko: Norrena - Nummelin, Niemi, Mäntylä, Saravo, Karlahti, Valivaara, Malmivaara, Puistola - Hentunen, Santala, Peltonen - Hyvönen, Pirnes, Tarvainen - Salmelainen, Hahl, Luttinen - Valtonen, Uhlbäck, Tuomainen.  Švédsko: Henriksson - Jonsson, Lindström, Pihl, Magnus Johansson, Oduya, Holmqvist, Frögren, Rhodin - J. Lundqvist, Karlsson, Melin - Eriksson, A. Johansson, Emvall - Ölvestad, Nordquist, Martensson - Mathias Johansson, Wallin, Hannula.  18. prosince 2005 (17:00) – Moskva (Lužniki)  Rusko: Zvjagin - Bykov, Vyšedkevič, Aťušov, Varlamov, Kuljaš, Gusev, Titov, Chomickij - Sušinskij, Malkin, Charitonov - Morozov, Zinovjev, Zaripov - Vlasenkov, Něprjajev, But - Simakov, Kurjanov, Koroljuk.  Česko: Adam Svoboda (od 21. min Marek Pinc) - Jan Hejda, Petr Kadlec, Karel Rachůnek, Miroslav Blaťák, Martin Ševc, Radek Hamr, Robert Kántor, Radek Phillip - Jaroslav Bednář, Tomáš Vlasák, Jan Hlaváč - Petr Tenkrát, David Moravec, Miloslav Hořava - František Mrázek, Viktor Hübl, Jiří Šimánek - Jaroslav Kudrna, Václav Skuhravý, Petr Šachl - Jaroslav Kalla.

Rosno Cup 2005 byl hokejový turnaj ze série Euro Hockey Tour. Odehrán byl od 15. do do 18. prosince 2005 v Moskvě. Utkání Česká republika – Finsko bylo odehráno v Praze.

Der Rosno Cup 2005 wurde vom 15. bis 18. Dezember 2005 in Moskau ausgetragen. Das Turnier war Teil der Euro Hockey Tour-Saison 2005/06. Sieger des Turniers wurde die gastgebende russische Nationalmannschaft.


Soupisky účastníků.

Glenn Anderson, Brian Bellows, Mike Bossy, Bob Bourne, Ray Bourque, Paul Coffey, Mike Gartner, Michel Goulet, Randy Gregg, Wayne Gretzky, Charlie Huddy, Kevin Lowe, Mark Messier, Rick Middleton, Larry Robinson, Peter Šťastný, Brent Sutter, John Tonelli, Doug Wilson a Steve Yzerman. Trenéři: Glen Sather, John Muckler, Ted Green, Tom Watt  Brankáři: Rolf Ridderwall, Peter Lindmark, Göte Wälitalo Håkan Loob, Kent Nilsson, Bengt-Åke Gustafsson, Patrik Sundström, Peter Sundström, Thomas Steen, Anders Håkansson, Thomas Gradin, Per-Erik Eklund, Mats Näslund, Tomas Sandström, Jan Claesson, Mats Thelin, Anders Eldebrink, Jan Lindholm, Michael Thelvén, Bo Ericson, Peter Andersson, Thomas Eriksson Trenéři: Leif Boork, Curt Lindström  Brankáři: Tom Barrasso, Glenn "Chico" Resch. Bob Brooke, Aaron Broten, Neal Broten, Bobby Carpenter, Chris Chelios, Dave Christian, Bryan Erickson, Mark Fusco, Tom Hirsch, Phil Housley, David A. Jensen, Mark Johnson, Rod Langway, Brian Lawton, Brian Mullen, Joe Mullen, Ed Olczyk, Mike Ramsey, Gordie Roberts a Bryan Trottier. Trenéři: Bob Johnson  Brankáři: Vladimir Myškin, Alexandr Tyžnych Vladimir Krutov, Igor Larionov, Sergej Světlov, Irek Gimajev, Michail Varnakov, Sergej Šepelev, Sergej Makarov, Sergej Jašin, Alexandr Skvorcov, Michail Vasiljev, Alexandr Koževnikov, Anatolij Semjonov, Vladimir Kovin, Vladimir Zubkov, Igor Stělnov, Vasilij Pěrvuchin, Alexej Kasatonov, Alexej Gusarov, Sergej Starikov, Zinetula Biljaletdinov Trenéři: Viktor Tichonov, Vladimir Jurzinov  Brankáři: Karl Friesen, Bernard Engelbrecht Peter Schiller, Ernst Höfner, Franz Reindl, Manfred Wolf, Peter Obresa, Marcus Kuhl, Holger Meitinger, Gerd Truntschka, Roy Roedger, Dieter Hegen, Helmut Steiger, Michael Betz, Andreas Niederberger, Udo Kiessling, Rainer Blum, Joachim Reil, Peter Scharf, Dieter Medicus, Ignaz Berndaner, Uli Hiemer Trenéři: Xaver Unsinn  Brankáři: Dominik Hašek • Jaromír Šindel Antonín Stavjaňa • Jaroslav Benák • Miloslav Hořava • Eduard Uvíra • František Musil • Arnold Kadlec • Jiří Hrdina • Jiří Lála • Dušan Pašek • Petr Rosol • Igor Liba • Petr Klíma • Vladimír Růžička • Jaroslav Korbela • Vladimír Caldr • Vincent Lukáč • Jiří Dudáček • Ladislav Svozil • Vladimír Kameš • Radoslav Svoboda Trenéři: Luděk Bukač • Stanislav Neveselý

Kanadský pohár 1984 byla mezinárodní soutěž v ledním hokeji hraná od 1. září do 18. září 1984 v různých městech Severní Ameriky (Halifax, Montréal, Calgary, Edmonton, Vancouver, Buffalo, London). Šlo o třetí ročník Kanadského poháru.

Der Canada Cup 1984 () war die dritte Austragung des gleichnamigen Wettbewerbs. Er wurde vom 1. bis 18. September 1984 in den nordamerikanischen Städten Buffalo, Calgary, Edmonton, Halifax, London, Montréal und Vancouver ausgetragen. Die Internationale Eishockey-Föderation IIHF, die nordamerikanische Profiliga National Hockey League und der kanadische Eishockeyverband Canadian Hockey Association unterstützten den Wettbewerb.


Život.

Některé zdroje uvádějí, že se mohla narodit po 1. lednu 1363, ale před 21. únorem 1363. Narodila se v Burfordu, Shropshire. V dětství byla vychovávána v otcově královské domácnosti, u Kateřiny Swynfordové, které si velmi vážila. Oproti své starší vážnější sestře Alžběta vyrůstala ve svéhlavou a temperamentní mladou ženu.

Sňatky.

První manželství.

24. června 1380 se na hradě Kenilworth provdala za Johna Hastingse, 3. hraběte z Pembroke. Jí bylo sedmnáct a jemu teprve osm let. Alžběta byla přeložena do jiné domácnosti, která náležela jejímu novému postavení hraběnky z Pembroke. Nicméně, o šest let později bylo její manželství s mladým Hastingsem anulováno.

Druhé manželství.

Ve 23 letech byla Alžběta už unavená svým 14letým manželem. Říká se, že byla svedena polorodým bratrem svého bratrance krále Richarda II., Janem Hollandem, známým intrikánem a otěhotněla s ním. To donutilo jejího otce, aby zařídil anulaci jejího sňatku, a dne 24. června 1386, se v Plymouthu spěšně provdala za Jana Hollanda, 1. vévodu z Exeteru. Otec k ní byl shovívavý a nového zetě si díky jeho šarmu oblíbil.

Třetí manželství.

Holland byl v roce 1400 popraven za spiknutí proti svému bratranci, Alžbětinu bratrovi, Jindřichovi IV., který se zmocnil trůnu Richarda II. Ještě roku 1400 se Alžběta znovu provdala, a to za Johna Cornwalla, 1. barona z Fanhope. Její sňatek se sirem Johnem vyvolal skandál, protože Alžbětin bratr k němu nedal souhlas. Následovalo Johnovo zatčení. Nicméně, manželství prý bylo šťastné a vzešli z něho dvě děti, Konstancie a Jan.  Alžběta zemřela roku 1426 a byla pohřbena v Burfordském kostele v Burfordu, Shropshire.

Potomci.

S Johnem Hollandem měla šest dětí:  S Johnem Cornwallem měla dvě děti:

Alžběta z Lancasteru (před 21. únorem 1363 - 24. listopad 1426) byla třetím dítětem Jana z Gentu a jeho první manželky Blanky z Lancasteru.

Elizabeth of Lancaster (verheiratet "Elizabeth Holland, Duchess of Exeter und Countess of Huntingdon" LG), (* um 1364; † 24. November 1425) war eine englische Adlige.


Výsledky.

Skupina A.

27.12.1978 ČSSR - USA 3:2 SSSR - Norsko 17:0 28.12.1978 USA - SSSR 1:7 Norsko - ČSSR 4:6 30.12.1978 Norsko - USA 1:7 SSSR - ČSSR 9:1

Skupina B.

27.12.1978 Kanada - Finsko 1:3 Švédsko - SRN 5:2 28.12.1978 SRN - Kanada 2:6 Finsko - Švédsko 1:2 30.12.1978 Finsko - SRN 7:1 Švédsko - Kanada 1:0

Finálová skupina.

31.12.1978 SSSR - Finsko 4:2 Švédsko - ČSSR 1:1 2.1.1979 Finsko - Švédsko 2:5 SSSR - ČSSR 2:2 3.1.1979 ČSSR - Finsko 6:5 Švédsko - SSSR 5:7

Skupina o udržení.

zápasy SRN - Kanada (2:6) a Norsko - USA (1:7) za započítávaly ze skupiny 31.12.1978 Kanada - Norsko 10:1 USA - SRN 8:6 1.1.1979 Norsko - SRN 0:6 Kanada - USA 6:3

Soupisky.

SSSR  Brankáři: Dmitrij Saprykin, Vladimir Gerasimov Obránci: Jurij Strachov, Viktor Glušenkov, Alexej Kasatonov, Jurij Vošakov, Valerij Krylov, Andrej Sidorenko, Sergej Karpov Útočníci: Vladimir Krutov, Igor Larionov, Vladimir Golovkov, Vjačeslav Rjanov, Anatolij Tarasov, Gennadij Kurdin, Nikolaj Varjanov, Alexandr Gerasimov, Nikolaj Maslov, Andrej Andrejev, Anatolij Antipov.  Brankáři: Jan Hrabák, Pavol Norovský Obránci: Ivan Černý, Peter Slanina, Arnold Kadlec, Antonín Plánovský, Pavel Setikovský, Jaroslav Horský, Juraj Bakoš Útočníci: Ján Jaško, Anton Šťastný, Dárius Rusnák, František Černý, Jiří Lála, Dušan Pašek, Miroslav Fryčer, Ondřej Weissmann, Vladimír Jeřábek, Igor Liba, Vlastimil Vajčner.  Brankáři: Pelle Lindbergh, Göran Henriksson Obránci: Jan-Åke Danielsson, Tomas Jonsson, Thomas Eriksson, Tommy Samuelsson, Thomas Kärrbrandt, Lars Karlsson, Per Sjölander Útočníci: Conny Silfverberg, Thomas Steen, Mats Näslund, Tommy Mörth, Björn Åkerblom, Håkan Södergren, Sivert Andersson, Ove Olsson, Mikael Andersson, Håkan Loob.  Brankáři: Jari Paavola, Rauli Sohlman Obránci: Timo Blomqvist, Juha Huikari, Jari Hytti, Jari Järvinen, Jussi Lepistö, Reijo Ruotsalainen Útočníci: Kari Jalonen, Jarmo Jamalainen, Arto Javanainen, Juha Jyrkkiö, Jari Kurri, Pekka Laukkanen, Jari Lindgren, Jarmo Mäkitalo, Juha Nurmi, Kai Suikkanen, Timo Susi, Harri Tuohimaa.  Kanadu reprezentoval klub New Westminster Bruins (WHL)  Brankáři: Rollie Melanson, Tom Semenchuk Obránci: Keith Brown, Boris Fistric, Bruce Howes, Brad McCrimmon, Larry Melnyk Útočníci: Randy Irving, Yvan Joly, Bill Hobbins, John-Paul Kelly, Terry Kirkham, Gary Lupul, Scott MacLeod, John Ogrodnick, Dave Orleski, Brian Propp, Errol Rausse, Kent Reardon.  Brankáři: Stuart Birenbaum, Jim Jetland Obránci: Jeff Brownschidle, Jeff Lundgren, Todd Mishler, Mike Ramsey, Mike Stone Útočníci: Aaron Broten, Neal Broten, Dave Christian, Bobby Crawford, Gary De Grio, Bryan Erickson, Peter Johnson, Mike LaBianca, John LiPrando, Steve Murphy, Steve Palazzi, Mark Pettygrove, Steve Ulseth.  Brankáři: Gerhard Hegen, Bernhart Köpf Obránci: Karl Altman, Rainer Blum, Michael Eggerbauer, Klaus Heider, Joachim Janzon, Harold Kreis, Bernhard Seyller Útočníci: Jürgen Adams, Alexander Gross, Wilhelm Hofer, Georg Holzmann, Jürgen Lechl, Miroslav Nentvich, Peter Obresa, Harry Pflügl, Günther Stauner, Helmut Steiger, Michael Tack.  Brankáři: Tommy Skaarberg, Frank Strømsnes Obránci: Trond Abrahamsen, Cato-Tom Andersen, Bjørn Olaf Bratz, Harald Bastiansen, Tor Helge Eikeland, Øystein Jarlsbo Útočníci: Knut Andersen, Harald Bastiansen, Arne Billkvam, Stephen Kjell Foyn, Frode Gaare, Geir Hansen, Tom Huse, Roy Johansen, Knut Johansen,, Bjørn Kolsrud, Petter Thoresen, Ørjan Løvdal.

Skupina B.

Šampionát B skupiny se odehrál ve Francii, postup na MSJ 1980 si vybojovali Švýcaři

Finále.

Švýcarsko - Francie 5:4pp

O 3. místo.

Polsko - Dánsko 6:5pp

O 5. místo.

Rakousko - Nizozemsko 6:5

O 7. místo.

Itálie - Belgie 17:2

Konečné pořadí.

1. Švýcarsko 2. Francie 3. Polsko 4. Dánsko 5. Rakousko 6. Nizozemsko 7. Itálie 8. Belgie

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 1979 se 27. prosince 1978 až 3. ledna 1979 konalo ve švédských městech Karlstad a Karlskoga.

Die Eishockey-Weltmeisterschaft der Junioren 1979 war die dritte Austragung der Weltmeisterschaft in der Altersklasse der Unter-20-Jährigen (U20) durch die Internationale Eishockey-Föderation IIHF. Sie fand im Zeitraum vom 20. Dezember 1978 bis zum 3. Januar 1979 in Karlstad und Karlskoga in Schweden statt. Erstmals gab es auch eine B-Weltmeisterschaft der Junioren, die vom 5. bis 9. März 1979 in Caen, Frankreich, ausgespielt wurde.


