Histologie.

Svou stavbou jsou to složené, tubulární (podle jiných zdrojů spíše tuboalveolární) žlázy tvořené buňkami mukózního typu. Znamená to, že trubičkovitý vývod se větví na menší a menší tubuly, přičemž každý z nich je zakončen víceméně samostatnými jednotkami schopnými vytvářet sekret. Mukózní buňka je zase typická tím, že vylučuje látky hlenovité konzistence. Mimo to však byl v této žláze popsán i výskyt serózních buněk. Vývody obvykle prochází skrz hladkou svalovinu ("lamina muscularis mucosae") ve stěně dvanáctníku a vyúsťují v Lieberkühnových kryptách, u některých savců přímo do lumen dvanáctníku.  Studie na potkanech, využívající světelnou mikroskopii popisují značně variabilní vzhled exokrinních buněk Brunnerovy žlázy, což zřejmě souvisí s existencí několika fází v dozrávání těchto buněk a ve vývoji jejich exokrinní funkce. Zatímco některé se jeví jako bazofilní buňky téměř bez jakýchkoliv granul, s bazálně umístěným jádrem a nad ním uloženým Golgiho aparátem, jiné buňky mají svou apikální část zcela přecpanou váčky. Elektronmikroskopické studie ukazují, že buňky jsou usazeny na bazální lamině, pod níž je kolagenní vrstva pojiva. Bazální a laterální části membrány jsou vždy rovné, zatímco apikální část se jeví jako zvlněná do několika klkovitých výběžků. V laterální membráně jsou přítomny buněčné spoje charakteristické pro většinu podobných žláz, nicméně mezi buňkami se do jisté míry udržují intercelulární štěrbiny. Je uváděn značný rozvoj Golgiho aparátu, lysozomů, sekrečních granulí, drsného endoplazmatického retikula a početné mitochondrie. Jádro je vejčitého tvaru, obsahuje někdy značně velká jadérka.

Sekret.

Hlenovitý sekret Brunnerových žláz je bohatý na glykoproteiny a obsahuje především oligosacharidy O-vázané na proteinové jádro. U člověka se označují jako glykoproteiny III. třídy, zřejmě se jedná o produkt genu MUC6. Mimo mucin jsou v sekretu obsaženy hydrogenuhličitanové ionty a různé další látky (epidermální růstový faktor, trefoil peptidy, baktericidní látky, inhibitory proteináz a některé lipidy). Hlavní funkcí sekretu je evidentně ochrana citlivé sliznice, nicméně celá řada látek v něm obsažených hraje roli i v imunitní obraně, buněčné proliferaci a diferenciaci.

Brunnerova žláza (též duodenální žláza) je systém drobných exokrinních žláz v podslizniční vrstvě dvanáctníku, jež produkují zásaditý sekret (pH 8,1–9,3). Ten chrání sliznici před kyselou žaludeční šťávou a neutralizuje ji tak, aby mohlo správně probíhat trávení pomocí pankreatických enzymů. Žlázy tohoto typu jsou plně vyvinuty pouze ve dvanáctníku savců, ačkoliv někteří autoři popisují podobné struktury (na pomezí žaludku a střeva) i u ptáků. K masivnímu rozvoji těchto žláz dochází zejména u býložravců, méně patrné jsou u všežravců a masožravců. Brunnerova žláza je pojmenována po Johannovi Conradovi Brunnerovi, švýcarském anatomovi, který je v roce 1687 popsal (jiné zdroje uvádí, že je již v roce 1679 popsal Johann Jakob Wepfer).

Die Brunner-Drüsen ("Glandulae duodenales"), genannt auch Brunnersche Drüsen, sind muköse Drüsen mit verzweigten tubuloalveolären Drüsenschläuchen aus einschichtigem kubischen Epithel, die in die Krypten des Duodenums (Zwölffingerdarm) münden. Sie liegen unterhalb der Lamina muscularis mucosae in der Tela submucosa und durchbrechen diese.


Vývoj.

Poté co se ukázalo, že původní teze univerzální lokomotivy pro osobní i nákladní dopravu u řady 140 selhala kvůli nedostatečné tažné síle a výkonu, objednaly si ČSD nový typ lokomotivy s vyšším výkonem a šesti nápravami, které by lépe vyhovovaly náročným podmínkám na trati Praha – Košice. Původní provedení lokomotiv bylo se šesti elektromotory s výkonem 508 kW a převodovým poměrem pro rychlost 120 km/h. Přestože lokomotivy předvedly velmi dobré výkony a v dopravě těžkých rychlíků předčily slabší řadu 140, ukázalo se, že jejich výkon a tažná síla způsobuje hodně problémů s přetrháváním šroubovek (součást spojovacího ústrojí mezi vagony). Proto byly u jedné lokomotivy dosazeny nové motory s nižším výkonem 435 kW, které byly později dosazeny na lokomotivy řady 181 a na tomto stroji byly pro tento účel vyzkoušeny (celkový výkon lokomotivy poklesl na 2 610 kW). Druhé lokomotivě byl rovnou dosazen nový typ podvozku a výkon zůstal na 3 048 kW. Tím byla také oběma strojům snížena maximální rychlost na 90 km/h. Vzhledem k tomu že šlo o prototypové stroje, dále výroba nepokračovala a zdokonalená verze byla rovnou vyrobena pod novou řadou E 669.1 (181).  Kromě dvou prototypových strojů pro ČSD byly vyrobeny dva další téměř shodné pro Sovětský svaz (řada ČS2, tovární typ Škoda 25E). Na ně poté navázala sériová výroba.

Konstrukce.

Lokomotiva má ocelovou lokomotivní skříň po jedné straně s žaluziemi kvůli nasávání chladicího vzduchu (první použití tohoto systému v Československu). Pohání ji šest elektromotorů, pro každou nápravu jeden. Na obou koncích lokomotivní skříně jsou stanoviště strojvedoucího se čtyřdílnými čelními okny. Regulace výkonu je klasická odporová (principiálně shodná s řadou 140) – strojvedoucí vyřazováním rozjezdových odporů volí jednotlivé jízdní stupně a může tak regulovat výkon lokomotivy. Brzdová výstroj sestává z přímočinné a samočinné tlakové brzdy a zajišťovací ruční brzdy.

Provoz.

Lokomotivy byly od výrobce předány do depa Praha hlavní nádraží, kde podstoupily první zkoušky v rychlíkové dopravě. Po rekonstrukci a snížení rychlosti byly předány do České Třebové s určením pro těžkou nákladní dopravu. Zde se již naplno osvědčily a po boku novějších strojů sloužily bez problémů po mnoho let. První prototyp byl koncem 80. let odstaven a navržen na zrušení, ale v souvislosti s plánovanými oslavami 150 let železnice v České Třebové v roce 1995 prošel hlavní opravou s uvedením do původní podoby. Druhý stroj stále sloužil v běžné nákladní dopravě (především na tratích do Pardubic, Hradce Králové a Nymburka) a stejně jako „jednička“ obdržel historický nátěr. Takto byl příležitostně provozován až do roku 2001 a poté zařazen do muzejních sbírek. Dnes již není provozní a je uchováván v depozitáři NTM v Chomutově. Starší stroj zůstává v provozním stavu v České Třebové pro občasné historické jízdy.

Význam.

Jako první šestinápravové elektrické lokomotivy ze Škody se staly oba stroje řady 180 základním kamenem vývoje těžkých nákladních lokomotiv minimálně na dvě desetiletí dopředu. Mnohá konstrukční řešení na nich poprvé vyzkoušená byla později s úspěchem využita v dalších typech, naopak některé principy (např. vícedílná čelní okna, koncepce chlazení) již znovu uplatněny nebyly. Přesto se po provedených úpravách staly spolehlivými a užitečnými pro nákladní vlaky. Vychází z nich novější řady 181, 182 a 183.

Lokomotiva řady 180 je elektrická lokomotiva na stejnosměrný proud určená především pro nákladní dopravu. V počtu dvou kusů ji vyrobila plzeňská firma Škoda v letech 1958 a 1959 pod továrním označením Škoda 23E. Jednalo se o prototypové stroje, na něž poté navázala výroba dalších typů lokomotiv.

Die Baureihe E 669.0 (ab 1988: Baureihe 180) ist eine sechsachsige elektrische Güterzuglokomotive der einstigen Tschechoslowakischen Staatsbahn ČSD für das 3 kV-Gleichstromsystem im Norden und Osten der ehemaligen Tschechoslowakei. Sie entstand als Weiterentwicklung aus der vierachsigen Baureihe E 499.0.


Kariéra před Formulí 1.

V roce 1976 začal závodit na motokárách, kde v následujících sedmi letech získal 4 tituly mistra Francie. V roce 1983 se zúčastnil závodnické školy na okruhu Paul Ricard, v závěrečné soutěži Volant Elf porazil budoucí piloty F1 Jeana Alesiho a Bertranda Gachota. Díky této výhře získal sponzory pro sezonu 1984 ve Formuli Renault, kde napoprvé skončil 4 a následující rok zvítězil. V roce 1986 vstoupil do francouzské Formule 3, kde se následující rok stal šampionem a v první roce skončil druhý za Jeanem Alesim. Roku 1988 přestoupil do Formule 3000.

Formule 1.

Roku 1989 dostal nabídku od francouzské stáje Larrousse zaskočit v Grand Prix Francie 1989 za Yannicka Dalmase a této hozené rukavice využil, během závodu se pohyboval okol pátého místa, avšak několik kol před koncem jej zradil motor Lamborghini a Bernard dojel až jedenáctý. Nastoupil i do následující Grand Prix Velké Británie 1989 a poté se vrátil do Formule 3000.  Díky svému debutu získal závodní sedačku u Larrousse i pro sezonu 1990. Díky 6. příčce v Grand Prix Monaka 1990 si připsal svůj první bod, nejlepším výsledkem se stala 4. pozice v Grand Prix Velké Británie 1990.  Rozhodl se zůstat i pro rok 1991, ovšem tým se dostal do problémů, ztratil dodavatele motorů Lamborghini, který přešel k týmu Modena team, další katastrofou způsobila FIA, která v zimě mezi sezonami odebrala týmu body získané v roce 1990, což způsobilo, že tým opustila valná většina sponzorů. Přes nepřízeň okolí získal Bernard 6. příčku v Grand Prix Mexika 1991. Poprvé v kariéře se nedokázal kvalifikovat do závodu (Grand Prix Itálie 1991). To horší teprve mělo přijít, v Grand Prix Japonska 1991 si ve volném tréninku zlomil nohu a sezona pro něj skončila.  Většinu sezony 1992 strávil rekonvalescencí. Následují rok mu jeho dlouholetý sponzor Elf zajistil místo testovacího jezdce u týmu Ligier, pro který závodil většinu roku 1994, kdy získal své nejlepší umístění v kariéře, skončil třetí v Grand Prix Německa 1994, potom jej nahradil Johnny Herbert a Bernard se přesunul k Britovu bývalému zaměstnavateli Lotusu.  Poslední sezonu ve F1 chtěl prožít opět ve stáji Larrousse, avšak tým zkrachoval dříve než sezona začala.