Eishockey-Weltmeisterschaft der Junioren 1997

Konečné pořadí.

" Polsko sestoupilo do B-skupiny na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 1998."

Soupisky.

Kanada Brankáři: Martin Biron, Marc Denis. Obránci: Jason Doig, Hugh Hamilton, Ric Jackman, Chris Phillips, Cory Sarich, Jesse Wallin, Jeff Ware. Útočníci: Daniel Brière, Boyd Devereaux, Christian Dube, Dwayne Hay, Brad Isbister, Brad Larsen, Trevor Letowski, Cameron Mann, Alyn McCauley, Peter Schaefer, Joe Thornton, Trent Whitfield, Shane Willis. Trenér: Mike Babcock.  Brankáři: Brian Boucher, Robert Esche. Obránci: Ben Clymer, Joe Corvo, Chris Hajt, Paul Mara, Mike McBain, Dan Peters, Tom Poti. Útočníci: Blake Bellefeuille, Jesse Boulerice, Jeff Farkas, Dan LaCouture, Mark Parrish, Toby Petersen, Erik Rasmussen, Marty Reasoner, Jason Sessa, Ben Simon, Wyatt Smith, Mike York, B. J. Young. Trenér: Jeff Jackson.  Brankáři: Radmir Fajcov, Denis Chlopotnov. Obránci: Michail Donika, Sergej Fedotov, Ilja Goroxhov, Andrej Markov, Oleg Orechovskyj, Konstantin Sidulov, Alexej Vasiljev, Andrej Zjuzin, Útočníci: Vladimir Antipov, Jurij Bucajev, Rustem Gabdulin, Alexej Kolkunov, Oleg Kvaša, Roman Ljašenko, Alexej Morozov, Andrej Petrunin, Sergej Samsonov, Alexaner Trofimov, Dmitri Vlasenkov, Alexandr Volčkov. Trenér: Pjotr Vorobjov. Brankáři: Adam Svoboda, Ladislav Kudrna. Obránci: Pavel Kříž, Marek Židlický, Aleš Píša, Marek Posmyk, Martin Richter, Petr Kadlec, Petr Mudroch. Útočníci: Marek Melenovský, Ondřej Kratěna, Radek Matějovský, Jiří Burger, Martin Špaňhel, Libor Pavliš, Petr Tenkrát, Michal Horák, Radek Procházka, David Hruška, Kamil Piroš, Jiří Novotný, Martin Streit. Trenér: Vladimír Martinec.  Brankáři: Mika Noronen, Ves Toskala. Obránci: Aki-Petteri Berg, Santeri Heiskanen, Pekka Kangasalusta, Toni Lydman, Ilkka Mikkola, Antti-Jussi Niemi, Sami-Ville Salomaa. Útočníci: Tomi Hirvonen, Petri Isotalus, Olli Jokinen, Tomi Kallio, Niko Kapanen, Ville Nieminen, Esa Pirnes, Teemu Riihijärvi, Sami Salonen, Eero Somervuori, Timo Vertala, Juha Viinikainen, Jarkko Väänänen. Trenér: Hannu Jortikka.  Brankáři: Stanislav Petrík, Martin Špillar Obránci: Peter Bartek, Miroslav Droppa, Juraj Ďurčo, Richard Lintner, Erik Marinov, Pavol Pekárik, Jozef Potáč, Martin Tomas. Útočníci: Peter Barinka, Ivan Čiernik, Michal Handzuš, Marián Hossa, Rastislav Pavlikovský, Pavol Riečičiar, Richard Richňák, Radovan Somík, Ján Šimko, Peter Šlamiar, Ľubomír Vaic. Trenér: František Hossa.  Brankáři: David Aebischer, Paolo Della Bella Obránci: Patrick Fischer, Michel Fäh, Stefan Grauwiler, Philippe Portner, Mathias Seger, Mark Streit, Jan von Arx, Benjamin Winkler. Útočníci: Rolf Badertscher, Mattia Baldi, André Baumann, Björn Christen, Michel Mouther, Laurent Müller, Martin Plüss, Michel Riesen, Sandro Rizzi, Sascha Schneider, Mario Schocher, René Stüssi. Trenér: Ueli Schwarz.  Brankáři: Emanuel Fredriksson, Johan Holmqvist Obránci: Josef Boumedienne, Daniel Carlsson, Jonas Elofsson, Per Hållberg, Fredrik Lovén, Per-Anton Lundström, Timmy Pettersson, Henrik Rehnberg. Útočníci: Henrik Andersson, Niklas Anger, Mikael Burakovsky, David Engblom, Linus Fagemo, Johan Forsander, Per Gustafsson, Kristian Huselius, Ragnar Karlsson, Marcus Nilson, Patrik Wallenberg, Peter Wallin. Trenér: Harald Lückner.  Brankáři: David Berge, Kai Fischer Obránci: Nils Antons, Michael Bakos, Torsten Fendt, Sascha Goc, Dennis Meyer, Markus Pöttinger, Nico Pyka, Andreas Renz, Christian Schönmoser, Patrick Senger. Útočníci: Thomas Dolak, Alexander Erdmann, Sven Gerike, Jochen Hecht, Benjamin Hinterstocker, Klaus Nathan, Daniel Kreutzer, Boris Lingemann, Nikolaus Mondt, Thorsten Walz. Trenér: Erich Kühnhackl  Brankáři: Łukasz Kiedewicz, Tomasz Wawrzkiewicz Obránci: Adam Borzęcki, Rafał Cychowski, Jarosław Kłys, Jarosław Kuc, Sebastian Łabuz, Krzysztof Lipkowski, Rafał Piekarski, Mariusz Trzópek. Útočníci: Maciej Baran, Łukasz Gil, Leszek Laszkiewicz, Sebastian Pajerski, Maciej Radwański, Piotr Sarnik, Rafał Selega, Damian Słaboń, Robert Suchomski, Rafał Twardy, Bartłomiej Wróbel, Paweł Zwoliński. Trenér: Vladimir Safonov

Nižší skupiny.

B skupina.

Šampionát B skupiny se odehrál v Kyjevě na Ukrajině, postup na MSJ 1998 si vybojoval Kazachstán, naopak sestoupila Itálie.

C skupina.

Šampionát C skupiny se odehrál v Rumunsku ve městech Gheorgheni a Miercurea Ciuc, postup do B skupiny MSJ 1998 si vybojovalo Bělorusko, naopak sestoupilo Nizozemsko.

D skupina.

Šampionát D skupiny se odehrál v Sofii v Bulharsku, postup do C skupiny MSJ 1998 si vybojovalo Estonsko.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 1997 se konalo 26. prosince 1996 až 4. ledna 1997 ve švýcarských městech Ženeva a Morges.

Die Spiele der 21. Junioren-A-Weltmeisterschaft im Jahre 1997 fanden im Zeitraum vom 26. Dezember 1996 bis zum 4. Januar 1997 in Genf und Morges, Schweiz, statt. Die B-Gruppe wurde in Kiew, Ukraine, ausgespielt, die C-Gruppe in Gheorgheni und Miercurea Ciuc, Rumänien und die D-Gruppe in Sofia, Bulgarien.


Historie.

Mezi lety 1905–1914 startovali australští tenisté ve společném družstvu s Novým Zélandem pod hlavičkou Australasie. Kombinovaná sestava si připsala pět trofejí v ročnících 1907, 1908, 1909, 1911 a 1914. Ačkoli byli novozélandští tenisté způsobilý ke startu za tým, této možnosti využil pouze jediný Novozélanďan Tony Wilding. Sportovci z obou států vytvářeli v prvních dekádách 20. století australasijské výběry ve více sportech.  Po skončení první světové války nastoupili Australané roku 1919 premiérově jako samostatné družstvo, které danou sezónu vybojovalo trofej. Mezinárodní tenisová federace pak Austrálii připisuje všechny výsledky, které dosáhla v rámci Australásie.  Roku 1951 se zformovala australská dvojice Frank Sedgman a Ken McGregor, která položila základ nové australské éře. Následná dominantnost Australanů se projevila v letech 1950–1967, když z 18 ročníků vyhráli patnáctkrát. Během tohoto období australský tým postavil pět různých sestav, v nichž nastoupilo postupně sedm wimbledonských vítězů. Po celou dobu 1950–1968 byl trenérem a nehrajícím kapitánem družstva Harry Hopman, bývalý aktivní účastník soutěže. Poté co Sedgman a McGregor přestoupili k profesionálům, nasadil Hopman v roce 1953 dva nezkušené devatenáctileté tenisty Lew Hoada a Kena Rosewalla, kteří dokázali titul obhájit. Další ročník 1954 salátovou mísu ztratili s Američany Vicem Seixasem a Tonym Trabertem, ale následné dva roky opět vyhráli bez ztráty setu. Po jejich odchodu k profesionálům je v družstvu vystřídali Ashley Cooper a Malcom Anderson.  V roce 1959 byl tým obměněn Fraserem a Laverem. Ve svém prvním finále Laver nevyhrál ani jednu dvouhru, ovšem Austrálie díky Fraserovi uhájila mísu. V dalších ročnících se právě Laver stal základním kamenem týmu, když dokázal vyhrát všechna svá utkání. V roce 1963 obhajovalo titul nově uspořádané družstvo, v němž vedle Roye Emersona nastupoval devatenáctiletý John Newcombe, jenž v další dekádě třikrát vyhrál Wimbledon. Ročník 1963 ovládly Spojené státy, ale následující sezónu 1964 opět vyhrála Austrálie, když dvouhry za ni odehráli Roy Emerson a Fred Stolle a ve čtyřhře nastupoval pár Newcombe a Roche. Do roku 1967 pak tým získal čtyři trofeje v řadě.

Složení týmu 2019.

Žebříček ATP je uveden k týdnu finálového turnaje 2019.

Daviscupový tým Austrálie reprezentuje Austrálii v Davisově poháru od roku 1905. Řídící organizací reprezentace je národní tenisový svaz Tennis Australia. V letech 1905–1922 hráli Australané s Novozélanďany ve společném týmu Australasie.

Die australische Davis-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft Australiens, die das Land im Davis Cup vertritt. Der Davis Cup ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Herren-Tennis, analog zum Fed Cup bei den Damen. Mit insgesamt 28 Siegen zählt sie nach der US-amerikanischen Mannschaft zu den erfolgreichsten Nationalmannschaften im Tennis.


Život.

Rabi Bruna se narodil v Brně. Studoval pod vedením předních aškenázských rabínů své doby: Jaakova Weila z Erfurtu ("Mahariv") a Jisraela Iserlina z Wiener Neustadtu (autor "Trumat ha-dešen"), kteří mu udělili smichu a hovořili o něm velmi nadšeně. „Byl to vynikající student, který se zasvětil tělem i duší studiu Talmudu.“ Byl zvolen rabínem ve svém rodném městě. Po vypovězení Židů z Brna roku 1454 působil krátce v Praze a posléze se usadil v bavorském Řezně, působišti rabi Jehudy ha-Chasida, autora knihy "Sefer ha-chasidim". Tato obec proslulá zejména svou "ješivou" zvolila rabi Brunu svým rabínem.  Příchod rabi Bruny do Řezna vyvolal ostrý spor, který rozdělil místní obec. Rabi Anšl Segal, který vedl místní ješivu, si nárokoval post místního rabína pro sebe. Spor se vyostřil a někteří z příznivců rabi Anšla se uchýlili k osobním invektivám, když napsali slovo „heretik“ ("„apikores“") na sedadlo rabi Bruny v synagoze, a když měl proslov, demonstrativně odcházeli. Rabi Bruna však tyto útoky a inzultace přestál s pokorou a po smrti rabi Segala byl nakonec přijat celou komunitou.  V r. 1474 římský císař Fridrich III. Habsburský uložil židovské komunitě daň ve výši jedné třetiny hodnoty majetku každého Žida k pokrytí výdajů své korunovace. Židé se požádali o ochranu řezenskou vrchnost, jíž byl tehdy vévoda Ludvík z Landsbergu. Ten přikázal starostovi, aby „nenechal císaře okrádat "jeho" Židy.“ Císař reagoval pohrůžkou přísných trestů pro vzpurné Židy; uvěznil také rabi Brunu a snažil se ho přimět, aby vyhlásil kletbu ("cherem") na každého Žida, který nezaplatí uloženou daň. Bruna byl propuštěn po třinácti dnech věznění.  Krátce nato byl rabi Bruna na základě obvinění z rituální vraždy vzneseného konvertitou na křesťanství Hansem Wagelem znovu uvězněn a odsouzen místním biskupem k smrti. Starosta nechtěl dopustit rabínovu smrt, aby nepopudil císaře, který stále doufal v jeho pomoc při výběru židovské daně, a uvěznil Brunu v městském vězení, aby jej ochránil před davem. Židovská obec se odvolala k Fridrichu III. i ke králi Vladislavu Jagellonskému. Díky jejich intervenci se podařilo rabi Brunu zachránit; byl prohlášen za nevinného a poté, co pominulo nebezpečí lynče od zmanipulovaného davu, propuštěn na svobodu. Jako skutečný vrah byl usvědčen udavač Hans Wagel; byl odsouzen k smrti a jeho rozsudek byl potvrzen císařem.

Dílo.

Rabi Bruna byl jednou z největších talmudických autorit své doby; rabíni a učenci z různých míst a zemí mu posílali dotazy týkající se všech oblastí židovského práva. Tato "responsa" nazvaná "Tšuvot Mahari Bruna" jsou jeho nejznámějším dílem. Ještě důležitější je, že posloužila jako zdroj "halachy" pro Mošeho Isserlese při tvorbě jeho "Ubrusu" ("ha-Mapa"), poznámkám k "Šulchan aruchu" popisujícím m. j. rozdíly mezi "aškenázskou" and "sefardskou" praxí. Informace obsažené v responsech představují také důležitý historický pramen pro studium židovských reálií 15. století.  Responsa rabi Bruny zůstala dlouho v podobě rukopisu, teprve v r. 1798 byla vydána tiskem v Soluni a poté r. 1860 ve Štětíně.

Jisra'el bar Chajim Bruna (, 1400, Brno – 1480, Řezno) byl moravsko-německý rabín a "posek" (učenec, který rozhoduje židovské právo). Byl znám také jako Mahari Bruna, což je akronym pro „náš učitel, rabi Israel Bruna". Rabi Bruna je znám jako jedna z původních aškenázských autorit citovaných Ramou v jeho poznámkách k "Šulchan Aruchu".

Israel Bruna Ben Hayyim (* 1400 in Brünn; † 1480 in Prag) war jüdischer Gelehrter und Posek und zu seiner Zeit die bedeutendste rabbinische Autorität in Deutschland. Er war auch bekannt als "Mahari Bruna", das hebräische Akronym für „Unser Lehrer, der Rabbi, Israel Bruna“.


Geografie.

Nejníže položená oblast v katastru obce se nachází ve výšce 156 m n. m. (blízko řeky Moravy) a nejvýše položená se nachází ve výšce 190 m n. m. (ul. Týnecká). Tvrdonice leží ve výběžku Vídeňské pánve, v Dolnomoravském úvalu.  Na katastru Tvrdonic se vyskytují slepence, pískovce, jíly, písky, štěrky, těží se zde ropa, zemní plyn a lignit.  Obcí protéká řeka Kyjovka, za obcí se dále tečou řeky Morava, Kostelnice a Svodnice. V katastru obce leží i přírodní rezervace Stibůrkovská jezera, pozůstatek dříve často zaplavovaného lužního lesa. Za obcí se nachází štěrkovna, avšak kvůli znečištění se zde není vhodné koupat.

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1264. Tvrdonice náležely k Týneckému, později k Lichtenštejnskému panství. Roku 1538 byly povýšeny na městečko. Na přelomu 16. a 17. století byla oblast u Tvrdonic pod útoky Bočkajovců. V roce 1606 postihlo Tvrdonice zemětřesení. V 18. století se pole ve Tvrdonicích obdělávala trojpolním systémem. Zemědělci pěstovali především žito, pšenici a proso. Neměli ale dokonalé nářadí. Měli rádlo, které půdu neobracelo, ale jen rozrylo. Obyvatelé se živili i vinařstvím, rybolovem a chovem dobytka (odtud i ve znaku obce). Z tohoto století pochází i první zmínka o škole ve Tvrdonicích, kde se vyučovalo čtení, psaní, počtům a zpěvu. Obec patřila Lichtenštejnům. V první světové válce muselo narukovat 540 mužů, 24 se jich nevrátilo domů.  Památník padlých obětem první světové války se nachází v parku. Za druhé světové války se ve Tvrdonicích nacházela vysílačka skupiny Clay, která posílala zprávy do Londýna. Při osvobozování obce Rudou armádou 13. dubna 1945 padlo 17 občanů Tvrdonic a 49 vojáků Rudé armády. Byli pochováni v parku u mateřské školy a byla tam vztyčena pamětní deska. Roku 1954 se postavilo zdravotní středisko. roku 1956 se konaly první Národopisné slavnosti v amfiteátru obce, poblíž Slovácké chalupy. V roce 1966 byl otevřen nový hřbitov, který se nachází za čerpací stanicí, poblíž amfiteátru. Předtím hřbitov stával blízko výše uvedeného hrobu Rudé armády. Téhož roku byla postavena i nová Základní škola, umístěná mezi obcemi Tvrdonice a Kostice. Předtím děti navštěvovali školu na Náměstí Míru (první stupeň) a následně pak školu v sousedních Kosticích.  V sedmdesátých letech byl slavnostně odhalen památník osvoboditelům Tvrdonic s textem: Obec každoročně postihovaly záplavy řeky Moravy, které měly za následek přemnožení komárů. Z tohoto důvodu stát zredukoval tok Moravy (1976-77). Bohužel to mělo neblahý vliv na lužní lesy, které začaly vysychat. Později se postavil systém kanálů. V osmdesátých letech obec postupně asfaltovala cesty a stavěla nové oblasti pro život. V těchto letech vzniklo i sídliště Poza, které bylo přejmenováno na ulici Plynárenská. Také katastru Tvrdonic se k 25. červenci 1997 dotkla úprava státní hranice se Slovenskem Po roce 2000 byla opravena vnější fasáda kostela, bylo provedeno zateplení obecního úřadu a školy, ve škole se navíc budoval ekologický areál s altánem pro výuku, s malým amfiteátrem pro divadelní představení a bylo dokončeno nové hřiště pro míčové hry. V obci byla dále vyměněno osvětlení za nové, proběhlo zalesnění Náměstí Míru a došlo i k vybudování nové domovní ulice Tabule. Po roce 2010 byla vybudována nová komunikace z obce Moravská Nová Ves do Lanžhota přes Tvrdonice. (na fotografii nahoře) V rámci spolupráce s obcí Moravský Svätý Ján bylo vybudováno nové multifunkční hřiště ve sportovní oblasti Tvrdonic. Později se vybudovalo i dětské hřiště hned vedle multifunkčního.

Slavnosti.

Každý rok, vždy první víkend v červnu, se ve Tvrdonicích konají Tvrdonské národopisné slavnosti. V roce 2017 byly v pořadí 64. Vždy v pátek začínají přehlídkou dechových hudeb, v sobotu mají prostor dětské soubory. Dětské soubory z Tvrdonic a okolních vesnic vedou průvod do Amfiteátru, kde následně celé odpoledne předvádějí svá vystoupení. Večer jsou soutěže ve zpěvu, tanci a o Stárka Podluží. V neděli se koná mše svatá v místním kostele svatého Mikuláše, následuje pak sjíždění chasy ve vozech taženými koňmi, průvod nazvaný Hore Tvrdonicama, který začíná na Náměstí Míru a vede až do Amfiteátru a nakonec závěrečné vystoupení dechových souborů, které slavnosti ukončí. Celý víkend mají hosté k dispozici mnoho stánků s občerstvením, sladkostmi, oblečením a dárkovým zbožím. Přes slavnosti je otevřen místní zahrádkářský sklep, který nabízí mnoho odrůd místních vín.  Slavnosti doprovází i pouť s kolotoči, která je umístěna kousek od amfiteátru, a to na parkovišti v parku před Dělnickým domem. Místní restaurace a hospůdky rovněž nabízejí speciální jídla. Pravidelně vystupují i sbory z okolních států, letos vystupoval i soubor z Uzbekistánu.

Turistika.

Obcí Tvrdonice procházejí celkem 3 cyklostezky. Nejznámější cyklostezka je 43, která začíná v Mikulčicích a končí v Břeclavi. Cyklostezka vede přes obec. Další cyklostezka vedoucí přes obec je cyklostezka Podluží. Ta vede přes střed obce až do Sklepní ulice, kde se nacházejí vinné sklípky. Nejnovější cyklostezka, otevřená v létě roku 2010, je cyklostezka spojující Tvrdonice a Moravský Svätý Ján. Ve Tvrdonicích postavili multifunkční hřiště a cykloodpočívárnu na samotném konci cyklostezky. Cyklostezka končí v Tvrdonském národopisném amfiteátru. Za obcí se nacházejí dále ještě 2 cyklostezky. Cyklostezka značená zelenou barvou spojující Lanžhot a Bunč v Chřibech a cyklostezka 44. Tvrdonice dále nabízejí možnost účastnit se různých akcí, např. Tvrdonské národopisné slavnosti, Tvrdonské krojované hody (vždy 1. neděli v září), Mikulášský jarmark, Fašank a pochovávání basy, zarážání hory, Vynášení Morany (smrtky) a přivítání Létečka, Slavnostní ohňostroj, Noc v knihovně, Motohody, Krojový ples, Karnevaly, košty vína, Lampionový průvod a různé besedy se spisovateli a seniory. Oslavuje se zde i Den matek a MDŽ. Pravidelně se zde konají místní výstavy historie obce, krojů, tradic a řemesel. Pro rybáře Tvrdonice nabízejí revíry v podobě řek Kyjovka a Morava, rybník v TNA, štěrkovny a slepá ramena řeky Moravy. Ubytovaní nabízí místní penziony a sklípky.

Projekt Skulptury ve vinici.

27.-31. 10. 2010 se dohodli zástupci Tradiceum Moravicum o. s. a Kulturvernetzung Niederösterreich o spolupráci s českými, slovenskými a rakouskými umělci o společném workshopu Skulptury ve vinici. Umělci spolu vytvořili celkem 7 nadčasových skulptur, typických právě pro kulturu těchto tří národů. Na projektu pracovalo celkem 22 umělců a skulptury rozmístili do okolí Tvrdonic, srdce Podluží, do vinic a tím položili základy nové cyklostezky.

Průmysl a firmy.

V obci se nachází sušárna zeleniny Dion (dnes již nefunkční), potravinářská firma Frujo, a. s., která vyrábí produkty pro další zpracování, např. ovocné, neovocné, cereální a zeleninové složky do mlékárenského průmyslu, dále emulze, báze a koncentráty pro nápojářský průmysl. Pod obchodní značkou Toje vyrábí společnost pekařské a cukrářské náplně, zmrzlinové směsi a pasty, sirupy a toppingy, či produkty pro food service. Dále zde sídlí zemědělská firma Jižní Morava a. s, která vznikla roku 1976 a roku 1992 byly uvedeny do provozu nové skleníky a stav produkčních ploch k dnešnímu dni je 6,6ha. Firma vyprodukuje ročně 2000 tun zeleniny a 1500 tisíc kusů květin. Veškerá zelenina je ošetřována pouze biologicky.  Za obcí se nachází komplex objektů podzemního zásobního plynu, který byl uveden do provozu roku 1971 a má celkovou kapacitu 460 kubických metrů.  Ve Tvrdonicích je dále v provozu společnost Great Gun, který se zabývá prodejem a výrobou střelných zbraní, hlavně westernového stylu, ať už zbraní ostrých, nebo cvičných.

Pohostinství.

Ve Tvrdonicích je nemalé množství hospod a restaurací. Nachází se zde:

Vinařství.

Ve Tvrdonicích je nemalé množství vinných sklípků. Mezi nejznámější vinařství patří:

Doprava.

Na území obce zasahuje dálnice D2. Obcí prochází silnice II/424 v úseku Moravská Nová Ves - Tvrdonice - Lanžhot a silnice III. třídy:

Galerie.

Flóra a fauna

Obec Tvrdonice (německy "Turnitz") se nachází v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji. Žije zde obyvatel. Tvrdonice jsou folklórním centrem Podluží, výrazné podoblasti národopisné oblasti Slovácko. Pro Tvrdonice je typická slavnost s názvem "Podluží v písni a tanci".

Tvrdonice (deutsch "Turnitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt acht Kilometer östlich von Břeclav und gehört zum Okres Břeclav.


Taxonomie.

Žraloka lagunového poprvé vědecky popsal jako druh z rodu "Carcharias" německý přírodovědec Eduard Rüppell v roce 1837 ve své knize "Fische des Rothen Meeres (Ryby Rudého moře)". Ještě ve stejném roce jej však Johannes Müller a Jakob Henle z tohoto rodu přeřadili do nového rodu "Triaenodon" (z řeckého – trojzubec a – zub). Rüppel neurčil žádný holotyp druhu, za typový exemplář je tedy považován 31 cm dlouhý jedinec ulovený v přístavu Džidda v Saúdské Arábii.  Dříve byl žralok lagunový řazen do čeledi hladkounovití (Triakidae), následně byl zařazen do čeledi modrounovití (Carcharhinidae) na základě nekterých morfologických znaků. Morfologické a molekulární analýzy ukázaly, že je žralok lagunový nejblíže příbuzný žralokům z rodů "Negaprion" a "Loxodon". Z evolučního hlediska jde o středně rozvinutý rod mezi „primitivními“ (základními) rody, jako jsou "Galeocerdo", "Rhizoprionodon" a "Scoliodon", a nejvíce „odvozenými“ rody ("Carcharhinus" a "Sphyrna").

Výskyt.

Žralok lagunový je rozšířený ve velké části Indo-Pacifiku. Areál výskytu sahá od oblasti KwaZulu-Natal v jižní Africe přes východní africké pobřeží až do Rudého moře a k Indii, včetně oblastí u Madagaskaru, ostrova Mauricius, Komor, Aldaber, Seychel, Srí Lanky, Malediv a Chagoských ostrovů. V západní a střední části Tichého oceánu sahá od jižní Číny přes Tchaj-wan a Rjúkjú až do jihovýchodní Asie, včetně Filipín, Indonésie a severního pobřeží Austrálie. Žralok lagunový se také vyskytuje na mnoha souostrovích Tichého oceánu, v Melanésii, Mikronésii i Polynésii. Ve východním Pacifiku žije též v pobřežních oblastech Kostariky a Panamy, byl pozorován i u pobřeží Galapág. V Severní Karolíně byly nalezeny zkameněliny tohoto druhu z období třetihor (miocén), což naznačuje, že před několika miliony let žil i v Atlantském oceánu, v současné době se zde však nevyskytuje. Novější studie nicméně výskyt žraloka lagunového v Atlantiku zpochybňují a podle nich nalezené zuby patří jinému druhu žraloka.  Žralok lagunový většinou žije na korálových útesech v mělčích mořských oblastech, k životu dává přednost trhlinovým jeskyním a vertikálním svahům útesů. Běžně se vyskytuje v hloubkách od 8 do 40 m. Někdy se objeví i na mělčinách s hloubkou kolem 1 m, naopak maximální hloubka, ve které byl tento druh dosud chycen (u souostroví Rjúkjú), činila zhruba 330 m. Dává přednost jasné čisté vodě a jen zřídka plave vysoko nad mořským dnem.

Popis.

Žralok lagunový je poměrně malý druh žraloka, který málokdy přesáhne délku 1,6 m. Maximální uváděná délka těla je 210 cm, ovšem šlo pouze o pozorování, a proto údaj může být pochybný. Průměrná hmotnost je zhruba 20 kg. Tělo je štíhlé, s krátkou a zakulacenou hlavou. Kůže je pevná, což mu umožňuje pohybovat se mezi ostrými hranami korálových útesů, a má šedé zbarvení, na břiše je bílá. Celé tělo je posázeno tmavšími skvrnami. Špička ocasní ploutve a první hřbetní ploutev mají bílé zbarvení. Někdy mívá bílé znaky i druhá hřbetní ploutev a spodní ocasní ploutev. Toto zbarvení druhu vyneslo anglické pojmenování „Whitetip reef shark”. Druhá hřbetní ploutev a řitní ploutev dosahují velikosti jedné poloviny až tří čtvrtin první hřbetní ploutve. První hřbetní ploutev je posazena dále ve srovnání s jinými druhy žraloků, což svému nositeli umožňuje snáze se dostat do různých štěrbin, kde hledá kořist. Horní část ocasní ploutve je zhruba 2× větší než spodní. Široké trojúhelníkové prsní ploutve rostou u páté žaberní štěrbiny. Kůže je hustě pokryta drobnými šupinkami, které se překrývají.  Oči jsou malé se svislými zorničkami. Nozdry i ústa má žralok lagunový umístěné na spodní straně hlavy. Zubní vzorec činí 47−50/44−46, přičemž zuby jsou nejméně ve dvou funkčních řadách. Mají trojúhelníkovitý tvar a na bocích každého zubu se rozprostírají boční hroty. Žralok lagunový dovede na rozdíl od jiných druhů žraloků aktivně přečerpávat vodu přes žábry, aniž by kvůli tomu musel neustále plavat.

Chování.