Kariéra po F1.

Po odchodu z královské disciplíny jezdil ve sportovních vozech, účastnil se sérií GT a ALMS.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Éric Bernard (* 24. srpna 1964, Martigues) je bývalý francouzský automobilový závodník, ve formuli 1 jezdil za týmy Ligier, Larrousse a Lotus.

Éric Bernard (* 24. August 1964 in Martigues nahe Marseille) ist ein ehemaliger französischer Automobilrennfahrer. Er startete zwischen 1989 und 1994 in der Formel 1.


Počátek kariéry.

István Bethlen pocházel za šlechtické rodiny. v roce 1901 byl poprvé zvolen do parlamentu za liberalisty. Za první světové války působil jako vládní komisař v Sedmihradsku. Na začátku roku 1919 založil Stranu národního sjednocení, která stála na křesťansko-nacionálních principech. Tato strana byla vedena magnáty a starými politiky, kteří usilovali o obnovení předválečných poměrů.  V tomtéž roce se účastnil pařížské mírové konference, kde se snažil vyjednat příznivější mírové podmínky pro Maďarsko. Po vyhlášení Maďarské republiky rad, vedené Bélou Kunem, se uchýlil do Vídně a stal se hlavním představitelem protibolševického Maďarského národního výboru a zde navázal kontakty také s Miklósem Horthym.

Předseda vlády.

Po té co byla poražena komunistická revoluce a také pokus o navrácení trůnu Karlu IV. (rakouský Karel I.), se v dubnu 1921 stal Bethlen předsedou nové vlády. Ta uklidnila situaci a obnovila ústavní řád. Systém, který byl nastolen, nesl znaky neokonzervatismu stavějící na křesťanských základech a odmítající liberalismus, socialismus a bolševismus. K zajištění autoritářského režimu byl vydán nový volební zákon, který pouze upravil předválečné uherské omezené volební právo, dále byla v roce 1922 vytvořena vládní strana spojující pravicové a středové strany. S opozičními sociálními demokraty byla uzavřena dohoda o loajalitě. Prostřednictvím volební manipulace, rozdáváním postů ve státní správě a změnou volebního zákona zajistil své příznivce. Bethlen byl také schopný spojit dva nejsilnější faktory v maďarské společnosti, bohaté především židovské průmyslníky v Budapešti a dřívější vrchnost ve venkovských oblastech Maďarska, do trvalé koalice, čímž účinně kontroloval vzestup fašismu v zemi po dobu deseti let.  Ekonomickou stránku se podařilo Bethlenovi zlepšit především díky půjčkám ze zahraničí, z Itálie a Velké Británie. 20. léta byla tedy dobou relativní hospodářské a politické stability.  V zahraniční politice prolomil maďarskou mezinárodní izolaci v roce 1927 podepsáním smlouvy o přátelství a spolupráci s fašistickou Itálií. V roce 1931 pak byla uzavřena ještě smlouva s Rakouskem, čímž byly založeny základy pozdějšího Římského paktu.  I přes velkou snahu hraběte Bethlena nedosáhli Maďaři revize Trianonské mírové dohody, také se mu nepodařily zlepšit vztahy s okolními státy, které byly součástí Malé dohody.

Závěr života.

Kvůli narůstající hospodářské krizi a rostoucím rozporům ve vládní straně Bethlen v srpnu 1931 na svou funkci premiéra rezignoval. Rychle ho vystřídal Horthy. V poslanecké sněmovně ovšem Bethlen zůstal a stal se kritikem sílících fašistických tendencí a přílišné závislosti na Německu.  Za druhé světové války založil i s jinými šlechtici protifašistický opoziční klub. Apeloval na Horthyho, aby se dále Maďarsko nekompromitovalo, aby byly zastaveny deportace židů. Také se neúspěšně snažil o uzavření separátního míru se spojenci. Od roku 1944 byl nucen schovávat se u přátel na venkově, nicméně po obsazení Maďarska sovětskými vojsky byl internován a odvezen do Moskvy, kde také 5. října 1946 zemřel.

Hrabě István Bethlen (* 8. října 1874 Gernyeszeg – 5. října 1946 Moskva) byl maďarský politik, ve 20. letech 20. století předseda vlády.

Graf István Bethlen von Bethlen [] (* 8. Oktober 1874 Gernyeszeg, Siebenbürgen, Österreich-Ungarn; † 5. Oktober 1946? in oder bei Moskau) war ein ungarischer Politiker und von 1921 bis 1931 ungarischer Premierminister.


Vznik.

Požadavky na tento stroj byly Generálním štábem letectva japonského námořnictva zadány na jaře roku 1942. Nový letoun měl dosahovat rychlosti 593 km/h s dostupem převyšujícím 8000 m, kam měl vystoupat během 20 min, a doletem 7410 km. Stroj měl navíc přežít útoky nepřátelské protiletadlové obrany díky pancéřování a obranné výzbroji.  Již před přijetím definitivních požadavků stály ve vývojových dílnách Nakadžimy dvě dřevěné makety v měřítku 1:1. Křídlo mělo laminární profil a dělené štěrbinové klapky, trup byl určen pro sedm až deset členů osádky.

Vývoj.

Ve výrobních halách společnosti Nakadžima v Koizumi byly v období od října 1944 do 13. června 1945 dokončeny čtyři prototypy letounu označeného Nakadžima G8N1 Renzan.  První z nich vzlétl 23. října 1944 kdy za jeho řízení usedl zkušební pilot Haruo Suemaca. V lednu roku následujícího byla objednána sériová výroba. Pohon zajišťovaly dvouhvězdicové osmnáctiválce Nakadžima NK9K-L Homare 24, jejichž výkon byl ve vyšších letových hladinách posílen turbokompresory Hitači 92. Letové testy probíhaly na letišti Misawa v severní části ostrova Honšú, mimo dosah náletů B-29. Američané letounu přidělili kódové jméno Rita, v japonském námořnictvu byl letoun označován jako pozemní útočný letoun typ 18 (一八試陸上攻撃機).  V prosinci 1944 byl do zkoušek zařazen v pořadí druhý vyrobený prototyp, který se od svého předchůdce lišil velkými vstupy sání vzduchu do turbokompresoru na spodní části krytu motorů. Od třetího prototypu bylo prosklení přídě rozšířeno okénky zlepšujícími výhled.  Letoun měl tři kanónové věže nad trupem, pod trupem a na zádi, přičemž v každé z nich byly instalovány dva kanóny typ 99 ráže 20 mm. Dále měl tři kulometná střeliště na přídi a na obou bocích, která byla vyzbrojena kulomety typu 2 ráže 13 mm.  Předpokládaná produkce měla dosáhnout počtu šestnácti prototypů dodaných spolu s dalšími dvaatřiceti předsériovými stroji do září 1945. 13. června 1945 však padlo rozhodnutí ve výrobě G8N1 nepokračovat, přestože ve výrobních halách stály čtyři rozpracované Renzany.  Čtvrtý funkční prototyp testovali po válce Američané, kteří zjistili, že tento stroj je sice lepší, než jejich bombardér B-17, ovšem kvalit létající superpevnosti B-29 nedosahuje. Po několika letech chátrání na okraji letecké základny Wright Patterson byl sešrotován.

Specifikace.

Údaje dle

Nakadžima G8N Renzan (: 中島 G8N 連山, : "Horské pásmo") byl čtyřmotorový pozemní dálkový bombardovací středoplošník japonského císařského námořního letectva vzniklý ve druhé světové válce.

Die Nakajima G8N Renzan (deutsch "Gebirgszug, Bergkette") war ein japanischer Bomber aus dem Zweiten Weltkrieg, der nie in Dienst gestellt wurde. Sein alliierter Codename war "Rita".


Děj.

Film začíná tím, že Emil Slovak a Oleg Razgul přijíždí do Ameriky. Vrací se, aby si vyzvedli svůj podíl z dávné loupeže. Jenže brzy zjistí, že peníze jsou dávno pryč. Rozhodnou se pomstít a jejich bývalý partner, po kterém žádají peníze, za to zaplatí životem. Smrtelně pobodají i jeho ženu a Oleg to všechno natočí na jeho novou ukradenou kameru. Sousedka je všemu svědkem, ale stihne utéct dřív než ji stihnou dostat. Emil pak vypálí celý dům, aby skryl zločin. Vyšetřovatel žhářství Jordy Warsaw je ihned volán k případu. Na místo se ale dostává i velmi známý detektiv Eddie Flemming. Je zaskočen brutalitou tohoto zločinu a způsobem jakým byl zamaskován. Spojí se s kolegou ze žhářství a společně se vydávají po stopě zločinců. V první řadě musí najít svědkyni, která celou vraždu viděla. Jenže jí nehledají jen oni, ale i oba vrazi. Také je napadne, že by mohli materiál, který natočili prodat do televize. Flemming sice dívku dostihne, ale tu už sledují zabijáci a najdou si také detektiva. Přijdou si pro něho domů a slibují mu, že ho zabijí a výslednou nahrávku z vraždy prodají do televize. Nakonec se ukáže, jaký je Emil psychopat a Flemminga opravdu zabije. Nahrávku prodá za milion dolarů Robertu Hawkinsonovi z Top Story. Warsaw a celá policie se rozčiluje, že to chce Robert zveřejnit.  Když se vše vysílá, jsou Emil a Oleg v Planet Hollywood, jenže během toho v nich ostatní diváci poznají vrahy a vypukne panika. Warsaw tam ihned přijíždí a zatkne Emila, zatímco Oleg mu utíká. Ale místo toho, aby vzal vraha na policejní stanici, zaveze ho na opuštěné skladiště, aby ho zabil. Policie ale přijela právě včas a vzala Emila pryč. Všechno vychází podle plánu, je totiž teď celebritou a k tomu nepříčetný. Jeho právník přijímá práci za 30% honoráře z výdělku Emilovy story. Mezitím Oleg žárlí na Emilův úspěch.  Oleg totiž ví, že Emil svůj zjev psychopata pouze předstírá a drží v ruce trumf, nahrávku s tím, jak Flemingovi Emil vysvětluje pohnutky svých zločinů a šílenosti. Vyhledá Roberta a dá mu video, a tak se ukazuje, jak je zatčený úplně normální. Robert to oznámí Emilovi, který se naštve, najednou srazí policistu a střelí Olega. Vezme si jako rukojmí Flemmingovu snoubenku. Jenže ho policie obklíčí a Warshaw ho tuctem ran střelí do hrudníku. Jeden z policistů ale zjistí, že Oleg stále žije, a tak se za ním vydají. Tam ale právě doznívá pár posledních slov na snímku, který Oleg natočil, než se zabil.