Žralok lagunový je společně se žralokem černoploutvým ("Carcharhinus melanopterus") a žralokem spanilým jedním z nejběžnějších druhů žraloků v Indo-Pacifiku. Stanoviště těchto tří druhů se ve velké míře překrývají, žralok černoploutvý však dává přednost mělkým vodám a žralok spanilý se často vyskytuje v periferních oblastech korálových útesů.  Tento druh je převážně noční a den tráví odpočíváním na rovných plochách samostatně či ve společnosti dalších jedinců. V blízkosti Havajských ostrovů často odpočívá v lávových tunelech, kdežto u pobřeží Kostariky je zvyklý odpočívat na mělčinách.  Žralok lagunový se většinou zdržuje na jednom místě, které měsíce i roky neopouští nebo se k němu pravidelně vrací, což například potvrzuje výzkum prováděný u Johnstonova atolu. Žádný z označených žraloků lagunových se za rok nevzdálil od místa označení na více než 3 km, což představuje největší zaznamenanou vzdálenost. Další studie z atolu Rangiroa ukázala, že 40 % odchycených jedinců se za tři roky nevzdálilo příliš daleko od tohoto atolu, přičemž jednotliví jedinci odpočívali v průběhu několika měsíců až let ve stejných jeskyních. Území žraloka lagunového zahrnuje přes den asi 0,05 km a večer asi 1 km. Druh není teritoriální, nevadí mu dělit se o teritorium s jedinci stejného nebo i jiného druhu žraloků.

Potrava.

Tlama žraloka lagunového je stavěna na lov živočichů pohybujících se po mořském dně, jako jsou chobotnice nebo korýši. Nejdůležitější složkou potravy jsou však i přesto kostnaté ryby žijící v korálových útesech, například úhoři, pruhatcovití, chňapalovití, sapínovití, bodlokovití, ploskozubcovití, ostencovití a parmicovití. Díky štíhlému tělu je žralok lagunový schopný se dostat ke kořisti i do úzkých štěrbin, naopak při lovu v otevřeném moři působí spíše nemotorně. Při lovu mu pomáhá vysoká citlivost na čichové a akustické podněty a dovede také vycítit bioelektrické pole oběti, zrak používá především ke zjištění pohybu a rozlišování kontrastů. Experimenty zjistily, že nejcitlivěji vnímá zvukové podněty o kmitočtech 25 až 100 Hz, generované přerušovanými pulzy v intervalech 7,5–15 sekund. Taková akustická stimulace korelovala se zvuky a vibracemi, jež produkuje bojující ryba, zachycená na háčku, harpuně či v síti.  Žralok lagunový loví především v noci, kdy ryby spí a je tedy snadné je ulovit. Jakmile se setmí, skupiny žraloků lagunových systematicky propátrávají oblasti korálových útesů. Několik žraloků při tom kořist nahání a ostatní jí blokují únikové cesty, přičemž mezi sebou navzájem komunikují, ale potravu si loví sami pro sebe a jsou v kompetičním vztahu s ostatními. Mimo nočního lovu žraloci lagunoví loví i ve dne, ale lov není natolik systematický. V oblasti okolo Havajských ostrovů sledují skupiny ohrožených tuleňů havajských a snaží se je obrat o kořist. Bez potravy vydrží žralok lagunový i šest týdnů.

Predátoři a parazité.

Nebezpečí pro žraloka lagunového představují některé velké druhy žraloků, například žralok tygří ("Galeocerdo cuvier") se žralokem galapážským ("Carcharhinus galapagensis") a patrně i žralok bělocípý ("Carcharhinus albimarginatus"), i když ten se vyskytuje většinou v hlubších vodách. Jedinec dlouhý asi 80 cm byl nalezen v žaludku kanice obrovského ("Epinephelus lanceolatus"), avšak tato ryba vzhledem k jejímu vzácnému výskytu pro něj nepředstavuje velké nebezpečí.  Mezi druhy parazitující na žralocích lagunových jsou zaznamenáni například korýši druhů "Paralebion elongatus" a "Gnathia grandilaris". Ektoparazitů (vnějších parazitů) se zbavují tak, že si je nechávají vybírat od ryb čističů, jako jsou například hlaváči a ostnatci.

Rozmnožování.

Podobně jako jeho příbuzní je žralok lagunový živorodý − vejce se vyvíjejí v těle matky a na svět přicházejí živá mláďata. Rozmnožování probíhá jednou za dva roky. Při páření sleduje samici tři až pět samců, kteří ji koušou do ploutví a těla. Přitahováni jsou pravděpodobně feromony, signalizujícími její připravenost k páření. Každý z nich se ji snaží chytit za prsní ploutve a dostat se do pozice vhodné k páření. Stává se také, že je držena dvěma samci současně. Jakmile se některému samci podaří ji chytit, odplují spolu k mořskému dnu. Obvykle se pak samec snaží se samicí spářit, čemuž však ona brání přitisknutím k mořskému dnu; mohlo by jít o test fyzické zdatnosti samce. K páření mají žraloci lagunoví omezený čas, neboť samec nemůže dýchat vzhledem k držení jejích ploutví v tlamě. Jestliže samice s pářením souhlasí, pár se umístí vedle sebe, přitlačí hlavu ke dnu a zvedne tělo.  Doba březosti je 10 až 13 měsíců. Poté samice rodí 1−6 mláďat. Počet mláďat nezávisí na její velikosti. Během života porodí asi 12 žraloků. Období, během kterého se rodí mláďata, se v různých oblastech liší. U Francouzské Polynésie k rození dochází od května do srpna, u atolu Eniwetok v červenci a u Austrálie v říjnu. Porod probíhá během plavání, přičemž porod jednoho vrhu (4 jedinci) mláďat trval u jedné samice pozorované v zajetí 51 minut, porod samotného mláděte pak trval průměrně 10 až 13 minut. Mladí jedinci měří 52−60 cm, ve srovnání s dospělci mají v poměru k tělu delší ocasní ploutve.  Ve srovnání s ostatními žraloky se tento druh vyvíjí pomalu. Mládě roste rychlostí asi 16 cm ročně, pohlavně dospělá zvířata okolo 2−4 cm za rok.Pohlavní dospělosti dosahují, jakmile dorostou do délky přibližně 110 cm. Tato hodnota odpovídá stáří 8 až 9 let věku, přičemž existují regionální rozdíly. U Velkého bariérového útesu se samci dožívají až 14 let a samice až 19 let. Nejvyšší zaznamenaný věk u tohoto druhu je 25 let.

Ohrožení a vztah k lidem.

Žralok lagunový se nechová agresivně k lidem a má klidnou povahu. Jisté nebezpečí představuje pro rybáře lovící pomocí harpun; někdy dochází ke kousnutím, když jim chtějí žraloci sebrat kořist. Dlouhodobá statistika (s údaji od roku 1580) vedená v databázi International Shark Attack File (ISAF) uvádí do roku 2008 celkem 5 nevyprovokovaných útoků na člověka, z nichž ani jeden nebyl smrtelný.  Žraloci lagunoví mají dobrou paměť, jsou věrní a dovedou se naučit nechat se krmit od potápěčů, což někde slouží jako turistická atrakce. Věrnost žraloků vedla v havajské mytologii k víře v boha "aumakua", ducha předků, jenž chrání své potomky a může nést podobu mnoha objektů, od lidí přes zvířata až neživé předměty. Žraločí "aumakua" ochraňoval rybáře lovící v hlubších vodách a naháněl jim kořist do sítí, lidé mu dávali obětiny v podobě prasat nebo drůbeže.  Komerční lov žraloků lagunových probíhá hlavně v Pákistánu, Indii, na Srí Lance a na Madagaskaru, kde jsou chytáni jak na dlouhé šňůry, tak do vlečných sítí. Tento druh je loven kvůli masu, které však někdy může být jedovaté. Jsou známy zprávy o otravě masem těchto žraloků, které obsahovalo ciguatoxin.  Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody jde o téměř ohrožený druh. Nebezpečí představuje především velký tlak na žraloky lagunové ze strany rybolovu a jejich pomalé rozmnožování s malými vrhy. Žádná zvláštní opatření na ochranu tohoto druhu zatím nebyla ustanovena a je tedy třeba jej považovat za potenciálně ohrožený.

Žralok lagunový, známý také pod synonymy žralok bělocípý, žralok bělošpicí a žralok útesový ("Triaenodon obesus"), je druh žraloka z čeledi modrounovití (Carcharhinidae) a jediný druh monotypického rodu "Triaenodon". Vyznačuje se štíhlým tělem se širokou hlavou, velkýma oválnýma očima se svislými zorničkami a stejnoměrným bílým zbarvením špiček hřbetní a ocasní ploutve. Je jedním z nejčetnějších žraloků korálových útesů v areálu svého výskytu, který zahrnuje Indo-Pacifik od východní Afriky až k pobřeží Střední Ameriky. Žije v blízkosti mořského dna v hloubkách od 8 do 40 metrů. Většinu dne tráví odpočinkem. Na rozdíl od žraloků z rodu "Carcharhinus" a příbuzných rodů, kteří musejí neustále plavat, aby jim voda omývala žábry, dovede čerpat kyslík z vody do žaber, i když leží na mořském dně. V noci loví ve skupinách ryby, korýše a hlavonožce. Díky podlouhlému tělu se dostane i do menších štěrbin a pátrá zde po potravě. Často se vyskytuje na stále stejném místě, které dlouhodobě neopouští nebo se do něj pravidelně navrací. Je živorodý, samice po březosti trvající asi 10 až 13 měsíců porodí jedno až šest mláďat.

Der Weißspitzen-Riffhai ("Triaenodon obesus") ist die einzige Art der Gattung "Triaenodon" innerhalb der Requiemhaie (Carcharhinidae). Es handelt sich um einen mittelgroßen Hai mit einer durchschnittlichen Körperlänge von etwa 1,50 Meter. Der Weißspitzen-Riffhai ist gekennzeichnet durch einen schlanken Körper mit einem breiten Kopf, charakteristisch sind zudem deutlich ausgebildete Hautlappen neben den Nasenlöchern, große ovale Augen mit vertikalen Pupillen sowie die namensgebende weiße Färbung der Spitzen der Rückenflossen und der Schwanzflosse. Dabei handelt es sich um einen der häufigsten Haie in den Korallenriffen des Indopazifik, mit einem Verbreitungsgebiet das westlich bis Südafrika und östlich bis an die Küste Zentralamerikas reicht. Er lebt vor allem in klarem Wasser nahe dem Meeresboden in Wassertiefen von 8 bis 40 Metern.


LGBT práva ve Spojených arabských emirátech

Homosexualität in den Vereinigten Arabischen Emiraten

Trestnost homosexuality.

Paragraf 354 Federálního Trestního zákoníku stanovuje: "Kdo se dopustí znásilnění na ženě nebo sodomie s mužem, bude odsouzen k trestu smrti." Byť anglické překlady arabského trestu jsou rozporovány, v zemi panuje všeobecné cítění že se jedná o běžná opatření proti znásilnění a dobrovolné sodomii.  Právní řád v SAE není jednotný a v každém emirátu můžou platit jiné zákony, ty však nesmí být v rozporu s federálními zákony a právem šaría. Z tohoto důvodu jsou pachatelé těchto trestných činů souzeni na základě federálního trestního řádu, případně trestního řádu konkrétního emirátu.  V r. 2013 vyšlo najevo, že všechny státy Rady pro spolupráci arabských států v Zálivu nařídily testování (v jaké formě zatím neznámo) ve snaze znemožnit homosexuálním osobám vstup na jejich území.

Abu Zabí.

Paragraf 80 Trestního zákona Abu Zabí trestá sodomii až čtrnáctiletým trestem odnětí svobody. Bylo zveřejněno několik zpráv o běžném uplatňování tohoto zákona. Crossdressing je ilegální a trestá se podobně.  V r. 2005 byli odsouzeni 26letí muži poté, co policie při prohlídce zjistila, že společně v hotelu v Abu Zabí vykonávali cross-dressing a homosexuální praktiky. Stanovisko ministra vnitra a islámských záležitostí Mohammeda bin Mukhairy Al Dhahiriho je takové: "V zemi nemají místo homosexuální a deviantní praktiky. Naše společnost neakceptuje deviantní chování, ani pasivní, ani aktivní”. Podle prvních zpráv byla některým z odsouzených mužů nařízená pokusná hormonální léčba, ačkoliv od toho vláda nakonec ustoupila. Všem zúčastněným mužům byl udělen trest ve výši pěti let odnětí svobody.

Dubaj.

Paragraf 177 Dubajského Trestního zákona uvádí, že osoba dobrovolně vykonající sodomii, může být potrestána až 10letým vězením. LGBT lidé jsou v místních médiích nejčastěji zobrazování jako cizinci, nemocní a sexuální delikventi.  Jedním ze známých případů je únos a znásilnění 16letého francouzsko-švýcarského chlapce. Zpočátku zacházela policie s obětí jako s podezřelým a ve strachu z aplikace paragrafu 177, chlapec i rodina okamžitě vycestovali ze země. Nakonec však proti chlapci nezasáhly státní orgány ani poté, co se vrátil svědčit proti násilníkům. Jeho příběh se stal jedním z nejznámějších mezinárodních případů s postojem zdejší vlády: "Toto je konzervativní společnost. Praktikovaná homosexualita je ilegální. A my se za svůj postoj nestydíme." Chlapcova matka spustila mezinárodní kampaň za bojkot Dubaje jako odškodnění pro svého syna, od níž následně upustila, když jí vláda vyšla vstříc s určitými požadavky. Dva z násilníků byli následně odsouzeni k 15 letům odnětí svobody, což pobouřilo rodinu oběti, která se odvolávala na znění zákona, který ukládá pachatelům znásilnění smrt. Chlapec zároveň obdržel odškodné ve výši 15 miliónů dirhamů (4 miliónů dolarů).  V r. 2008 byly odsouzeny dvě lesbické turistky k měsíci odnětí svobody a následnému vyhoštění ze země za homosexuální praktiky na veřejnosti. Policie zadržela dvě ženy, které na pláži vykonávaly orální sex. První trestní řízení tohoto druhu přimělo policii k vytvoření speciálního oddílu bojujícího proti sodomii a jiným obscénních praktikám na pláži.  Zákonné i sociální postihy LGBT lidí má za následek, že v Dubaji neexistují žádné LGBT organizace nebo noční kluby. Jeden noční klub s názvem Diamond Club pořádající speciální večírky pro LGBT komunitu, vč. travesti DJ, tu existoval, dokud jej vláda nezavřela.  V r. 2011 byli odsouzeni dva muži za sex v automobilu k trestu odnětí svobody v délce trvání 1 roku s následnou deportací po výkonu trestu.  Roku 2012 policie zadržela dva Indy za sex na veřejných toaletách na autobusové zastávce. Oba byli odsouzeni k 6 měsícům odnětí svobody a následné deportaci po výkonu trestu. Ten samý rok byl odsouzen 28letý Brit, který měl v opilosti na veřejných prostranstvích sex s jiným mužem, ke třem letům vězení a následné deportaci. 21. března 2012 podnikla policie razii na gay párty s 30 muži. 7. června 2012 se přiznal Belgičan na policii, že měl homosexuální poměr s Filipíncem. Byl potrestán 1 rokem odnětí svobody a následnou deportací.  V roce 2014 zadržela dubajská policie dvě brazilské transgender Karen Mke a Kamillu Satto v hotelovém nočním klubu pro imitaci ženského pohlaví. Kvůli následnému trestnímu stíhání jim byly zabaveny pasy, aby nemohly odcestovat ze země.  9. srpna 2016 byla zadržena na dubajském mezinárodním letišti kanadsko-americká transgender modelka Gigi Gorgeous. Zdejší úřednici ji odmítli uznat pohlaví uvedené v cestovním dokladu. Po čtyřhodinovém výslechu byla následně propuštěná.

Změna pohlaví.

V září 2016 přijala zdejší vláda federální dekret č. 4 částečně redukující trestní odpovědnost lékařů. Tento nový zákon povoluje lékařům provádět chirurgickou změnu pohlaví transgender jedincům, kterým byla diagnostikována genderová dysforie.

Životní úroveň.

Zpráva Ministerstva zahraničí Spojených států amerických z roku 2011 o lidských právech v SAE: Občanské právo a právo šaría homosexuální aktivitu zapovídají. Podle práva šaría se trest smrti aplikuje na jedince, kteří dobrovolně vykonají soulož s osobou, téhož pohlaví. Až do roku 2011 zde však nebyly zaznamenány žádné trestní procesy, co se týče homosexuální aktivity. Občas vláda podrobovala osoby psychologickým procedurám a poradenství v souladu s homosexuální aktivitou. Crossdressing je považován za přestupek. Jsou známy případy, kdy se konal řádný trestní proces s cross-dressery, a to jak místními, tak i cizinci.

Internetová cenzura.

Vláda SAE omezuje přístup na různé webové stránky a kontroluje internetové kavárny, chatovací místnosti a logy. Případů stíhání a odsouzení je sice málo, avšak mnoho dost lidí se setkalo s blokováním zpráv a identity v gay chatech. Země má jediného poskytovatele internetových služeb, mezi jehož povinnosti patří blokovat přístup na jakékoli webové stránky s obsahem odporujícím islámské morálce - seznamky, předmanželský sex, LGBT, Bahá'í, Izrael apod. - tyto všechny stránky jsou na území SAE nepřístupné. Veškeré zprávy, které odkazují na jakékoli stránky, byť pouze se obsahující slovo "gay" nebo "sex" jsou rovněž blokovány.

Spojené arabské emiráty se skládají ze 7 emirátů: Dubaj, Abu Zabí, Ras al-Khaimah, Umm Al Quwain, Adžmán, Fujairah a Šardžá. Veškerá sexuální aktivita konaná mimo tradiční heterosexuální manželství je zde trestná. Tresty se pohybují v rozmezí pokut, vězení, deportací a trestu smrti. Cizoložství a smilstvo jsou samostatné trestné činy a na osoby odsouzené za stejnopohlavní sexuální aktivitu se aplikuje i trestný čin cizoložství, pokud jsou ženatí/vdané. Tyto zákony, částečně pocházející z dob Britské kolonizace, jsou stále silně prosazovány.

Jede sexuelle Aktivität außerhalb der heterosexuellen Ehe ist in den Vereinigten Arabischen Emiraten (VAE) illegal und wird mit mindestens einem Jahr Gefängnis bestraft ("Artikel 356" des VAE-Strafgesetzes). Sexuelle Aktivitäten zwischen Männern (Homosexualität), die der Sodomie zuzuordnen sind, werden nach "Artikel 354" mit dem Tod bestraft.


Název.

Název se vyvíjel od varianty Cziczowicz (1385), Cziczowicz a Ssakwicz (1447), Schakwicz (1518), Ssakwicze (1595), Schakwitz (1673, 1718), Schakwitz a Ssakwice (1846), Schakwitz a Šakvice (1872), Čičovice a Šakvice (1881) až k podobě Šakvice v roce 1924. Původní název Číčovice vznikl z osobního jména Číč, po obnovení vsi bylo jméno templáři přeneseno z Čejkovic u Znojma (Schaikwitz). Pojmenování je rodu ženského, čísla pomnožného a genitiv zní Šakvic.  Obecní znak tvoří stříbrný štít, který je heroldským křížem rozdělen na čtyři pole. V jednotlivých polích jsou umístěny kočka, čejka, černý lev a papežský kříž.

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1371 pod názvem Číčovice, kdy se připomíná jako znovu osazená pustá ves.  V roce 1809 obcí prošla francouzská armáda.  Roku 1839 byla nedaleko obce zprovozněna první parní dráha v Rakousku (Vídeň – Břeclav – Brno), na níž vznikla stanice Hustopeče u Brna, později přejmenovaná podle bližších Šakvic.  V srpnu 1866 v obci po bitvě u Hradce Králové pobývala pruská armáda, která se výrazně zasloužila o rozšíření cholery v Šakvicích i okolí.  V noci na 24. prosince 1953 došlo na železničním nádraží Šakvice na trati Brno – Břeclav k druhému největšímu železničnímu neštěstí v českých zemích: při střetu rychlíku s osobním vlakem zahynulo 103 lidí a 83 bylo zraněno. Dne 13. prosince 2011 byla na budově žst. Šakvice odhalena pamětní deska obětem neštěstí.  V letech 2002–2010 působila jako starostka Milena Brzobohatá, od roku 2010 tuto funkci vykonává Drahomíra Dirgasová. Ta byla ve funkci potvrzena na ustavujícím zasedání zastupitelstva v listopadu 2014.  V roce 2013 se Šakvice staly "Vesnicí roku Jihomoravského kraje". Oceněny byly zlatou stuhou mezi 15 přihlášenými vesnicemi z kraje, soutěž organizuje Ministerstvo pro místní rozvoj.

Obyvatelstvo.

Dle sčítání lidu v roce 2011 žilo v obci 1 380 obyvatel. Z těch se 598 (43,3 %) hlásilo k české národnosti, 410 (29,7 %) k moravské, 11 ke slovenské a 1 k polské. 304 obyvatel (22 %) svou národnost neuvedlo. V obci je 487 domů, z toho 474 rodinných.  V roce 2011 se 493 (35,7 %) obyvatel Šakvic označilo za věřící. 350 (25,4 %) obyvatel se hlásilo k Římskokatolické církvi a 2 k Českobratrské církve evangelické. 259 (18,8 %) obyvatel se označilo jako bez náboženské víry a 628 (45,5 %) na otázku víry neodpovědělo. Římskokatolická farnost Šakvice s farním kostelem svaté Barbory (Šakvice) patří do děkanátu Hustopeče v rámci brněnské diecéze.  Podle sčítání 1930 zde žilo v 314 domech 1512 obyvatel. 1494 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 14 k německé. Žilo zde 1501 římských katolíků, 4 evangelíci a 1 příslušník Církve československé husitské.

Struktura.

Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Obecní správa a politika.

Zastupitelstvo obce má 9 členů. Voleb do zastupitelstva v říjnu 2014 se účastnilo 54 % voličů. Zvítězila KDU-ČSL, která získala 54,17 % hlasů a 6 mandátů v zastupitelstvu, dále "Nezávislí pro rozvoj obce" 24,4 % (2 mandáty), KSČM 17,7 % (1 mandát) a samostatný kandidát "Ing. Gerhard Walter ŠAKVICE" 3,73 % (bez mandátu). Starostkou obce byla zvolena Drahomíra Dirgasová (KDU-ČSL). Od roku 2002 je obec členem Mikroregionu Hustopečsko.

Doprava.

Severně od obce prochází železniční trať Břeclav–Brno. Ve stanici Šakvice z ní vychází ještě 7 km dlouhá odbočná regionální trať do Hustopečí, která byla dána do provozu v roce 1894. Ve stanici zastavují vedle osobních vlaků i rychlíky a spěšné vlaky na trase Brno – Břeclav – Hodonín (– Olomouc).  Obcí prochází silnice III/4203 ze sousedních Staroviček, která se u nádraží napojuje na silnici II/420 z Hustopečí do Dolních Věstonic. Červeně značená turistická trasa vede od železniční stanice centrem obce na východní břeh Novomlýnské nádrže a dále podél Dyje do Lednice a Lednicko-valtického areálu.  Šakvice jsou od roku 2008 zahrnuty do Integrovaného dopravního systému Jihomoravského kraje, leží v tarifní zóně 545 (Hustopeče a okolí). Nádraží je obslouženo vlakovými linkami S3, S51 a R13 a autobusovými linkami 540 a 541 z Hustopečí. Do samotné obce zajíždí pouze linka 541.

Šakvice () jsou obec v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji, 5 km jižně od Hustopečí na mírné výšině nedaleko Novomlýnské nádrže. Žije zde obyvatel.

Šakvice (deutsch "Schakwitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt fünf Kilometer südlich von Hustopeče und gehört zum Okres Břeclav.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

- 3:0 (25:16, 25:12, 25:18)  29. října 2010 (12:30) – Tokio  29. října 2010 (15:00) – Tokio  29. října 2010 (18:00) – Tokio  30. října 2010 (12:30) – Tokio  30. října 2010 (15:00) – Tokio  30. října 2010 (18:00) – Tokio  31. října 2010 (12:30) – Tokio  31. října 2010 (15:00) – Tokio  31. října 2010 (18:00) – Tokio  2. listopadu 2010 (13:00) – Tokio  2. listopadu 2010 (15:30) – Tokio  2. listopadu 2010 (18:45) – Tokio  3. listopadu 2010 (12:30) – Tokio  3. listopadu 2010 (15:00) – Tokio  3. listopadu 2010 (18:00) – Tokio

Skupina B.

- 3:0 (25:15, 25:16, 25:11)  29. října 2010 (13:30) – Hamamatsu  29. října 2010 (16:15) – Hamamatsu  29. října 2010 (18:45) – Hamamatsu  30. října 2010 (13:00) – Hamamatsu  30. října 2010 (15:30) – Hamamatsu  30. října 2010 (18:00) – Hamamatsu  31. října 2010 (13:00) – Hamamatsu  31. října 2010 (15:30) – Hamamatsu  31. října 2010 (18:00) – Hamamatsu  2. listopadu 2010 (13:30) – Hamamatsu  2. listopadu 2010 (16:15) – Hamamatsu  2. listopadu 2010 (18:45) – Hamamatsu  3. listopadu 2010 (13:00) – Hamamatsu  3. listopadu 2010 (15:30) – Hamamatsu  3. listopadu 2010 (18:00) – Hamamatsu

Skupina C.

- 3:0 (25:21, 25:14, 25:16)  29. října 2010 (13:30) – Matsumoto  29. října 2010 (16:15) – Matsumoto  29. října 2010 (18:45) – Matsumoto  30. října 2010 (13:00) – Matsumoto  30. října 2010 (15:30) – Matsumoto  30. října 2010 (18:00) – Matsumoto  31. října 2010 (13:00) – Matsumoto  31. října 2010 (15:30) – Matsumoto  31. října 2010 (18:00) – Matsumoto  2. listopadu 2010 (13:30) – Matsumoto  2. listopadu 2010 (16:15) – Matsumoto  2. listopadu 2010 (18:45) – Matsumoto  3. listopadu 2010 (13:00) – Matsumoto  3. listopadu 2010 (15:30) – Matsumoto  3. listopadu 2010 (18:00) – Matsumoto

Skupina D.

- 3:1 (21:25, 25:9, 25:17, 25:11)  29. října 2010 (13:30) – Ósaka  29. října 2010 (16:15) – Ósaka  29. října 2010 (18:45) – Ósaka  30. října 2010 (13:00) – Ósaka  30. října 2010 (15:30) – Ósaka  30. října 2010 (18:00) – Ósaka  31. října 2010 (13:00) – Ósaka  31. října 2010 (15:30) – Ósaka  31. října 2010 (18:00) – Ósaka  2. listopadu 2010 (13:30) – Ósaka  2. listopadu 2010 (16:15) – Ósaka  2. listopadu 2010 (18:45) – Ósaka  3. listopadu 2010 (13:00) – Ósaka  3. listopadu 2010 (15:30) – Ósaka  3. listopadu 2010 (18:00) – Ósaka  - 0:3 (15:25, 15:25, 20:25)

Čtvrtfinále.

Skupina A.

6. listopadu 2010 (10:30) – Tokio  6. listopadu 2010 (12:45) – Tokio  6. listopadu 2010 (15:00) – Tokio  6. listopadu 2010 (18:00) – Tokio  7. listopadu 2010 (10:30) – Tokio  7. listopadu 2010 (12:45) – Tokio  7. listopadu 2010 (15:00) – Tokio  7. listopadu 2010 (18:00) – Tokio  9. listopadu 2010 (11:15) – Tokio  9. listopadu 2010 (13:30) – Tokio  9. listopadu 2010 (15:45) – Tokio  9. listopadu 2010 (18:45) – Tokio  10. listopadu 2010 (11:15) – Tokio  10. listopadu 2010 (13:30) – Tokio  10. listopadu 2010 (15:45) – Tokio  10. listopadu 2010 (18:45) – Tokio  - 3:0 (25:19, 25:19, 25:16)

Skupina B.

6. listopadu 2010 (11:00) – Nagoja  6. listopadu 2010 (13:15) – Nagoja  6. listopadu 2010 (15:30) – Nagoja  6. listopadu 2010 (18:00) – Nagoja  7. listopadu 2010 (11:00) – Nagoja  7. listopadu 2010 (13:15) – Nagoja  7. listopadu 2010 (15:30) – Nagoja  7. listopadu 2010 (18:00) – Nagoja  9. listopadu 2010 (11:45) – Nagoja  9. listopadu 2010 (14:00) – Nagoja  9. listopadu 2010 (16:15) – Nagoja  9. listopadu 2010 (18:30) – Nagoja  10. listopadu 2010 (11:45) – Nagoja  10. listopadu 2010 (14:00) – Nagoja  10. listopadu 2010 (16:15) – Nagoja  10. listopadu 2010 (18:30) – Nagoja

Semifinále.

– USA 3:1 (25:16, 13:25, 25:19, 25:21)  13. listopadu 2010 (15:00) – Tokio  13. listopadu 2010 (18:00) – Tokio

Finále.

- 3:2 (21:25, 25:17, 20:25, 25:14, 15:11)  14. listopadu 2010 (19:30) – Tokio

O 3. místo.

USA – 2:3 (25:18, 23:25, 25:21, 19:25, 8:15)  14. listopadu 2010 (17:00) – Tokio

O 5. – 8. místo.

– 2:3 (23:25, 18:25, 25:14, 25:20, 11:15)  13. listopadu 2010 (15:30) – Tokio  13. listopadu 2010 (18:00) – Tokio

O 5. místo.