15 minut je americký akční thriller z roku 2001, kde hrají Robert De Niro, Edward Burns nebo český herec Karel Roden. Roden zde dostal od režiséra Herzfelda prostor a má zde několik česky mluvených scén.

15 Minuten Ruhm ("15 Minutes") ist ein US-amerikanischer Actionfilm von John Herzfeld aus dem Jahr 2001. Der New Yorker Polizist Eddie Flemming (Robert De Niro) wird dank seiner spektakulären Verhaftungen gern in Talkshows eingeladen. Als zwei Killer ihre brutalen Morde filmen, um sie dann an den meistbietenden Sender zu verkaufen, wodurch sie sich Reichtum und Berühmtheit erhoffen, setzt Flemming alles daran, mit Hilfe des Brandschutzexperten Jordy Warsaw (Edward Burns), die Täter zu überführen.


Veřejná činnost.

Byl mladším synem Arnošta Josefa z Valdštejna (1654–1708) a jeho manželky Marie Anny Kokořovcové (1651–1687). Absolvoval kavalírskou cestu a krátce po dosažení zletilosti byl jmenován říšským dvorním radou (1706), dosáhl také čestných hodností císařského komořího a tajného rady. V letech 1720–1731 byl nejvyšším maršálkem Českého království a od roku 1724 zároveň prezidentem komerčního kolegia. Na rozdíl od svých současníků z řad šlechty, kteří do vysokých zemských úřadů promítali své osobní ambice a snahu o zvýšení rodové prestiže, Jan Josef z Valdštejna vysoké posty využíval k hospodářskému rozvoji celé země, tak jak to činil i na svých soukromých statcích. Dvakrát byl také principiálním komisařem u českého zemského sněmu (1724, 1727–1728). Jako nejvyšší zemský maršálek a zároveň dědičný nejvyšší kraječ Českého království měl důležitou ceremoniální úlohu v době korunovace Karla VI. českým králem (1723). Kvůli postupující nemoci (trpěl dnou, na jejíž následky nakonec předčasně zemřel) se nemohl zúčastnit všech slavností spojených s korunovací, ale zásadním aktům byl přítomen. V srpnu 1723 navíc císaře s celým dvorem hostil na zámku v Lánech. Díky svému mimořádnému zájmu o hospodářství žil převážně na svých statcích v Čechách, zatímco pobytům u dvora se vyhýbal. Přesto řadu let usiloval (neúspěšně) o získání prestižního Řádu zlatého rouna a využíval k tomu přátelských kontaktů ve Vídni (Alois Tomáš Harrach).

Majetkové a finanční poměry.

Již jako desetiletý se stal univerzálním dědicem majetku svého strýce, pražského arcibiskupa Jana Bedřicha z Valdštejna (1645–1694), který mu odkázal Duchcov a Horní Litvínov. Toto panství po dobu jeho nezletilosti spravoval otec Arnošt Josef. Jan Josef převzal správu Duchcova v roce 1707, krátce nato po otci zdědil Křivoklát, Nižbor, Krušovice a Lány na Rakovnicku, k tomuto dominiu náležela také městečka Nové Strašecí a Unhošť (1708). O Křivoklát projevila vzápětí zájem dvorská komora, která měla na základě smlouvy z roku 1685 předkupní právo, Valdštejnem požadovaná částka 600 000 zlatých ale přesahovala možnosti komorní pokladny, takže z případného prodeje sešlo. Jan Josef ještě téhož roku 1709 připojil ke Křivoklátu panství Petrovice zakoupené za 100 000 zlatých. Po starším bratrovi převzal v roce 1722 seniorátní fideikomis Třebíč a také Valdštejnský palác v Praze. Naproti Valdštejnskému paláci již v roce 1709 koupil dva domy, které nechal přestavět na palác, dnes známý jako Pálffyovský. Mimoto v Celetné ulici koupil v roce 1714 dům U Tří králů.  Po vzoru svého otce se od mládí zabýval hospodářskou problematikou a ekonomice svých statků věnoval značnou pozornost. Významné aktivity Jana Josefa z Valdštejna jsou spojeny s Horním Litvínovem, který se za jeho éry stal významným centrem textilního průmyslu. Hornímu Litvínovu vymohl v roce 1715 povýšení na městečko, téhož roku zde založil manufakturu na výrobu sukna. Horní Litvínov pak zaznamenal výrazný nárůst v počtu obyvatel a v manufaktuře pracovalo téměř 400 dělníků. Po otci převzal železářské podnikání v Nižboru, kde se za války o španělské dědictví vyráběly zbraně. I po válce podporoval v okolí Nižboru železné hamry. Mimoto vstoupil do konsorcia, které těžilo zlato v okolí Jílového u Prahy. V kontextu s dalšími aktivitami se jeví jako nevýznamná těžba rumělky na Berounsku.  Stejně jako většina tehdejší šlechty byl Jan Josef z Valdštejna celý život značně zadlužen a úvěrové zatížení se pohybovalo v řádech statisíců zlatých. Na rozdíl od svých současníků však úvěry nevyužíval jako spotřební, ale investiční. Podobně jako jeho otec Arnošt Josef se tak zařadil k úspěšným hospodářům z řad aristokracie v 18. století. Díky obrovské hodnotě zděděných statků a vysokým finančním výnosům (jen na panství Křivoklát se odhadoval ročně na cca 40 000 zlatých) neměl potíže nové úvěry získávat a bez problémů je splácel.

Stavebník a mecenáš.

Jako zadavatel soukromých i veřejných staveb zanechal největší stopu v Duchcově, který byl jeho hlavním sídlem. Pokračoval ve výstavbě zámku započaté jeho předchůdci, za jeho éry se na úpravách zámku podílel O. Broggio, k sochařské výzdobě byli přizváni M. B. Braun a F. M. Brokoff, francouzskou zahradu projektoval J. F. Schor. Z osobní iniciativy Jana Josefa vznikl hlavní sál s výjevy z historie rodu Valdštejnů, které namaloval V. V. Reiner. Reiner je také autorem fresky v dnes již neexistujícím kostele Nanebevzetí Panny Marie v sousedství hraběcího špitálu (F. M. Kaňka). Po požáru Duchcova nechal na vlastní náklady vystavět novou radnici (1711).  Mohutnou stavební činnost vyvinul na panství Petrovice, které získal v roce 1709. Během několika málo let zde nechal postavit zámek, kostel Navštívení Panny Marie, faru, školu, ovčín a sýpku. V okolí Křivoklátu byl v roce 1720–1724 přestavěn hrad v Nižboru na barokní zámek, v roce 1728 byl postaven zámek v Krušovicích a nakonec došlo i k rozšíření zámku v Lánech (1730–1731), který byl vedle Duchcova oblíbeným rodinným sídlem.  Některé stavby z doby Jana Josefa z Valdštejna dnes již neexistují, jedná se například o areál hospodářského dvora s kostelem sv. Petra a Pavla (O. Broggio) v obci Liptice, která zanikla v roce 1976 v souvislosti s rozšiřováním těžby uhlí. Zbořen byl také hraběcí špitál s kaplí Nanebevzetí Panny Marie v Duchcově, hodnotná freska V. V. Reinera byla ale umístěna v nově vystavěném zahradním pavilónu. Kostel svatého Šimona a Judy v Zabrušanech poblíž Duchcova původně z let 1723–1728 postavený na oslavu vítězství v jednom majetkovém soudním sporu musel ustoupit těžbě uhlí již počátkem 20. století, místní obyvatelé si ale vymohli vybudování jeho repliky.  Z drobnějších sakrálních památek vyniká socha sv. Jana Nepomuckého u obce Nový Dům poblíž lánského zámku. Vznikla v roce 1723 na upomínku návštěvy císařského páru v Lánech. Mimoto Jan Josef z Valdštejna financoval výstavbu čtvrté kaple na poutní cestě od pražské Lorety do kláštera v Hájku.

Rodina.

V lednu 1706 se oženil se svou vzdálenou sestřenicí Eleonorou Marií z Valdštejna (1687–1749), dcerou významného diplomata Karla Arnošta z Valdštejna. Eleonora Marie byla po otci spoludědičkou panství Svijany, druhou polovinu odkoupil Jan Josef od její sestry v roce 1714. Krátce nato získal od své tchyně Marie Terezie Valdštejnové, rozené z Losensteinu, i panství Dobrovice–Loučeň.  Z jejich manželství pocházely tři dcery, Eleonora (1708–1723) a Marie Josefa (1709) však zemřely v dětství. Dospělého věku se dožila jen nejstarší Marie Terezie (1707–1756), která se v Praze v červnu 1723 provdala za knížete Josefa Viléma Fürstenberga (1699–1762). Jejich sňatek byl naplánován do doby pražské korunovace Karla VI. českým králem a díky účasti celého dvora i zahraničních hostů se stal mezinárodní záležitostí. Marie Terezie se stala také dědičkou značné části otcova majetku (Křivoklát, Lány, Nižbor, Krušovice, Dobrovice, Loučeň) a přispěla tak k domestikaci rodu Fürstenbergů v Čechách. Valdštejnské fideikomisy Duchcov a Třebíč zdědili synovci Jana Josefa František Arnošt z Valdštejna (1706–1748) a František Josef (1709–1771).

Jan Josef hrabě z Valdštejna (26. června 1684 – 22. dubna 1731) byl český šlechtic ze starobylého rodu Valdštejnů. Zastával vysoké úřady ve správě Českého království, proslul především jako progresívní podnikatel a zakladatel textilní manufaktury v Horním Litvínově, která ve své době dosáhla evropského významu. Patřil k nejbohatším šlechticům své doby, vlastnil rozsáhlý majetek ve středních a severních Čechách (Křivoklát, Duchcov) a na Vysočině (Třebíč). Kromě svých hospodářských aktivit byl také významným mecenášem umění a iniciátorem vzniku řady světských a sakrálních staveb, pro které angažoval přední barokní architekty a umělce (F. M. Kaňka, O. Broggio, V. V. Reiner, F. M. Brokoff, M. B. Braun).

Johann Josef von Waldstein (tschechisch "Jan Josef z Valdštejna") (* 26. Juni 1684; † 22. April 1731) war ein böhmischer Adliger, Unternehmer und Mäzen. Von 1720 bis 1731 war er Oberstmarschall von Böhmen.


Klubová kariéra.

Poté, co prošel v České republice několik prvoligových klubů a objevil se i v národním týmu, odešel do Itálie. Hrál zde (spíše nepravidelně) za druholigovou Reggianu (posléze sestoupila do 3. ligy) a Salernitanu. Mezitím byl půl roku na hostování ve slezském klubu SFC Opava.  V roce 2001 podepsal jednoroční smlouvu s Drnovicemi, angažmá si dojednal sám s klubovým prezidentem Janem Gottvaldem. Sešel se zde s trenérem Karlem Jarůškem, pod nímž působil v Brně. Drnovicím se příliš nedařilo, skončily na sestupovém 15. místě a Lasota přijal nabídku trenéra Františka Komňackého, který vedl prvoligového nováčka Tescomu Zlín, klub, který se po 6 letech vrátil do české nejvyšší fotbalové soutěže. Měl i nabídku z maďarského klubu Újpest, kde působilo české trio Luboš Kozel, Radek Slončík a Robert Vágner, ale jednání se protahovalo a tak Lasota upřednostnil Zlín. Posledním klubem, kde Edvard působil hráčsky byl SK Rostex Vyškov, kde aktivní kariéru ukončily zdravotní problémy.

Reprezentační kariéra.

Edvard Lasota debutoval v A-mužstvu české reprezentace 13. prosince 1995 pod trenérem Dušanem Uhrinem v přátelském utkání proti domácímu Kuvajtu. Zápas skončil vítězstvím České republiky 2:1 a Lasota jej odehrál celý.  Zúčastnil se Konfederačního poháru FIFA v roce 1997, na němž česká reprezentace získala bronzové medaile. V zápase o 3. místo 21. prosince 1997 proti Uruguay vstřelil v 63. minutě svůj premiérový gól za národní tým, byl to zároveň i vítězný gól, Česká republika díky němu porazila jihoamerického soupeře 1:0. Lasota v utkání střídal v 59. minutě Radka Bejbla.  Poslední zápas za český národní tým odehrál 27. května 1998, šlo o přátelské utkání na Olympijském stadionu v Soulu proti Jižní Koreji. Lasota odehrál 66 minut a byl poté vystřídán Karlem Poborským, český tým remizoval se soupeřem 2:2.  Celkem odehrál v reprezentaci 15 utkání s bilancí 10 výher, 3 remízy a 2 prohry. Díky účasti na Konfederačním poháru FIFA v roce 1997 (3. místo) a Kirin Cupu v roce 1998 (který ČR vyhrála) se v mezinárodních utkáních střetával více s mimoevropskými soupeři. Nastoupil dvakrát proti Uruguay, jednou proti Kuvajtu, Jihoafrické republice, Brazílii, Spojeným arabským emirátům, Paraguay, Japonsku a Jižní Koreji. Z evropských soupeřů čelil Islandu, Faerským ostrovům, Slovensku, Maltě, Irsku a Slovinsku.  Góly Edvarda Lasoty za reprezentační A-mužstvo České republiky

Trenérská a manažerská kariéra.

Po hráčské kariéře se věnoval práci manažera mládeže SK Rostex Vyškov, po osmi měsících na protest proti mládežnické politice vedení klubu z Vyškova svou manažerskou činnost ukončil. Nyní působí jako trenér FC Rapid Radslavice ve III.třídě mužů OFS Vyškov.

Edvard Lasota (* 7. března 1971, Třinec) je bývalý český fotbalista a reprezentant, hráč s výbornou technikou. V současnosti působí jako trenér.

Edvard Lasota (* 7. März 1971 in Třinec) ist ein ehemaliger tschechischer Fußballspieler. Lasotas Jugendvereins war TJ TŽ Třinec, den 1989 er als 18-Jähriger verließ, um für FC Zbrojovka Brünn zu spielen. Allerdings hatte er nur einen Einsatz für seinen neuen Verein, da er kurz nach Saisonbeginn zu VTJ Tábor in die 2. Liga wechselte, um dort seinen Wehrdienst abzuleisten. 1990 ging er zu Dukla Prag, dort kam er auf 20 Einsätze und schoss sechs Tore.


Historie.

Německý fotbal v Opavě.

V roce 1907 byl v Opavě založen Troppauer Fussballverein, první oficiální zápas se v Opavě uskutečnil 14. července téhož roku, kdy TFV porazil hosty z Ratiboře 6:0. V následujícím roce vznikly v Opavě další dva kluby, český Slezan Opava a německý Troppauer Sportklub. Ukázalo se, že hřiště třem mužstvům nestačí, a tak se v roce 1909 TFV spojil s cyklistickým kroužkem I. Schlesischer Radfahrer Verein Troppau do Deutscher Sportverein Troppau za účelem výstavby nového hřiště na místě nepoužívaného cyklodromu v městském parku u restaurace „U střelnice“. Díky nadšení příznivců při výstavbě bylo hřiště otevřeno už 25. dubna téhož roku.  Nejslavnější éra klubu před 2. světovou válkou nastala v letech 1922 až 1924, kdy se účastnil nejvyšší soutěže Německého fotbalového svazu v ČSR. Další úspěšná doba pak přišla v letech 1933 až 1935 při účasti v Oberklasse, resp. Oberlize. V roce 1939 vznikl z původního DSV nový klub pod názvem NSTG Troppau. Tento nově vytvořený klub býval účastníkem sudetské skupiny Gauligy, nejvyšší fotbalové soutěže ve Velkoněmecké říši. Zanikl v roce 1945 po vyhnání německého obyvatelstva z území města.

Český fotbal v Opavě.

Po válce byla Opava rozbombardovaná, rychle se však konstituoval nový čistě český klub SK Slezan Opava a začal hrát na hřišti U střelnice. V roce 1945 byl Slezan zařazen do I. B třídy Slezské župy. V té době existovaly v Opavě ještě SK Slezská Slavia Opava a Posádková XI Opava. V roce 1949, po sjednocení tělovýchovy, byl klub přejmenován na Sokol Slezan Opava, hned v následujícím roce však přijal název Svaz průmyslu jemného pečiva Opava.  Od roku 1950 se objevují první zmínky o Ostroji Opava. V roce 1953 se kvalifikačního turnaje o postup do krajského přeboru účastnily Ostroj i SPJP. V nové sezóně 1953 působil Ostroj už jako Dobrovolná sportovní organizace Baník Opava. V průběhu sezóny 1955 se Baník Opava sloučil s TJ Tatran Opava. O rok později byl otevřen nový stadion v Gottwaldových sadech. V roce 1958 se klub přejmenoval na TJ Ostroj Opava, v následujícím roce pak postoupil do moravské divize. V letech 1960 až 1965, kdy postoupil do divize, hrál Ostroj krajský přebor. V divizi však vydržel pouze rok a se vrátil se do ní zase až v roce 1969, odkud za 3 roky postoupil do 3. ligy, v roce 1973 byl pak otevřen nový stadion v Gottwaldových sadech na místě někdejšího škvárového hřiště. V roce 1977 byla zrušena celostátní 2. liga, a tak se Česká národní liga i s týmem Opavy stala druhou nejvyšší soutěží. V roce 1981 byla ČNL zúžena ze 2 skupin na jednu, a tak Opava sestoupila do II. ČNFL, tedy třetí nejvyšší soutěže. O čtyři roky později klub postoupil do I. ČNFL.  Po roce 1989 se fotbalový klub oddělil od TJ a vznikla akciová společnost FK Ostroj Opava. Dne 22. června 1994 začala spolupráce s Kaučukem Kralupy a vznikla společnost s ručením omezením FC Kaučuk Opava. O rok později se podařil historický postup do 1. ligy. V roce 1998 se klub přejmenoval na SFC Opava, o dva roky později sestoupil, za další rok se na rok vrátil, v roce 2003 se pak Opava vrátila znovu, o dva roky později se však klub dostal do existenčních problémů a sezónu 2005/06 odehrál pouze v krajském přeboru. Správu klubu tehdy převzalo město Opava. Další sezónu už odkoupil práva na 2. ligu, odkud měl ambice postoupit zpět do nejvyšší soutěže. V sezóně 2009/10 sestoupil do MSFL, když v posledním kole prohrál s Vlašimí 3:1, ale v sezoně 2010/11 skončila Opava na prvním místě a postoupila tak zpět do 2. nejvyšší soutěže. Do třetí ligy opět sestoupila v ročníku 2012/13. Po roce se opět vrátila do 2. ligy.  V sezóně 2016/17 se (tou dobou druholigový) Slezský FC Opava probojoval až do finále českého poháru, při své pouti vyřadil čtyři prvoligová mužstva: 1. FC Slovácko, FC Viktoria Plzeň, FC Zbrojovka Brno a FK Mladá Boleslav. Ve finále hraném 17. května 2017 na Andrově stadionu v Olomouci pak podlehl 0:1 klubu FC Fastav Zlín.  V dubnu 2017 se město, většinový majitel držící 264 z 266 akcií, rozhodlo nabídnout dvoutřetinový podíl (174 akcií) k odprodeji za 50 miliónů Kč. V červnu téhož roku o akcie projevila zájem společnost TICC, GmbH sídlící ve Švýcarsku s udajným čínským kapitálem v pozadí. Kvůli nejasnostem ohledně investora (neproplacená kauce, nejasnosti ohledně původu kapitálu firmy) však zastupitelstvo prodej neschválilo. V sezóně 2017/18 se Slezský FC Opava po 13 letech opět probojoval do 1. ligy. Kvůli stavbě povinného vyhřívaného trávníku, jehož výstavba se protáhla do začátku nové sezóny, odehrál SFC svá úvodní domácí utkání v azylu na stadionu v Brně. Den před komunálními volbami z 5. října 2018 schválilo zastupitelstvo města prodej dvoutřetinového podílu v klubu zahraniční bankovní společnosti Group Privee & Cie Limited, kterou zastupoval podnikatel Martin Groh. Nová povolební koalice sestavená 16. října však jako jednu ze svých programových priorit uváděla zastavení tohoto prodeje. Dne 30.11.2018 bylo oznámeno, že původní představenstvo klubu v čele s předsedou Markem Hájkem podalo rezignaci.  Před koncem roku 2018 dne 30.12.2018 zasedala valná hromada společnosti kde došlo ke zvolení nového představenstva klubu. Předsedou se stal Bc. Petr Glončák. Na tiskové konferenci, která proběhla 3.6.2019 byla oznámena nová organizační struktutra klubu ve které byl na pozici ředitele klubu zvolen Petr Machovský. Ke dni 19.9.2019 Petr Machovský na vlastní žádost ukončil působení ve funkci ředitele klubu. Dne 26.9.2019 vzhledem kvůli dlouhodobě neuspokojivým sportovním výsledkům byl odvolán trenér A týmu Ivan Kopecký. Na jeho místo krátkodobě nastoupí asistent trenéra Josef Dvorník a sportovní ředitel Alois Grussmann.