– 3:0 (25:21, 25:20, 25:21)  14. listopadu 2010 (18:00) – Tokio

O 7. místo.

– 1:3 (25:20, 21:25, 22:25, 23:25)  14. listopadu 2010 (15:30) – Tokio

O 9. – 12. místo.

– 3:2 (24:26, 25:22, 25:22, 19:25, 15:9)  13. listopadu 2010 (12:30) – Tokio  13. listopadu 2010 (13:00) – Tokio

O 9. místo.

- 3:0 (25:23, 25:21, 25:22)  14. listopadu 2010 (14:00) – Tokio

O 11. místo.

– 3:0 (32:30, 25:23, 25:17)  14. listopadu 2010 (13:00) – Tokio

Soupisky.

1. Rusko 2. Brazílie  3. Čína

16. mistrovství světa ve volejbale žen proběhlo ve dnech 29. října – 14. listopadu 2010 v Japonsku. Turnaje se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do čtyřech šestičlenných skupin. Z každé skupiny postoupily nejlepší čtyři týmy do dvou čtvrtfinálových skupin. Družstva, která skončila ve čtvrtfinále na prvním a druhém místě, postoupila do play off o medaile. Družstva na třetím a čtvrtém místě hrála o 5. - 8. místo a družstva na pátém a šestém místě hrála o 9. - 12. místo. Mistrem světa se stalo Rusko.

Die Volleyball-Weltmeisterschaft der Frauen 2010 fand vom 29. Oktober bis 14. November in Japan statt. Russland wurde mit einem 3:2-Sieg im Endspiel gegen Brasilien erneut Weltmeister.


Historie.

Socha vznikla v Praze a je pojmenovaná podle místa svého nalezení v Českém Krumlově. Byla pořízena pravděpodobně nejvyšším pražským purkrabím Jindřichem z Rožmberka pro kapli na jeho hradě v Českém Krumlově pravděpodobněji než pro farní kostel sv. Víta nebo pro klášter minoritů. V odpustkové listině pražského arcibiskupa Konráda z Vechty, vydané 18. března roku 1400, se krásná socha madony z hradní kaple uvádí. Socha byla znovuobjevena na počátku 20. století a odkoupena roku 1913 pro Österreichische Staatsgalerie ve Vídni, odkud byla roku 1922 dlouhodobě zapůjčena do Uměleckohistorického muzea ve Vídni, kde je dosud vystavena v oddělení Kunstkomory s inventárním číslem 10.156.

Popis.

Socha o výšce 112 cm je vytesána z kvalitní jemnozrnné bělohorské opuky, opracována je také na zadní straně (byla tedy určena pro takový oltář, na kterém ji věřící viděli i zezadu). Jde o esovitě prohnutou sochu stojící Panny Marie držící dítě v obou rukou, stojící v kontrapostu. Marie nabízí Ježíška pozorovateli k adoraci či k pochování (tzv. "ostentatio"). Několik částí postavy dítěte, pláště Marie a její koruny bylo v průběhu staletí poškozeno, Ježíškovi chybí celá levá paže. Na Mariiných prsou chybí kovová spona a na hlavě koruna, pro kterou byla stávající dřevěná obroučka uzpůsobena. Původní polychromie je zachována pouze zčásti.

Hodnocení.

Socha je názorným příkladem české dvorské tvorby z gotického období poslední třetiny 14. století, zvaného krásný sloh, v němž zásadní místo náleží tématice tzv. krásných madon. Prvotně jsou inspirovány vzory francouzské gotiky, které byly uzpůsobeny v českém prostředí "bohemizovanou tváří" s jasnějším výrazem mandlovitých očí, úsměvem. Fyziognomie je idealizovaná. Postava má pečlivě tvarované řasení drapérie, se dvěma kaskádami trubkovitých záhybů spadajících po stranách těla, mezi nimiž se tvoří pravidelné široké záhyby do siluety písmene ypsilon, někdy plynulé, jindy přerušované, s efektem výrazné hry světla a stínu (chiaroscuro). Tvář madony a postava Dítěte mají jasnou a elegantní fyziognomii, světlou a hladkou pleť, vytvořenou křídovým podkladem inkarnátu, zlaté vlasy a bílou roušku, jež mají zdůrazňovat nadpozemskou - duchovní podstatu obou osob.

Analogie.

Krumlovská madona je archetypem, vzorem pražské devoční sochy, z něhož sochaři na přelomu 14. a 15. století odvozovali další příklady „krásných madon“ a "krásných světic" pro kostely i pro osobní zbožnost v duchu reformního duchovního hnutí Devotio moderna. Patří k nim o něco schematičtější, dřevěná Madona z Krużlowé (kolem 1410), uchovávaná v krakovském národním muzeu, dále také madona ze Salzburgu.

Odkazy.

Reference.

(jen částečně)

Krumlovská madona je polychromovaná vápencová (opuková) socha Panny Marie s dítětem mírně podživotní výšky, vytvořená kolem roku 1393 neznámým pražským sochařem, označovaným jako Mistr Krumlovské madony.

Die Krumauer Madonna ist eine ursprünglich farbig bemalte Figur einer Maria mit Jesuskind aus Kalksandstein, die ein unbekannter gotischer Meister um 1390 oder 1400 in Böhmen geschaffen hat. Sie wurde 1910 in einem Privathaus der südböhmischen Stadt Krumau (Český Krumlov) entdeckt und erhielt so ihren Namen. Nach diesem einzigen fest zuzuordnenden Werk wurde dem namentlich nicht bekannten "Meister der Krumauer Madonna" sein Notname gegeben. Die Madonna befindet sich heute im Kunsthistorischen Museum in Wien und gilt als „der Inbegriff der spätgotischen Madonnenskulpturen“.


Zadržení, uvěznění a obvinění.

Tehdy ještě Manning byl jako analytik americké rozvědky přidělen k 10. horské divizi Spojených států amerických v Iráku. Byl zadržen agenty United States Army Criminal Investigation Command na základě udání amerického hackera a informátora Adriana Lamo, kterému se údajně Manning svěřil.  Zadržen měl být 25. května 2010 v Iráku, o tři dny později převezen do Kuvajtu, na tamní americkou základnu Arifdžán, a později (pravděpodobně na začátku července) převezen do USA, na vojenskou základnu (patřící námořní pěchotě Spojených států) u města Quantico ve Virginii.  Obvinění proti Manningovi (celkem v osmi bodech) prezentovala americká armáda až po dvou měsících jeho zadržování, dne 6. července 2010. Naproti tomu články o Manningově zadržení a věznění nicméně poukazovaly na to, že doposud Manning nebyl formálně obviněn ze spáchání trestného činu. Na jaře 2011 bylo k jeho případu přidáno 22 dodatečných obvinění, včetně „napomáhání nepříteli“, za což v USA hrozí výjimečný trest, žalobce se však vyjádřil, že jej nebude požadovat. V dubnu 2011 byl shledán způsobilý ke stanutí před vojenským soudem.

Vězeňské podmínky.

Manning byl držen v zařízení s maximální ostrahou a současně v režimu POI ("Prevention of Injury" – prevence zranění), pomocí kterého lze vězňům nebo chovancům omezit jejich pohyb, kontakt s ostatními lidmi a usměrnit dobu, po kterou budou moci spát a kdy budou vzhůru. Byl na samotce v malé cele (6×12 stop) po 23 hodin denně, nebyly mu dovoleny návštěvy (ani rodinných příslušníků – výjimkou během posledních měsíců bylo několik málo návštěv jeho právníka a jeho kamaráda a důvěrníka, Davida House). V rámci vězeňského režimu měl Manning budíček v 5 hodin ráno a až do 8 hodin večer měl zakázáno spát, a bylo mu zakázáno v cele cvičit. Podle Manningova právního zástupce a psychologa není takový režim nezbytný. Podmínky, ve kterých byl Manning zadržován, budily pozornost médií, která je označovala za „extrémní“, „nehumánní“, „hanebné“ a též, že se jednalo o formu mučení. V souvislosti s Bradley Manningem se objevovalo i spojení „politický vězeň“, spolu se zprávou, že podmínky věznění měl na základě formální stížnosti zkoumat komisař OSN. Ten v březnu 2012 shledal, že se Spojené státy na Manningovi dopustily mučení, krutého a ponižujícího zacházení a porušení presumpce neviny.  V polovině prosince 2010 tiskový mluvčí Pentagonu David LaPonde prohlásil, že s Bradley Manningem je zacházeno jako s jakýmkoli vězněm v zařízení s maximální ostrahou; že Manning může cvičit, číst tisk, přijímat návštěvy a po jednu hodinu denně sledovat televizi. Manningův přítel a důvěrník, David House, který měl o týden později v rozhovoru pro MSNBC příležitost mluvit o podmínkách jeho zadržování, toto prohlášení ve všech bodech popřel a dodal, že nedostatek cvičení a duševní stimulace se začínal na Manningovi projevovat na jeho zdraví i psychice. V rozhovoru též poznamenal, že jediný zdroj Manningova zadržení a dlouhého věznění je velmi nedůvěryhodný (poukázal na nucený pobyt Adriana Lamo na psychiatrické léčebně, kde byl od 28. dubna do 7. května 2010, krátce před Manningovým zadržením) a že nic nenaznačuje tomu, že by spojení mezi Manningem a zakladatelem WikiLeaks, Julianem Assangem vůbec existovalo. 25. ledna 2011 vyšetřovatelé americké armády konstatovali, že se jim nepodařilo najít důkazy spojující Manninga s Assangem (z čehož krom jiného vyplývá, že nemají možnost stíhat Assangeho za prozrazení amerických diplomatických depeší). Současně s tím byl Manningovi zrušen režim "Prevention of Injury". 10. dubna podepsalo 250 prominentních amerických právníků protest proti zacházení s Bradley Manningem. Mezi nimi i Laurence Tribe, profesor Harvardovy univerzity, považovaný za největší liberální autoritu v USA na ústavní právo (učil mj. i Baracka Obamu), jehož názorem je, že toto zacházení je „nejenže ostudné, ale též protiústavní“. Dne 8. dubna 2011 si velitel věznice vyžádal hlášení o vězeňských podmínkých Manninga a zjistil četná pochybení, která se následně snažil skrýt.

Osvobození.

Dne 17. ledna 2017 zrušil prezident Obama zbytek trestu pro Manningovou. K propuštění došlo 17. května 2017.

Chelsea Elizabeth Manningová (rozená Bradley Edward Manning,* 17. prosinec 1987) je bývalý americký vojín; je známá kvůli věznění a odsouzení za neoprávněné nakládání s utajovanými informacemi a jejich zveřejňování, především amerických diplomatických kabelogramů na WikiLeaks. Je trans ženou; v srpnu 2013 oznámila, že se odmalička cítí být ženou a začala svou tranzici. Manningová byla od 24. února 2012 oficiálně obviněna z „napomáhání nepříteli“ a 21. srpna 2013 odsouzena k 35 letům vězení. Evropskými pirátskými stranami byla v únoru 2014 spolu s Edwardem Snowdenem nominována na Nobelovu cenu míru. V květnu 2017 byla z vězení propuštěna na základě milosti udělené prezidentem Obamou.

Chelsea Elizabeth Manning (* 17. Dezember 1987, vor der rückwirkenden Änderung ihrer Geburtsurkunde als Bradley Edward Manning, in Oklahoma City) ist eine US-amerikanische Whistleblowerin. Sie war Angehörige der US-Streitkräfte und als IT-Spezialistin tätig. Manning wurde im Mai 2010 unter dem Verdacht verhaftet, Videos und Dokumente kopiert und der Website WikiLeaks zugespielt zu haben. In dem daraus resultierenden Verfahren wurde in insgesamt 21 Punkten Anklage erhoben. Nach einem Teilgeständnis erging Ende Juli 2013 ein Urteil, durch das ein Schuldspruch in 19 Punkten erfolgte. Das verhängte Strafmaß betrug 35 Jahre Freiheitsstrafe, doch erließ US-Präsident Barack Obama am 17. Januar 2017 Manning einen Großteil der Strafe. Am 17. Mai 2017 wurde sie freigelassen. Am 8. März 2019 wurde sie wieder inhaftiert, bis sie im März 2020 aus der Beugehaft entlassen wurde.


Život.

Má dvě mladší sestry. Ve dvanácti letech emigroval spolu s rodiči do Západního Německa, kde studoval fyziku a později ekonomii na Ludwig Maximilian Universität v Mnichově, avšak ani jedno zdejší studium úspěšně nedokončil. V roce 1991 se vrátil na Slovensko, kde založil firmu "FaxCOPY" a řídil ji 10 let. Ve firmě již nepůsobí a nemá v ní po prodeji žádný majetkový podíl.  V roce 2003 promoval na Ekonomické univerzitě v Bratislavě, na její Národohospodářské fakultě. Jeho diplomová práce byla základem slovenské daňové reformy z roku 2003. Tato daňová reforma zavedla rovnou daň 19 % ze všech druhů příjmů a sjednotila daň z přidané hodnoty na základní sazbu 19 % (v roce 2008 došlo opět k její novele).  Působil jako poradce ministrů financí Ivana Mikloše (2002–2003 ve vládě Mikuláše Dzurindy) a Jána Počiatka (2006–2007 v první vládě Roberta Fica). Od roku 2004 dva roky vedl společnost "Odvoz a likvidácia odpadu", působící v Bratislavě.

Předseda NR SR.

Po úspěchu strany SaS v parlamentních volbách 12. června 2010 (12,14%) byl zvolen předsedou Národní rady Slovenské republiky.  Sulíkova strana SaS v říjnu 2011 odmítla podpořit vládní návrh slovenské účasti na tzv. eurovalu. Otázka hlasování o eurovalu byla následně spojena s důvěrou vládě Ivety Radičové. Poslanci SaS svůj názor nezměnili, euroval nebyl schválen a vláda ztratila důvěru parlamentu. 13. října 2011 byl Richard Sulík odvolán z postu předsedy NR SR. Předsedou byl následně zvolen Pavol Hrušovský.  Richardovi Sulíkovi stoupla podle průzkumu Institutu pro veřejné otázky důvěryhodnost ze 3% v únoru 2011 na 7% o rok později. Sulík byl spolu s Danielem Lipšicem šestým nejdůvěryhodnějším politikem Slovenska.

Pozdější politická kariéra.

Dne 24. května 2014 získal poslanecký mandát ve volbách do Evropského parlamentu. Ve volbách v roce 2019 však na tento post znovu nekandidoval.

Richard Sulík (* 12. ledna 1968 Bratislava) je slovenský ekonom, podnikatel, politik a zakladatel pravicově-liberální politické strany Sloboda a Solidarita (SaS). Od 9. července 2010 působil jako předseda NR SR až do krize způsobené neshodami při rozhodování o navýšení eurovalu. Dva dny po vzniklé krizi 13. října 2011 byl odvolán a nahrazen Pavolem Hrušovským. V březnu 2020 se stal místopředsedou vlády Igora Matoviče a současně ministrem hospodářství SR.