Historické názvy.

Zdroj:  Zdroj:

Soupiska.

Poslední aktualizace proběhla 12.2.2020

Umístění v jednotlivých sezonách.

TJ Tatran Opava (1945 – 1954).

Zdroj:  Zdroj:

DSO Baník Opava (1952 – 1954).

Zdroj:  Zdroj:

SFC Opava (1955 –).

Zdroj:  Zdroj:  Poznámky:

Přehled výsledků v evropských pohárech.

Zdroj:

SFC Opava „B“.

SFC Opava „B“ je rezervní tým Opavy, hrající od sezony 2015/16 Divizi E (4. nejvyšší soutěž). Největšího úspěchu dosáhl klub v sezóně 2014/15, kdy se v MSFL (3. nejvyšší soutěž) umístil na 16. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:  Poznámky:

Slezský FC Opava (celým názvem: Slezský fotbalový club Opava, a.s.) je český fotbalový klub, který sídlí ve slezském městě Opava v Moravskoslezském kraji. Od sezóny působí v 1. české fotbalové lize. Klubové barvy jsou žlutá a modrá.

Der SFC Opava ist ein tschechischer Fußballverein aus Opava, der seit der Saison 2018/19 in der ersten tschechischen Fußballliga spielt.


Stavba.

Celkem bylo postaveno osm jednotek této třídy. Na jejich stavbě se podílelo šest loděnic. Stavba jednotlivých lodí byla zahájena mezi lety 1932–1934. Do aktivní služby torpédoborce vstupovaly v letech 1934–1935.

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo pět 127mm kanónů v jednohlavňových postaveních – dvě na přídi, jedno na plošině za druhým komínem a zbylá dvě na zádi (přední dvě děla byla kryta štítem). Protiletadlovou výzbroj představovaly čtyři 12,7mm kulomety. Na palubě byly též dva čtyřhlavňové 533mm torpédomety, umístěné v ose lodi. Během války byla protiletadlová výzbroj posilována a na jejím konci ji tak tvořily až čtyři 40mm a čtyři 20mm kanóny.  Pohonný systém tvořily dvě turbíny a čtyři kotle. Lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 37 uzlů.

Operační nasazení.

Celá třída byla nasazena v bojích druhé světové války. Napadení Pearl Harboru japonským palubním letectvem dne 7. prosince 1941 bylo přítomno všech osm torpédoborců, tvořících zde 1. eskadru torpédoborců. "Monaghan" přitom objevil a potopil japonskou miniponorku.  Dále operovaly na pacifickém válčišti, například se zapojily do bitvy v Korálovém moři, bitvy u Midway, kampaně na Šalomounových ostrovech a do aleutské kampaně. "Worden" přitom na aleutském ostrově Amčitka v lednu 1943 ztroskotal a musel být opuštěn. Naopak "Monaghan" a "Dale" březnu 1943 bojovaly v bitvě u Komandorských ostrovů.  "Hull" a "Monaghan" byly ztraceny ve Filipínském moři, když zde americký svaz Task Force 38 dne 18. prosince 1944 zastihla tropická cyklóna Cobra (třetí ztracenou lodí byl torpédoborec "Spence").  "Farragut", "Hewey", "MacDonough", "Dale" a "Aylwin" válku přečkaly a byly vyřazeny bezprostředně po jejím skončení. Poté skončily v hutích.

Třída Farragut byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Celkem bylo postaveno 8 jednotek této třídy. Všechny byly nasazeny ve druhé světové válce. Tři byly za války ztraceny a zbylé po válce sešrotovány.

Die Farragut-Klasse war eine Klasse von acht Zerstörern der United States Navy, welche in den 1930er Jahren gebaut wurden und im Zweiten Weltkrieg zum Einsatz kamen.


Soupravy metra pro Moskvu a tehdejší SSSR.

Roku 1934 vznikly první vlaky typu A pro Moskevské metro, později se pokračovalo s jejich inovací, a to až do 70. let minulého století, kdy se objevily vlaky série E. Od roku 1976 se pak vyrábějí soupravy série 81-71, které již mají zvlášť čelní a vložené vozy. Tyto soupravy nahradily modernější typu 81-72 (známé také jako Jauza), v roce 1998. Kromě nich jsou v závodu vyráběny i vlaky lehkého metra (série 81-74).

Soupravy metra pro Prahu.

Do pražského metra byly dodávány soupravy Ečs (81-709) a 81–717/714. Dnes už se však v běžném provozu setkáme pouze s modernizovanou soupravou 81-71M, které jezdí na trase A i na trase B. Vozy Ečs byly až na výjimky sešrotovány a pouze ve výročních chvílích vyjíždí na trasy metra ze Zličínského depa jedna třívozová souprava a/nebo jedna pětivozová souprava 81-71.

Prototyp řady 835 v ČR.

V rámci úhrady ruského dluhu se Rusko pokusilo dodat do Česka jednotky typu RA-1 ("Relsovyj avtobus"), výrobní typ 731.35. Dvoudílná jednotka tohoto typu dorazila z Mytišči do Brna 6. září 2003. Do vyřízení formalit pro zkušební provoz v ČR byla jednotka uschována v depu Brno-Maloměřice a posléze Brno-Horní Heršpice. 7. prosince 2003 byla přepravena na Železniční zkušební okruh Cerhenice (ŽZO) a poté absolvovala zkoušky na ŽZO i na tratích Správy železnic. 5. ledna 2005 vydal Drážní úřad povolení ke zkušebnímu provozu jednotky s cestujícími a jednotce byla přidělena řada 835, přičemž každý díl má vlastní inventární číslo. Prototyp byl tedy označen 835.001 a 835.201. Jednotka byla majetkem firmy Elektromechanika Úvaly a byla pronajata ČD na dobu zkušebního provozu. Před zahájením zkušebního provozu byla provedena mj. aktualizace software řídícího systému Lokel Intelo, načtení dat a oživení vnitřního a vnějšího informačního systému, prověření vlakového zabezpečovače LS 90, doplnění orientačních piktogramů do interiéru a na skříň jednotky.  Zkušební provoz s cestujícími byl zahájen 14. února 2005. Po několika měsících byl provoz ukončen a jednotka byla vrácena majiteli.

Metrovagonmaš (", do roku 1992 Mytiščinský strojírenský závod, ") je strojírenský podnik v Mytišči nedaleko Moskvy. Je znám především jako výrobce souprav metra pro země RVHP, kromě vozů metra vyrábí i mnoho dalších strojů z různých jiných odvětví, včetně vojenské techniky.

Metrowagonmasch (, ) ist ein russisches Maschinenbauunternehmen mit Sitz im Moskauer Vorort Mytischtschi. Metrowagonmasch ist in Russland und außerhalb vor allem durch die von ihm hergestellten U-Bahn-Wagen bekannt. Daneben produziert es auch Schienenbusse, Anhänger, Muldenkipper, aber auch gepanzerte Fahrzeuge für das Militär.


Etiopatogeneze a přenos.

Původcem je tasemnice dlouhočlenná ("T. solium"). Definitivním hostitelem "T. solium" je člověk (dospělé tasemnice ve střevech) a mezihostitelem je prase domácí a prase divoké. Člověk však figuruje i jako alternativní mezihostitel, tzn. může se nakazit vajíčky tasemnice. Je to dáno podobnou fyziologií lidského a prasečího trávení. Cysticerkóza "T. solium" se krom člověka a prasat velmi výjimečně objevuje i u ovcí, koz a psů. Člověk se nakazí vajíčky "T. solium" z kontaminované potravy, vody, při nedostatečné hygieně. Důležitým faktem je, že cysticerkózou mohou onemocnět i lidé, kteří nekonzumují vepřové maso, a vegetariáni. Jako častý způsob přenosu byla popsána tzv. vnější autoinfekce (fekálně-orální cesta), kdy člověk s dospělou tasemnicí ve střevech se nakazí sám vajíčky pocházejících z okolí vlastního anu či spodního prádla. Tento fakt potvrzuje, že téměř 25 % pacientů s neurocysticerkózou mělo rovněž dospělou tasemnici ve střevech. V mnoha parazitologických učebnicích je uváděna i tzv. vnitřní autoinfekce, při které se antiperistaltickými pohyby střeva dostanou zralé proglotidy do žaludku. Zde dojde k uvolnění onkosfér z vajíček a následné penetraci do krevního oběhu a vzniku cysticerkózy. Nicméně pro tuto hypotézu navrženou Rudolfem Leuckartem již v roce 1856 nebyly doposud podány žádné důkazy.  Z pozřených vajíček se působením trávicích enzymů v žaludku a duodenu uvolní larvy onkosféry, které penetrují střevní stěnu a krví jsou rozneseny do celého těla. V místě, kde se uchytí, encystují (přemění se v cysticerkus). Cysticerkus dozraje během 2-3 měsíců a žije několik let. Zralé cysticerky jsou až 1 cm velké cysty, oválného až kulovitého tvaru, jež obsahují jeden invaginovaný protoskolex. Cysticerky procházejí během infekce několika stádii. Na počátku aktivní cysticerky potlačují různými mechanismy imunitní odpověď a zabraňují tak vzniku zánětlivého ložiska (vezikulární stádium). Jakmile cysticerkus ztratí schopnost potlačit imunitní odpověď hostitele, je stěna cysty postupně infiltrována mononukleáry. Zánětlivý infiltrát prostoupí i dovnitř cysty (koloidní stádium). S progresí imunitní odpovědi dochází k zániku dutiny cysty a následné kalcifikaci (kalcifikační stádium).

Symptomatologie.

Projevy cysticerkózy jsou velmi různorodé a odvíjejí se od lokalizace cysticerků v těle, jejich počtu, stáří infekce či imunitní odpovědi. Obecně se cysticerkóza dělí do několika forem dle lokalizace: neurocysticerkóza (cysticerky v mozku a míše), cysticerkóza očí, cysticerkóza svalů, cysticerkóza podkoží.

Neurocysticerkóza.

Je charakterizována 3 základními syndromy: konvulze (epileptický záchvat), intrakraniální hypertenze a psychiatrické poruchy.

Cysticerkóza očí.

Méně častá (pouze 1-3 % pacientů s cysticerkózou). Projevuje se různými poruchami zraku.

Cysticerkóza svalů.

Probíhá často asymptomaticky, většinou současně s neurocysticerkózou. Při masivní infekci může docházet k pseudohypertrofii svaloviny. Je popsána i cysticerkóza srdeční svaloviny.

Cysticerkóza podkoží.

Cysticerky v podkoží se projevují nejčastěji přítomností malých, bolestivých nodulů v oblasti paží a na hrudníku. Po několika měsících až letech noduly zvazivovatějí a následně vymizí.

Diagnostika.

Diagnostika cysticerkózy je obtížná a musí vycházet vždy z kombinace anamnestických údajů, klinického vyšetření a speciálních zobrazovacích metod. K detekci cyst v mozku se používá tomografické vyšetření a magnetická rezonance. Kalcifikované cysty ve svalech lze detekovat rentgenovým vyšetřením. V některých případech lze odebrat bioptát a provést histologické určení. Ze sérologických metod se používají Western blot nebo ELISA k detekci specifických protilátek proti cysticerkům. Protilátky se stanovují buď ze séra nebo z mozkomíšního moku.

Terapie.

K léčbě cysticerkózy se používají různé kombinace anthelmintik (albendazol nebo prazikvantel), kortikosteroidů, antiepileptických léků. V indikovaných případech (u očí) se může cysticerkus odstranit chirurgicky.

Cysticerkóza v kultuře.

O případu neurocysticerkózy u pacientky Rebeccy Adler pojednává Pilotní díl seriálu Dr. House. V animované patogenezi je uvedena právě sporná vnitřní autoinfekce, tedy zanesení vajíček "T. solium" antiperistaltickými pohyby ze střeva do žaludku. Dále se o neurocysticerkóze také můžeme dozvědět ze seriálu Chirurgové (s05e15), kdy je bratr Addison Montgomeryové (dříve Shepherdové), přivezen do Seattlu Grey právě s parazity v mozku.

Cysticerkóza (také neurocysticerkóza) je celosvětově rozšířené onemocnění lidí vyvolané larvami (cysticerky) tasemnice "Taenia solium". Onemocnění je charakterizováno přítomností cysticerků "T. solium" v orgánech, především v mozku (neurocysticerkóza), ale i ve svalech, očích a v podkoží. Neurocysticerkóza je hlavní infekční příčinou získané epilepsie a zároveň jde o nejčastější parazitární onemocnění postihující centrální nervový systém na světě. Incidence cysticerkózy je nejvyšší ve státech subsaharské Afriky, Mexiku, Jižní Americe, Indii a v Číně. Na neurocysticerkózu na světě ročně umře kolem 50 000 lidí.

Die Zystizerkose ("Cysticercose") ist ein Einlagern der Finnenformen des Typs Cysticercus („Blasenwurm“) von Bandwürmern, insbesondere der Cyclophyllidea, in den Geweben eines Zwischenwirts. Prinzipiell können alle Gewebe Zysten enthalten, häufiger sind Unterhaut, Muskulatur, Leber, Bauchfell und Gehirn (dort etwa eine chronisch-lymphozytäre Meningitis oder seröse Meningoenzephalitis verursachend) betroffen. Als Zoonose ist die Zystizerkose des Schweinebandwurms ("Taenia solium", Finne "Cysticercus cellulosae") von besonderer Bedeutung. Die Finne wird dabei zuerst bindegewebig eingescheidet, dann verkalkt das Bindegewebe. Da der Zystenträger nur Zwischenwirt ist, stellt es für den Wurm keinen Evolutionsnachteil dar, dem Zwischenwirt massiv zu schaden, ihn sogar zu töten: ein massiv mit muskulären (oder zerebralen) Zysten verseuchtes Stück Wild kommt mit größerer Wahrscheinlichkeit zur Strecke und wird von Jägern oder Aasfressern vertilgt. Dabei springt der Bandwurm wieder auf seinen Hauptwirt über, dem er wenig bis gar nicht schadet.


Biografie.

Pocházel ze starousedlé živnostenské rodiny z Humpolce. Bratr Karel Komers von Lindenbach byl ministerským úředníkem, později povýšeným do šlechtického stavu, další bratr Emanuel Heinrich Komers byl v 60. letech 19. století rakouským ministrem spravedlnosti. Antonín Emanuel vystudoval v letech 1824–1830 gymnázium v Jihlavě. Pro nedostatek peněz nemohl studoval na vysoké škole. Ve věku sedmnácti let proto nastoupil jako zemědělský praktikant na statcích na rodné Vysočině. Byl také zaměstnán jako soudní aktuár ve Zbraslavicích. Od roku 1832 pracoval na panství hraběte Franze Antona Thuna staršího v Děčíně. Když rodové panství převzal syn Franz Anton II. von Thun und Hohenstein, byl mu roku 1836 přidělen Komers jako tajemník. Po dva roky pak mohl studovat na rolnické akademii v Hohenheimu u Stuttgartu, kterou dokončil roku 1838 s výbornými výsledky. Působil pak dlouhodobě jako hraběcí sekretář u Franze Antona Thuna. Zároveň byl roku 1839 pověřen vedením správy dvora ve Slavětíně u Loun. V roce 1840 byl jmenován ředitelem thunovského panství Peruc a funkci zastával do roku 1844. Provedl úspěšné reformy hospodaření velkostatku.  1. dubna 1844 byl jmenován ředitelem centrální správy thunovských velkostatků a zároveň hospodářským radou. Přestěhoval se z Peruce natrvalo do Děčína, respektive do Podmokel. V této významné funkci prováděl reformy hospodaření, budoval silnice a cesty, nechal vysazovat ovocné sady a budovat potravinářské závody.  Během revolučního roku 1848 se zapojil do politiky. V doplňovacích volbách roku 1849 byl zvolen na ústavodárný Říšský sněm. Zastupoval volební obvod Humpolec (původně zde poslancem byl Karel Havlíček Borovský). Profesně se uvádí jako thunovsko-hohensteinský ústřední ředitel. V seznamu poslanců z ledna 1849 se ještě neuvádí. Patřil k českému politickému táboru, Národní strana (staročeši). V reakci na své zvolení napsal Karlu Havlíčkovu Borovskému doppis, ve kterém uvedl: „"Rád bych s Vámi pohovořil o důležitých věcech. Že se co Váš nástupce (ačkoliv bez Vaší výtečné schopnosti) – též k naší straně připojím, co udatný federalista, Čech tělem i duší a jako takový vlast a národ milující – není zapotřebí dnes vykládat".“Do sídla sněmu v Kroměříži dorazil Komers v únoru 1849, ale výrazněji do jeho činnosti nezasáhl, protože parlament byl již v březnu rozpuštěn.  V roce 1849 se přestěhoval do Prahy, kam přesídlila ústřední thunovská kancelář, nyní, po zrušení poddanství, již bez správních funkcí, výlučně jako vedení hospodářského provozu rozsáhlých thunovských zemědělských držav. Roku 1850 byl zvolen členem výboru a prezídia Vlastenecko-hospodářské společnosti. Podílel se na založení zemědělské školy v Libverdě. Už v roce 1844 navrhl na schůzi Vlastenecko-hospodářské společnosti, jejímž byl členem, aby došlo ke zřízení vyšší školy rolnické. Škola vznikla roku 1850. Patřil mezi specialisty na agronomii a publikoval odborné studie. Podnikl studijní cesty po západní Evropě, monitoroval zahraniční odbornou literaturu. Byl taktéž členem Zemědělské rady v Praze. Založil a vydával sborník a zemědělský časopis, napsal učebnice zemědělské ekonomie. Propagoval využití strojů a mechanizace v zemědělské výrobě. Byl ředitelem hospodářské školy.  Podnikal i mimo thunovské velkostatky. V roce 1856 založil společně s Jindřichem Chotkem cukrovar ve Veltrusech. Chotek pak roku 1859 předal Komersovi řízení celého svého velkostatku. 1. ledna 1869 byl jmenován hospodářským radou a šéfem centrálního ředitelství panství Maximiliana Egona I. Fürstenberga. Komers sám vlastnil statek v Mostově u Kynšperka. Roku 1861 koupil a následně přestavěl Lžín v jižních Čechách.  Do politiky se ještě vrátil po obnovení ústavního systému vlády v 60. letech. V zemských volbách v lednu 1867 byl zvolen do Českého zemského sněmu v kurii velkostatkářské (nesvěřenecké velkostatky). Byl členem Strany konzervativního velkostatku, která spolupracovala se staročechy a která tehdy ovládla volby ve velkostatkářské kurii.  Roku 1871 mu byl udělen Řád železné koruny a tudíž byl povýšen do rytířského stavu ("Anton Emanuel Ritter von Komers"). Do penze odešel k 1. lednu 1875, kdy opustil funkci hospodářského rady a ředitele ústřední správy thunovského panství. Nechal si ale funkci vrchního ředitele vyššího zemského hospodářského ústavu v Libverdě. Roku 1885 zcela odešel z veřejného života a přestěhoval se z Prahy do Jihlavy k neteři. Jeho zdravotní stav se zhoršoval.