Richard Sulík (* 12. Januar 1968 in Bratislava) ist ein slowakischer Politiker und Unternehmer. Seit 2009 ist er Vorsitzender der von ihm gegründeten Partei Sloboda a Solidarita, für welche er seit der Europawahl 2014 als Abgeordneter im Europäischen Parlament sitzt. Von 2010 bis 2011 war er slowakischer Parlamentspräsident.


Památníky a memoriální muzea připomínající zločiny proti lidskosti spáchané státními režimy v České republice.

Památníky obětí nacistické zvůle  Památníky obětí komunistické persekuce

Projekt Rehabilitace památníků bojů za svobodu, nezávislost a demokracii.

Památníky bojů za svobodu, nezávislost a demokracii připomínají dějiny 20. století a především tisíce obětí válečných událostí a dvou totalitních režimů vládnoucích Československé republice celou polovinu tohoto století. Jejich zneužití komunistickým režimem mělo v 90. letech 20. století za následek jejich odsunutí mimo jakýkoli zájem. Zcela zvítězila nechuť věnovat jim jakoukoli péči a starostlivost.  Obnova a rehabilitace památníků byla zajištěna díky systémové péči odboru muzeí a galerií Ministerstva kultury České republiky zahájené na sklonku 90. let 20. století. V roce 1997 byl zpracován projekt „Rehabilitace památníků bojů za svobodu, nezávislost a demokracii“. Zásluhou ministra kultury Pavla Dostála byl tento projekt přeložen vládě České republiky. Vláda projekt schválila 15. března 2000, následným usnesením ze dne 18. července 2001 pak schválila návrh systémového financování rehabilitace památníků od roku 2002 do roku 2009.  Do projektu bylo zařazeno celkem devět památníků, vztahujících se k dějinám 20. století:  Program rehabilitace památníků se stal součástí rehabilitace českých dějin a také významným krokem k dokumentaci jevů a událostí nedávných v době, kdy ještě žijí jejich účastníci. Muzea, která památníky spravují, připravila nové expozice, které i z hlediska muzejního výstavnictví patří k tomu nejzajímavějšímu. co je u nás k vidění, vydala řadu publikací, připravila vzdělávací programy a vědomostní soutěže pro děti i pro pedagogy. V neposlední řade byly vytvořeny metodické předpoklady, jak rehabilitovat další památníky nezařazené do programu, i když jejich význam mimořádný.

Národní kulturní památky – památky pietního charakteru.

vyhlazené vesnice, vyvraždění obyvatelé  popraviště – místo utrpění  vězení – tábor  vítězství husitů; hrob neznámého vojína a památník ČS legionářů  padlí bitvy na Bílé hoře  oběti II. světové války – boje – padlí osvoboditelé  komunistické likvidační centrum – pracovní tábor  neštěstí – sociální útlak

Mezinárodní výbor památníků a memoriálních muzeí připomínajících zločiny proti lidskosti spáchané státními režimy (IC MEMO) vznikl v roce 2001 na kongresu Mezinárodní organizace muzeí ICOM jako její nová integrální součást. Jeho úkolem bylo od počátku podporovat uchování historických poučení z uvedených zločinů a spolupracovat při vzdělávání o těchto zločinech, podporovat kulturní spolupráci a usilovat o posílení mírových vztahů mezi zeměmi v různých částech světa nebo na místech zvolených především v zájmu připomínání tragických událostí co nejširší veřejnosti.

Das International Committee of Memorial Museums in Remembrance of the Victims of Public Crimes (IC MEMO, deutsch "Internationales Komitee von Gedenkstätten für Opfer staatlicher Gewalt") ist ein Komitee des International Council of Museums (ICOM), welches im Juli 2001 gegründet wurde.


Taxonomie.

Amada škrabošková se vyskytuje v jihovýchodní Asii a ostrovech Austrálie. Jedná se o malé ptáky s krátkými, zaoblenými křídly a delším ocasem. Většinu druhů z rodu "Erythrura" spojuje krom zelené barvy na těle hlavně červený ocas, podle kterého vzniklo i latinské pojmenování: to má původ v řeckých slovech ερυθρός (erythros), což znamená „červený“, a ουρά (Oura), to je „ocas“.  Původní název zněl "Amblynura kleinschmidti", který tomuto druhu přiřadil při jeho prvním popsání německý přírodovědec Otto Finsch roku 1878. Druhové jméno mělo být připomínkou na německého cestovatele a sběratele Theodora Kleinschmidta (1834–1881), který tohoto ptáka poprvé odchytil a následně poslal Finschovi do Německa.

Popis.

Jedná se o středně velkého, robustně stavěného ptáka, který má 11 cm na délku. Výrazným prvkem na jeho těle je červená oblast na horní straně ocasu ve tvaru kruhu. Pohlavní dimorfismus je nevýrazný a určení pohlaví tedy poměrně složité.  Dospělý jedinec má převážně olivově zelené peří, černé líce a temeno hlavy. Na temeni může černá přecházet do tmavě modré. Nohy a zobák bývají narůžovělé nebo do červena, někdy s nádechem hnědé. Mladí jedinci vypadají jako dospělí, jen jejich peří je tmavší s místo červené oblasti na ocasu je zde peří oranžové.  Obě pohlaví vydávají výrazné tsee-tsee nebo cheee cheee cheee.  Amadu škraboškovou lze snadno zaměnit za amadu fidžijskou, ta je ale menší a na hlavě převažuje červená, nikoliv černá, barva. Běžně je možné potkat tyto dva druhy v jednom hejnu.

Výskyt.

Amada škrabošková je endemická pro Fidži. Dříve se tito ptáci vyskytovali pouze na ostrově Viti Levu, kde se schovávali ve vlhkých a rozlehlých lesích blízko vodních toků. V roce 2012 byli ale pozorováni na ostrově Yasawa. Je pravděpodobné, že dříve se vyskytovali i na jiných ostrovech, kde bychom je dnes již nenašli, jejich populace totiž pomalu klesá. Dle pozorování lze vyvodit, že těmto ptákům vyhovuje jakákoliv nadmořská výška a především vlhké lesy.

Ekologie.

Tyto amady se zdržují v párech nebo malých rodinných skupinkách, ale obecně se tvrdí, že jsou méně společenské, než ostatní druhy z rodu "Erythrura". V době páření se ale shlukují do mnohem větších hejn, ve kterých je možné najít i jiné druhy astrildovitých ptáků, třeba již zmíněné amady fidžijské. Nejsou to příliš aktivní ptáci. V době hnízdění postaví pár, samec a samice, miskovité hnízdo na stromě s klenutým vchodem. To staví z listí, malých větviček a lišejníků, není výjimkou, že používají i listy z bambusu.  Amada škrabošková se živí převážně hmyzem, dále ale také hrozny vinné révy nebo jinými menšími plody, speciálně fíky. Nepohrdnou ale ani pupeny květů. Většinou se krmí ve výškách, jen málokdy slétávají až k zemi.

Predátoři a parazité.

Nejdůležitějším predátorem amad škraboškových je endemický jestřáb rudolímcový ("Accipiter rufitorques"), který loví především malé ptáky, dále také místní poddruh sokola stěhovavého, "Falco peregrinus nesiotes", lovící především mladé jedince. Mimo jiné se na Fidži vyskytují i sovy pálené, které běžně loví krysy ale také menší ptáky. Hnízdní parazitismus je častým jevem ve hnízdech amad a v tomto případě je „parazitem“ kukačka východoaustralská ("Cacomantis flabelliformis").

Amada škrabošková ("Erythrura kleinschmidti" syn. amadina Kleinschmidtova) je druh astrildovitého ptáka z rodu "Erythrura". Vyskytuje se v centrech rozlehlých lesů ostrovů Viti Levu nebo Fidži. Živí se hlavně drobným hmyzem, ale také plody a poupaty rostlin.

Kleinschmidts Papageiamadine ("Erythrura kleinschmidti"), auch Schwarzmasken-Papageiamadine oder Schwarzstirn-Papageiamadine genannt, ist eine Art aus der Familie der Prachtfinken. Es werden keine Unterarten unterschieden.


Hráčská kariéra.

Hrát hokej začal v rodném Calgary. Když mu bylo 13 let, jeho rodina se přestěhovala do Kingstonu v Ontariu. Tam začal hrát za tým Greater Kingston Predators, kde svou hrou upoutal natolik, že si ho v roce 2007 vybral tým Windsor Spitfires. Ačkoliv to byla jeho první sezóna tak se v juniorské lize OHL rozhodně neztratil a nastřílel v 63 utkáních 45 gólů. Spolu se 39 asistencemi je to dohromady 84 bodů. Neztratil se ani v playoff a v pěti zápasech vstřelil 2 branky a přidal 3 asistence. Za tyto překvapivé výkony obdržel cenu pro nejlepšího nováčka sezóny. V následující sezóně (2008/2009) stihl za 63 zápasů nasbírat 90 bodů za 38 branek a 52 asistencí. Ve 20 utkáních playoff dokázal nastřílet 16 branek a k tomu přidat 20 asistencí, za což mu byla udělena cena pro nejlepšího hráče Memorial Cupu, který jeho tým hlavně díky němu získal. Poslední sezónou v OHL (2009/2010) opět rozhodně ostudu neudělal. Odehrál 57 zápasů a připsal si 106 bodů za 40 gólů a 66 asistencí. V 19 zápasech playoff získal dalších 35 bodů za 17 branek a 18 asistencí. Spitfires díky tomu opět obhájily Memorial Cup a Hall byl zvolen znovu nejužitečnějším hráčem. Těmito výkony se zařadil mezi velké favority draftu. Skauti ho dokonce řadili na první příčku, tedy nejlepšího hráče draftu. Jejich tip vyšel a nejhorší tým uplynulé sezóny Edmonton Oilers si ho vybral jako jedničku. Klub a fanoušci od něj hodně očekávali, a vzhledem k nepříliš kvalitnímu mužstvu začal Hall sezónu v dresu Oilers. Kvůli tlaku ze strany klubu i fanoušků se mu podařilo v průběhu sedmi utkání připsat pouze jediný bod, za asistenci. V osmém zápase s Columbusem už ale prokletí prolomil a připsal si první branku, navíc na další nahrál Shawnu Horcoffovi. Tím mu stouplo sebevědomí a své přednosti začal uplatňovat i v NHL, kde se ihned zařadil mezi opory Oilers. V roce 2016 byl vyměněn z Edmontonu do New Jersey za obránce New Jersey Adama Larssona.

Taylor Strba Hall (* 14. listopadu 1991 v Calgary, Alberta, Kanada) je profesionální kanadský hokejový útočník hrající v týmu Arizona Coyotes v severoamerické NHL. Profesionální kariéru začal roku 2010, hraje na levém křídle.

Taylor Strba Hall (* 14. November 1991 in Calgary, Alberta) ist ein kanadischer Eishockeyspieler, der seit Dezember 2019 bei den Arizona Coyotes aus der National Hockey League unter Vertrag steht. Der linke Flügelstürmer wurde im NHL Entry Draft 2010 an erster Gesamtposition von den Edmonton Oilers ausgewählt und war für das Team in der Folge sechs Jahre aktiv. Anschließend wechselte er zu den New Jersey Devils, in deren Diensten er im Jahre 2018 mit der Hart Memorial Trophy als wertvollster Spieler der NHL geehrt wurde. Mit der kanadischen Nationalmannschaft gewann er jeweils die Goldmedaille bei den Weltmeisterschaften 2015 und 2016.


Mistrovství světa ve volejbale mužů 1982

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

- 3:0 (15:11, 15:8, 15:9)  2. října 1982 - Buenos Aires  2. října 1982 - Buenos Aires  3. října 1982 - Buenos Aires  3. října 1982 - Buenos Aires  4. října 1982 - Buenos Aires  4. října 1982 - Buenos Aires

Skupina B.

SSSR - 3:0 (15:0, 15:4, 15:8)  2. října 1982 - Catamarca  2. října 1982 - Catamarca  3. října 1982 - Catamarca  3. října 1982 - Catamarca  4. října 1982 - Catamarca  4. října 1982 - Catamarca

Skupina C.

- 3:0 (15:1, 15:1, 15:8)  1. října 1982 - Rosario  1. října 1982 - Rosario  2. října 1982 - Rosario  2. října 1982 - Rosario  3. října 1982 - Rosario  3. října 1982 - Rosario

Skupina D.

- 3:0 (15:5, 15:3, 15:4)  2. října 1982 - Buenos Aires  2. října 1982 - Buenos Aires  3. října 1982 - Buenos Aires  3. října 1982 - Buenos Aires  4. října 1982 - Buenos Aires  4. října 1982 - Buenos Aires

Skupina E.

- 3:0 (15:10, 15:5, 17:15)  1. října 1982 - Buenos Aires  1. října 1982 - Buenos Aires  2. října 1982 - Buenos Aires  2. října 1982 - Buenos Aires  3. října 1982 - Buenos Aires  3. října 1982 - Buenos Aires

Skupina F.

Československo - 3:0 (15:6, 15:7, 15:3)  2. října 1982 - Mendoza  2. října 1982 - Mendoza  3. října 1982 - Mendoza  3. října 1982 - Mendoza  4. října 1982 - Mendoza  4. října 1982 - Mendoza  Bulharsko - Československo 3:2 (13:15, 12:15, 15:6, 15:12, 15:9)

Čtvrtfinále.

Skupina A.

7. října 1982 - Mendoza  7. října 1982 - Mendoza  7. října 1982 - Mendoza  8. října 1982 - Mendoza  8. října 1982 - Mendoza  8. října 1982 - Mendoza  10. října 1982 - Catamarca  10. října 1982 - Catamarca  10. října 1982 - Catamarca  11. října 1982 - Catamarca  11. října 1982 - Catamarca  11. října 1982 - Catamarca  - 3:1 (14:16 15:7, 15:11, 18:16)

Skupina B.

7. října 1982 - Rosario  7. října 1982 - Rosario  7. října 1982 - Rosario  8. října 1982 - Rosario  8. října 1982 - Rosario  8. října 1982 - Rosario  10. října 1982 - Buenos Aires  10. října 1982 - Buenos Aires  10. října 1982 - Buenos Aires  11. října 1982 - Buenos Aires  11. října 1982 - Buenos Aires  11. října 1982 - Buenos Aires

Semifinále.

SSSR - 3:0 (15:7, 15:10, 15:9)  14. října 1982 - Buenos Aires  14. října 1982 - Buenos Aires

Finále.

SSSR - Brazílie 3:0 (15:3, 15:4, 15:5)  15. října 1982 - Buenos Aires

O 3. místo.

- 3:0 (16:14, 16:14, 15:11)  15. října 1982 - Buenos Aires

O 5. - 8. místo.

- 3:1 (10:15, 15:4, 15:4, 15:12)  14. října 1982 - Rosario  14. října 1982 - Rosario

O 5. místo.