Antonín Emanuel Komers (12. června 1814 Humpolec – 18. prosince 1893 Jihlava), byl český a rakouský agronom, pedagog a politik, během revolučního roku 1848 poslanec Říšského sněmu.

Anton Emanuel (seit 1873) Ritter von Komers (* 13. Juni 1814 in Humpoletz, Böhmen; † 18. Dezember 1893 in Iglau, Mähren) war ein böhmischer Agrarfachmann und Förderer der Landwirtschaft.


Historie vzniku.

Žánr baladické opery vznikl jako protest proti zahlcení londýnské operní scény italskými operami. Oproti převaze bohů, králů a vysokých morálních hodnot italské opery si ballad opera vybírá za hrdiny osoby nižší třídy, často i kriminální povahy. Děj se nerozvíjí v recitativech, ale v běžném dialogu vedeném často v lidovém dialektu. Rozlehlé barokní árie jsou nahrazeny jednoduchými písničkami, které využívají i známé melodie. Hry obsahují často satirické odkazy na současnou politiku.  Původní myšlenka takového typu hudebního divadla přišla od Jonathana Swifta, který 30. srpna 1716 napsal Alexandrovi Popeovi: "... myslíte si, že jste pastýři na Newgate mezi zloději a děvkami?". Gay do hry vložil silný satirický náboj, kdy předobrazem zločineckých postav byl i britský státník Robert Walpole a další politici.  Původně zamýšlel, že všechny písně se budou zpívat bez jakéhokoli doprovodu. Nicméně týden před premiérou John Rich, ředitel divadla, trval na tom, že Johann Christoph Pepusch, skladatel spojený s jeho divadlem, napíše formální francouzskou předehru a zinstrumentuje 69 písní. Gay použil skotské lidové písně převzaté převážně z nesmírně populární sbírky básní Allana Ramsaye "The Gentle Shepherd" (1725). Z Pepuschovy partitury se však dochovala pouze předehra a melodie písní s nekonfigurovanými basy. Byly provedeny různé rekonstrukce. V moderních inscenacích bývá použita rekonstrukce amerického skladatele Jonathana Dobina z roku 1990. Opera má formu klasické tříaktové opery (tehdejší divadelní hry měly zpravidla pět jednání). V rychlém spádu následuje 45 krátkých scén a písní.  Žebrácká opera měla velký vliv na pozdější britské divadelní komedie, komické opery, německý singspiel i moderní muzikál.

Obsah.

1. jednání (13 scén).

Peachum, překupník kradeného zboží a policista v jedné osobě, ospravedlňuje své činy. Paní Peachumová si prohlíží černou listinu neproduktivních zlodějů a protestuje proti uvedení jména Bob Booty (za touto osobou se skrývá Robert Walpole). Peachumovi zjistí, že jejich dcera Polly se tajně provdala za Macheatha, známého lupiče, který je hlavním klientem Peachuma. Vadí jim, že už nebudou moci používat Polly ve svém podnikání. Dojdou k závěru, že může být pro Peachumovy finančně výhodné manžela zabít. Polly však Macheatha ukryje.

2. jednání (15 scén).

Macheath jde do krčmy, ve které se scházejí prostituky a zlodějky. Příliš pozdě zjistí, že dvě z nich (Jenny Diver, Suky Tawdry) jsou domluvené s Peachumovými, je chycen a uvězněn ve vězení Newgate. Žalářníkem je Peachumův společník Lockit. Jeho dcera Lucy má tak příležitost k tomu, aby se Macheathovi pomstila za to, že slíbil, že se s ní ožení, ale slib nesplnil. Sděluje mu, že pohled na jeho mučení jí udělá radost. Macheath ji uklidňuje, do toho však přijde Polly a prozradí, že je Macheathovou manželkou. Macheath namluví Lucy, že Polly je šílená. Lucy ukradne otcovy klíče a pomůže Macheathovi uniknout.

3. jednání (17 scén).

Její otec se dozví o slibu Macheatha, že se s Lucy ožení. Obává se, že pokud bude Macheath znovu chycen a pověšen, jeho jmění by mohlo připadnout Peachumovým. Lockit a Peachum Macheathův úkryt objeví a rozhodnou se o kořist podělit. Polly navštíví Lucy, aby se nějak dohodly. Lucy se však Polly pokusí otrávit. Polly se těsně vyhne otrávenému nápoji a obě dívky vzápětí zjistí, že Macheath byl znovu chycen přičiněním opilé paní Diany Trapesové. Prosí své otce o Macheathův život. Nicméně, když Macheath zjistí, že čtyři další těhotné ženy tvrdí, že je jejich manžel, prohlásí, že chce být raději oběšen. Vypravěč (Žebrák) poznamenává, že ačkoli morálně by bylo správné Macheatha a ostatní darebáky pověsit, diváci si žádají šťastný konec. Macheath je osvobozen a všichni tančí na oslavu jeho svatby s Polly.

Žebrácká opera ("The Beggar's Opera") je ballad opera o třech jednáních, kterou napsal John Gay a hudbou doplnil Johann Christoph Pepusch v roce 1728. Je patrně jediným dílem žánru ballad opery, které zůstalo dodnes populární. Žebrácká opera měla premiéru 29. ledna 1728 v divadle na "Lincoln's Inn Fields" a dosáhla 62 po sobě jdoucích představení, což byl na tehdejší dobu rekordní počet. Stala se tak nejpopulárnější hrou 18. století. Úspěch se opakoval o dvě století později, když obnovená inscenace v roce 1920 v londýnském "Lyric Theatre in Hammersmith" dosáhla 1463 představení. Od té doby se hra těší v celém světě mimořádné pozornosti a stala se zdrojem inspirace pro nejrůznější úpravy od legendárního zpracování Bertholda Brechta a Kurta Weilla až po Václava Havla.

The Beggar’s Opera ist eine 1728 im Londoner Lincoln’s Inn Fields Theatre uraufgeführte Ballad Opera von John Gay (Text) und Johann Christoph Pepusch (Musik). Sie begründete Gays Rang als einer der bedeutendsten Literaten des Augustan Age.


Historie.

Počátky a období rozkvětu.

Město vzniklo kolem opatství, které v 7. století založil franský šlechtic sv. Trudo. Po jeho smrti se toto opatství stalo poutním místem, což napomáhalo ekonomickému rozvoji města. Zvláště příznivé bylo 11. století, kdy také došlo ke značnému nárůstu počtu obyvatel. V té době opat Adelardus, který byl ve službách biskupa z Mét, vybudoval hlavní kostel v opatství a dva další kostely ve městě, a sice Notre-Dame ("Lievenvrouwenkerk") a Sint-Gangulfus. Pod jeho vedením město také získalo opevnění, které se skládalo z hliněného náspu, dřevěné ohrady a opevněných bran. Roku 1129 pak byly vybudovány kamenné hradby, brány a věže. Hospodářství města bylo založeno na výrobě lněných tkanin a obchodu s Anglií, Champagne a Německem.  Ve 13. století se Sint-Truiden stal jedním z 23 "„bonnes villes“" (hlavních měst) knížectví Lutych. Na místě dnešní radnice byla postavena tržnice, život ve městě organizovaly různé cechy a na hlavním náměstí byl vztyčen "perron" – sloup, který měl symbolizovat autoritu místní vlády, zejména v politických záležitostech.

Od 15. století.

Roku 1467 město dobyl Karel Smělý a touto událostí začalo období pomalého úpadku, které trvalo až do 19. století. Roku 1675 bylo zbouráno městské opevnění a v období francouzské nadvlády na konci 18. století bylo rozpuštěno několik církevních společenství. Po roce 1830 našly opuštěné církevní budovy využití jako školní a zdravotnická zařízení. Město bylo také centrem prosperující zemědělské oblasti, která se na konci 19. století stala známou pěstováním ovoce.  9. srpna 1914, na začátku německé invaze do Belgie, zde bylo popraveno 20 civilních obyvatel a zničeno několik domů.

Sint-Truiden (francouzsky ', limbursky ') je belgické město a obec, nacházející se v arrondissementu Hasselt ve vlámské provincii Limburk. Obec zahrnuje kromě vlastního Sint-Truidenu bývalé obce Aalst, Brustem, Duras, Engelmanshoven, Gelinden, Gorsem, Groot-Gelmen, Halmaal, Kerkom-bij-Sint-Truiden, Ordingen, Runkelen, Velm, Wilderen a Zepperen. Obec Sint-Truiden má více jak 40 000 obyvatel, rozkládá se na ploše 106,90 km2.

Sint-Truiden (Limburgisch: Sintruin, Französisch Saint-Trond) ist eine der größten Städte in der belgischen Provinz Limburg. Sie liegt rund 15 Kilometer südwestlich von Hasselt in der fruchtbaren Landschaft Haspengau und hat Einwohner (Stand: ). Ein Einwohner von Sint-Truiden wird ein "Truienaar" genannt.


Život.

Toužim.

Josef Antonín Sehling se narodil 7. ledna 1710 Johannu Adamovi a Marii Magdaleně Sehlingovým, příslušníkům významné toužimské měšťanské rodiny, která se v Toužimi usadila patrně někdy v 16. století. Její příslušníci pravidelně zastávali místa v městské samosprávě a v Toužimi žili až do odsunu německých obyvatel po roce 1945. Základní hudební vzdělání Sehling získal společně se svým bratrem Františkem v toužimské škole, kde se díky vlivu toužimské vrchnosti, markrabatům bádenským, věnovala pozornost hudební kultuře.