Bulharsko - 3:1 (15:10, 13:15, 15:6, 15:7)  15. října 1982 - Rosario

O 7. místo.

- Korejská republika 3:0 (15:4, 15:7, 15:8)  15. října 1982 - Rosario

O 9. - 12. místo.

- NDR 3:0 (15:3, 15:4, 15:8)  14. října 1982 - Mendoza  14. října 1982 - Mendoza

O 9. místo.

Československo - 3:0 (15:11, 15:2, 15:13)  15. října 1982 - Mendoza

O 11. místo.

- NDR 3:2 (15:9, 10:15, 15:11, 7:15, 15:2)  15. října 1982 - Mendoza  - 3:0 (15:13, 15:10, 15:11)

O 13. - 24. místo.

Skupina A.

7. října 1982 - Buenos Aires  7. října 1982 - Buenos Aires  7. října 1982 - Buenos Aires  8. října 1982 - Buenos Aires  8. října 1982 - Buenos Aires  8. října 1982 - Buenos Aires  10. října 1982 - Rosario  10. října 1982 - Rosario  10. října 1982 - Rosario  11. října 1982 - Rosario  11. října 1982 - Rosario  11. října 1982 - Rosario  - 3:1 (15:4, 15:5, 11:15, 15:3)

Skupina B.

7. října 1982  7. října 1982  7. října 1982  8. října 1982  8. října 1982  8. října 1982  10. října 1982  10. října 1982  10. října 1982  11. října 1982  11. října 1982  11. října 1982

O 13. - 16. místo.

USA - 3:0 (15:6, 15:4, 15:11)  14. října 1982 - Catamarca  14. října 1982 - Catamarca

O 13. místo.

USA - 3:0 (15:10, 15:5, 15:6)  15. října 1982 - Catamarca

O 15. místo.

Rumunsko - 3:2 (15:10, 13:15, 13:15, 16:14, 15:11)  15. října 1982 - Catamarca

O 17. - 20. místo.

- 3:1 (16:14, 15:11, 8:15, 15:10)  14. října 1982 - Rosario  14. října 1982 - Rosario

O 17. místo.

- 3:0 (15:8, 15:12, 16:14)  15. října 1982 - Rosario

O 19. místo.

- 3:2 (15:10, 11:15, 11:15, 15:3, 15:8)  15. října 1982 - Rosario

O 21. - 24. místo.

- 3:1 (13:15, 15:10, 15:3, 15:2)  14. října 1982 - Buenos Aires  14. října 1982 - Buenos Aires

O 21. místo.

- 3:1 (12:15, 15:12, 15:4, 15:4)  15. října 1982 - Buenos Aires

O 23. místo.

- 3:1 (7:15, 15:8, 15:9, 15:1)  15. října 1982 - Buenos Aires

Soupisky.

1. SSSR  2. Brazílie 3. Argentina 9. Československo

10. mistrovství světa ve volejbale mužů proběhlo v dnech 1. – 15. října v Argentině. Turnaje se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do šesti čtyřčlenných skupin, z nichž první dva týmy postoupily do dvou čtvrtfinálových skupin. Družstva, která skončila ve čtvrtfinále na prvním a druhém místě postoupily do semifinále. Družstva na třetím a čtvrtém místě hrály o 5. - 8. místo a družstva na pátém a šestém místě hrály o 9. - 12. místo. Týmy, které skončily v základní skupině na třetím a čtvrtém místě, hrály o 13. - 24. místo. Mistrem světa se stal Sovětský svaz.

Die Volleyball-Weltmeisterschaft der Männer 1982 fand vom 1. bis 15. Oktober in Argentinien statt. Die Sowjetunion gewann zum sechsten Mal den Titel. Die Spiele wurden in Buenos Aires, Catamarca, Rosario und Mendoza ausgetragen.


Historie.

Za švédských válek v zimě na přelomu roku 1631 a 1632 přebýval v tomto paláci Albrecht z Valdštejna, který ve Znojmě naverboval šedesátitisícovou armádu a vyjednával z paláce s císařem Ferdinandem II. o kořisti z podmaněných území. Císař, postrašen neúspěchy na bojištích třicetileté války, jmenoval nakonec vévodu generalissimem svých armád. Říká se, že na střeše paláce dal pověrčivý Valdštejn zřídit astrologickou observatoř a italský hvězdopravec Seni se pokoušel vyčíst z hvězd jeho osud. Za svého působení ve Znojmě vydal Albrecht z Valdštejna také dva patenty.  Roku 1723 se při návratu z pražské korunovace ubytoval v paláci císař Karel VI. Při příležitosti oslavy korunovace a jmenin císařovny Alžběty Kristýny byla ve Znojmě poprvé uvedena opera Svornost planet (Concorida dei ́Pianeti) italského hudebního skladatel Antonia Caldary na libreto italského básníka Prescimonia. Antonio Caldara právě každý rok skládal velkou operu k jmeninám císaře a díla menší velikosti k narozeninám císařovny. Jeho opery měly prakticky stejný děj – k oslavě panovníka sloužila zvláště témata z řecké mytologie, děj byl tedy zasazen na horu Olymp, kde podle mytologie sídlili v dávných časech bohové, kteří ve „Svornosti planet“ sestupují z Olympu na zem, aby v závěru vzdali hold královskému páru.  Původně patřil dnešní Althanský palác do rukou rodu Starhembergů. Hrabě Maxmilián Vavřinec započal výstavbu měšťanského paláce roku 1607 na místě tří měšťanských domů jako reprezentativního šlechtického městského sídla. Umělecky hodnotná fasáda z druhé poloviny 17. století je členěna vysokým řádem korintských pilastrů zakončeným atikou, střed tvoří sloupkovitý portál s balkónem, nad kterým je umístěn hraběcí erb rodu Althanů, jimž palác patřil od roku 1860, jmenovitě Michalu Janovi, hraběti z Althanu.  Někdy kolem roku 1712, kdy dům užíval znojemský hejtman Michal Ehrenreich, hrabě z Althanu, se stal palác úřední budovou. Ještě v meziválečném období sloužil jako budova Okresního hejtmanství, dlouho po druhé světové válce zde sídlil Okresní národní výbor, nakonec kolem roku 1970 ředitelství Okresního podniku služeb – po celou tuto dobu byl Althanský palác ve vlastnictví státu a velmi chátral.  V roce 1997 byl palác nabídnut městu Znojmu, které ale na nákladnou rekonstrukci nemělo prostředky, proto se ocitl znovu v soukromém vlastnictví, tentokrát místního zájemce, který ale také nebyl schopen podniknout žádné radikální kroky k záchraně. Počátkem třetího tisíciletí byl palác opět v držení města Znojma. Až do roku 2001 palác nadále chátral, než se ocitl znovu v soukromém vlastnictví. Po nákladné rekonstrukci objektu, probíhající v letech 2001 až 2006, která dodržovala původní technologie, díky nimž byl zachován historický ráz budovy, byla na podzim roku 2006 v přízemí paláce otevřena luxusní restaurace a roku 2008 i hotel.

Althanský palác (dříve známý jako Starhemberský či Valdštejnský palác) je architektonická památka ve Znojmě. Bavorský rod Althanů, po němž nyní nese jméno, je spojen také s přestavbou původně gotického Vranovského zámku do jeho barokní podoby.

Das in Znojmo am Übergang vom Horny náměstí (Oberer Platz) zum Václavské náměstí (Wenzelsplatz) befindliche Starhembergpalais (Starhemberský palác) wird fälschlicherweise immer wieder mit der Familie Althann, den Besitzern von Schloss Frain an der Thaya, in Verbindung gebracht und als Althann-Palais (Althanský palác) bezeichnet.


Historie.

Park byl založen při budování stanice "Věrnyj" na místě hřbitova, který byl v roce 1921 poničen přívalovými dešti. Zachoval se hrob rodiny Kolpakovských, dcery Leonilly Kolpakovské zemřelé v roce 1860 a vnuka Vladimira Bazilevského zemřelého v roce 1882 (náhrobek byl v roce 2011 obnoven). Zničen byl i hromadný hrob obětí zemětřesení z 28. května 1887. Park na místě hřbitova byl později rozšířen o část v okolí chrámu a byl pojmenován Městský park. Na konceptu se podílel i první starosta Věrného, architekt P. M. Zenkov. Jméno parku se měnilo, u příležitosti stého výročí narození A. S. Puškina v roce 1899 byl pojmenován "Puškinův park", v souvislosti s pohřbem hrdinů Sovětského Sedmiříčí dostal v roce 1919 jméno "Park hrdinů padlých za svobodu", pak se jmenoval Leninův městský park, se zákazem pohřbívání ve městech byl před rokem 1927 nazýván různě, "park Gubkompomarma" v roce 1925 a "veřejný park 1. května". V roce 1927, kdy se Alma-Ata stala hlavním městem Kazachstánu, dostává jméno "Park federace sovětských republik", v roce 1942 obdržel jméno "Park 28 gardistů-panfilovců" na paměť hrdinských činů 28 příslušníků 1075. pluku 316. střelecké divize při obraně Moskvy ve Velké vlastenecké válce.  V letech 1904–1908 byl v parku postaven pravoslavný chrám (ponejprve pojmenovaný Turkestánský Sofijský chrám, následně přejmenovaný na Chrám Nanebevstoupení Páně) a budova Národního domu. V letech vlády sovětů prošel park několikerou rekonstrukcí: v roce 1934 v souvislosti s uzavřením průjezdu po Leninově ulici, v roce 1954 v souvislosti s postavením památníku na hromadném hrobě, v roce 1975 v souvislosti se vztyčením Památníku Slávy.  V roce 1913 proběhla jubilejní zemědělská a průmyslová výstava ke třístému výročí rodu Romanovců. Architektonicko-stavební část provedl vojenský inženýr Andrej Pavlovič Zenkov. Ve východní části parku bylo postaveno v různých architektonických stylech 28 stálých a 15 dočasných pavilónů. Hlavní alej parku souběžnou s ulicí Kolakovského zkrášlily jurty, ve kterých byly vystaveny nejrůznější předměty kazašského umění, života a průmyslu. Okolostojící budovy – chrám, radnice a kino „XX století“ byly jako první elektrifikovány, což zapadlo do obrazu městského sadu. V roce 1982 byl vytvořen seznam republikového významu historických a kulturních památek Kazachstánu, do kterého byly zapsány tři objekty v parku se nacházející: budova muzea národních nástrojů, Chrám Nanebevstoupení a Památník Slávy.  V roce 2006 byla prodána fontána na městském pozemku o výměře 0,1491 ha do soukromého vlastnictví, bylo vydáno povolení na rekonstrukci fontány a stavbu letní kavárny a zbourání staré, zvetšelé budovy.  10. prosince 2010 byl v parku slavnostně odhalen pomník hrdinovi Sovětského svazu, spisovateli Bauyržanu Momyšuly. Autory sochy jsou kazašští sochaři Nurlan Dalbaj a Rasul Satybaldiev. Ceremonie se zúčastnil zástupce starosty Almaty Serik Sejdumanov, hrdinův syn.

Stavby.

Chrám Nanebevstoupení Páně náleží ruské pravoslavné církvi. Jedinečná dřevěná stavba o výšce 54 m stojí ve středu parku. Autorem projektu je Konstantin Arkaděvič Boristoglebskij.  Ykylasovo muzeum lidových hudebních nástrojů bylo zřízeno v roce 1980 v budově bývalého důstojnického kasina pocházející z roku 1908. Ve sbírkách se nachází více než tisíc sbírkových předmětů šedesáti typů a vzorů kazašských lidových hudebních nástrojů, které používali přední hudebníci, básníci a skladatelé.  Důstojnické kasino (dřívější budova oblastního domu důstojníků) bylo postaveno v roce 1978 podle projektu Ju. G. Ratušného, O. N. Balykbajeva, T. E. Jeralijeva. Stojí naproti východnímu vchodu do parku.

Památníky.

Památník Slávy nalézající se ve východní části parku byl postaven ke třicátému výročí Vítězství v roce 1975. V témže roce byl zapálen věčný oheň. Památník sestávající ze čtyř částí byl odhalen 8. května 1975. První část – reliéf "Přísaha" (na levé straně při čelním pohledu na centrální věčný oheň) – je věnována mladým bojovníkům za sovětskou vlast v Kazachstánu. Střední část "Čin" zobrazuje hrdiny-panfilovce bránící vlastní hrudí Moskvu. Kompozice "Trubači slávy" stojící vpravo dodává památníku závěrečné optimistické vyznění, ztělesňuje triumfující hymnus života. U věčného ohně se nachází masivní kvádry labradoritu pod nimiž jsou schrány s prstí přinesenou z měst-hrdinů. Je památníkem umění, architektury a historie (zaregistrován 20. 4. 1980), od 25. 11. 1993 je součástí Almatinské státní historicko-architektonické a památkové zóny (výnos Rady ministrů republiky Kazachstán No 46).  Památník Ivana Vasiljeviče Panfilova nacházející se v jižní části parku byl postaven v roce 1968. Autory jsou sochař B. A. Tulekov a architekt T. K. Basenov. Dvoumetrová busta odlitá z bronzu stojí na podstavci ze šedé žuly.  Památník Tokaše Bokina byl postaven v roce 1980 v západní části parku, na tvorbě se podíleli sochař B. A. Abišev a architekt Š. Je. Valichanov. Je vytesán ze šedé žuly, dosahuje výšky 5 m.  Památník kazašským vojákům padlým v Afghánistánu byl odhalen 15. února 2003 vedle Památníku Slávy. Autorem sochy je Kazbek Satybaldin, architektonický návrh zpracovali Tochtar Jeralijev a Vladimir Sidorov.  Památník Bauyržana Momyšuly byl odhalen 10. prosince 2010 při severní straně parku, autory jsou kazašští sochaři Nurlan Dalbaj a Rasul Satybaldijev. Bronzová socha v životní velikosti stojící na žulovém podstavci dosahuje výše šesti metrů.

Park 28 gardistů-panfilovců () se rozkládá na ploše přibližně 18 ha v Medeuském rajónu v Almaty. Je vymezen ulicemi Kunajeva, Gogolovou, Zenkova, Kazybek bi, založen byl v 70. letech 19. století. V parku převažují jilmy, osiky, duby, javor, topoly, borovice a smrky. Spolu s okolními budovami vytváří jednu z nejmalebnějších částí města, je památkou historie, architektury a krajinářského umění. Rozhodnutím Rady ministrů Republiky Kazachstán No 1182 z 25. listopadu 1993 se stal součástí Almatinské státní historicko-architektonické památkové rezervace.

Der Park der 28 Panfilowzy (russisch ) ist eine Parkanlage in der kasachischen Großstadt Almaty. Der ungefähr 18 Hektar große Park wurde in den 1870er Jahren eingerichtet. Er befindet sich im Stadtbezirk Medeu im Osten des Stadtzentrums.