Praha.

Záhy odešel zřejmě do Prahy a poté do Vídně, kde pokračoval ve studiu kompozice. Po návratu do Prahy působil v malostranské dvorní kapele hraběte Václava Morzina, jako skladatel a druhý houslista. Od roku 1737 usiloval o prestižní místo kapelníka v metropolitním katedrále sv. Víta v Praze, kde však získal jen místo druhého houslisty a od roku 1739 dlouhodobě zastupoval nemocného kapelníka J. F. Nováka. Dále současně působil jako kapelník na kůrech pražských kostelů (hradčanský barnabitský kostel sv. Benedikta (1739), kostel maltézských rytířů Panny Marie pod řetězem (1740 a 1746), kostel svatého Šimona a Judy (1744).  Působil rovněž pedagogicky, vyučoval kompozici např. Jana Lohelia Oehlschlägela nebo J. Preislera. 15. února 1746 se v malostranském kostele sv. Mikuláše oženil s Josefou Forstovou.  Zemřel 17. září 1756 v Praze.

Dílo.

Těžiště Sehlingovy skladatelské tvorby spočívalo v chrámové hudbě, kde byl zejména v melodice ovlivněn vídeňskou (zvl. Antonia Caldara) a neapolskou školou. Sehling se však věnoval i hudebnědramatickým druhům. Například roku 1739 zkomponoval pro kostel sv. Benedikta na Hradčanech velikonoční oratorium "Filius prodigus". Skládal však i hudbu pro divadelní produkce náboženských řádů, a to jak pro školské hry, tak i hudbu pro význačnější události a holdy.  Sehling však nebyl jen hudebním skladatelem a pedagogem, ale také vynikajícím hudebním interpretem - houslistou.  Sehlingova éra - v duchovní hudbě byl Sehling významný především svým přínosem k pronikání soudobé italské operní tvorby do české duchovní hudby, prostřednictvím takzvaných kontrafakt, přetextovaných operních árií. Toto období dějin české barokní hudby 1737–1757 je též nazýváno Sehlingovou érou. Ve sbírce hudebnin svatovítské katedrály v Praze je shromážděno 591 jeho hudebnin, z toho 80 kontrafakt árií z 33 italských oper 10 skladatelů, a také 35 unikátních soudobých divadelních plakátů - cedulí.  Sehlingova duchovní hudba zahrnuje tyto druhy skladeb:  Světská hudba zahrnuje tyto druhy skladeb:  Sehlingova osobnost a jeho dílo upadly v moderní době vlivem nepříznivých okolností v Čechách téměř v zapomnění. Nicméně v poslední době mu moderní česká muzikologie věnuje značnou pozornost a jeho dílo znovu ožívá jak na kůru jeho svatovítského působiště, tak i jinde díky zájmu četných souborů barokní duchovní hudby. V roce 2010 bylo v rodné Toužimi připomenuto 300. výročí jeho narození. Hledá se rodný dům a připravuje se zde osazení pamětní desky. V nedávné době byly některé Sehlingovy skladby nahrány a vydány, např. na desce Staropražské Vánoce (Supraphon, 1969), CD Aj, radost velikou zvěstuji vám - České a moravské pastorely (Indies MG, 2004) nebo CD Sehling: Vánoce v pražské katedrále. Hudba Prahy 18. století (Supraphon a. s., 2014). Sehlingovy skladby mají v repertoáru např. soubory Pražský katedrální sbor, Musica per tibia nebo Collegium Marianum.

Josef Antonín Sehling, "též" Seling, Seeling, Sölling (7. ledna 1710, Toužim – 17. září 1756, Praha) byl český barokní hudební skladatel.

Josef Antonín Sehling (Nachname auch "Seeling", "Seling", "Sölling"; * 7. Januar 1710 in Theusing; † 19. September 1756 in Prag) war ein böhmischer Komponist und Violinist.


Výskyt.

Hlavní centrum rozšíření rodu je v jihozápadní Evropě, na Dálném východě, v Severní Americe, v Andách Jižní Ameriky, v Austrálii i na Novém Zélandu. V ČR vyrůstají rostliny rodu bika od nížin až do vysokohorského stupně.  Jsou to rostliny hlavně vlhkých lesů, luk, pastvin i zahrad. Jednotlivé druhy jsou různě náročné na své biotopy, některé jsou vyloženě vlhkomilné nebo rostou pouze v zastíněných porostech, jiné se vyskytují na osluněných loukách a mezích. S ohledem na teplotu prostředí volí rozdílnou nadmořskou výšku, v mírném pásmu rostou i v nížinách, kdežto v tropech se objevují až vysoko v horách.

Popis.

Vytrvalé byliny vytvářející husté trsy s okrouhlými lodyhami vysokými od 10 cm až po1 metr, které vyrůstají z krátkého oddenku. Listy bývají bazální nebo lodyžní rostoucí ve spirále a jejich listové pochvy jsou uzavřené, obvykle chlupaté a nemají ouška. Čepele listů jsou ploché, úzké, kopinaté až čárkovité, okraje mají jemně pilovité a porostlé měkkými chlupy, vrchol mívají nejčastěji zaoblený a jejich žilnatina je často špatně zřetelná. Na koncích plodných stébel rostou vrcholičnatá květenství jednotlivých, nebo v klubíčkách či v kruželích sdružených květů. Listeny květů vyrůstají ve dvojicích a někdy jsou suše blanité. Drobné, oboupohlavné květy mají vytrvalé, blanité, šestičetné okvětí ve dvou přeslenech, šest tyčinek s tupými prašníky a ze tří plodolistů vytvořený svrchní, jednopouzdrý semeník s trojlaločnou bliznou. Květy obvykle neprodukují nektar a bývají opylovány častěji anemogamicky než entomogamicky. Po opylení se v květu vytvoří jednopouzdrá kulovitá tobolka se třemi podlouhlými semeny, která někdy mají masíčko. Mnohé druhy vytvářejí polyploidní komplexy.

Taxonomie.

Z rozsáhlého rodu bika vyrůstá v přírodě České republiky těchto jedenáct druhů: Některé druhy se mezi sebou občas kříží a v ČR se vyskytují tyto hybridy:

Externí odkazy.

Bika ("Luzula") je monofyletický rod rostlin z čeledi sítinovitých. Tyto trsnaté byliny s úzkými listy a stébelnatými lodyhami se podobají travám, květy však mají odlišné. Kosmopolitně rozšířený rod je tvořen asi 115 druhy, z nich 11 roste v České republice.

Die Hainsimsen ("Luzula"), auch als Hainbinsen oder regional als Marbel bezeichnet, sind eine Pflanzengattung in der Familie der Binsengewächse (Juncaceae). Sie umfasst weltweit etwa 115 Arten. Diese sind überwiegend durch eine lange weißliche und weiche Behaarung der Blattspreiten und Blattscheidenmündungen gekennzeichnet.


Život.

Oskar Baum se narodil 21. ledna 1883 v Plzni jako nejmladší ze šesti dětí Jakoba Bauma, obchodníka se střižním zbožím, a Berthy, roz. Glazenové. Na rozdíl od mnohých pražských německy píšících autorů byl ještě vychováván v židovské víře. Již od narození měl slabý zrak, před svým osmým rokem oslepl na jedno oko. 6. července 1894, za studií na plzeňském gymnáziu, byl Baum napaden během rvačky českých a německých studentů, přičemž bylo nešťastně zasaženo jeho zdravé oko, takže oslepl docela. Na dalších osm let byl rodiči poslán do Vídně do židovského internátního zařízení „Hohe Warte“ pro nevidomé děti a mládež, jehož nesnesitelný systém výchovy později popsal v románu "Das Leben im Dunkeln" ("Život v temnotě"). Zde v prosinci 1902 úspěšně složil státní učitelskou zkoušku ve hře na klavír a varhany. Pro jeho pozdější kariéru hudebního kritika bylo důležité, že se tu seznámil s všestranně vzdělaným, rovněž slepým, varhaníkem a pianistou Josefem Laborem, k jehož okruhu studentů patřili mj. Paul Wittgenstein, Alma Schindlerová a Arnold Schönberg.  Kolem roku 1902 se Baum odebral do Prahy, kam se již dříve přestěhovali jeho rodiče, a působil zde nejprve jako varhaník v Jubilejní synagoze v Jeruzalémské ulici, později jako učitel hry na klavír. V roce 1903 se tu seznámil s Maxem Brodem a jeho hlavní zájem se postupně přesouval k literatuře. Stefan Zweig později vylíčil, jak byl objeven Baumův talent: „Oskar Baum vyprávěl jednou v kruhu svých dnes už proslavených pražských přátel, Franze Kafky, Werfela a Broda, některé ze svých povídek, a to s takovou názorností a zanícením, že Max Brod, tento největší pomocník a nejobětavější přítel všech přátel, je honem stenografoval a poprvé předložil veřejnosti. Vznikla kniha ("Uferdasein"/"Žití na břehu") a ta měla úspěch.“ V té době již Baum jakožto "primus inter pares" patřil k užšímu "Pražskému kruhu", který kromě něho tvořili Max Brod, Franz Kafka a Felix Weltsch. Po Baumově svatbě s Margarete Schnabelovou v prosinci 1907 se stal jejich byt místem pravidelných setkání přátel. Třebaže byl plodným autorem a hojně publikoval, mj. romány ("Die böse Unschuld", 1913; "Die Tür ins Unmögliche", 1919), dramata ("Das Wunder", 1920) a eseje (mj. "Die verwandelte Welt", 1919, "Die neue Wirklichkeit", 1921), nemohl se uživit jako literát na volné noze. Z tohoto důvodu se od roku 1920 stal pravidelným spolupracovníkem deníku "Prager Presse" a četných dalších novin a časopisů (např. "Prager Tagblatt", "Jüdische Rundschau", "Der Jude", "Die Selbstwehr", "Das Theater", "Die Weltbühne", "Der Auftakt", "Der Sturm" a "Die literarische Welt"). Těžištěm jeho novinářské práce byla především hudební kritika, Brod jej pak ve svých vzpomínkách označil za „jednoho z nejuznávanějších hudebních kritiků v Praze“. V průběhu let začal Baum spolupracovat také s německým vysíláním Československého rozhlasu. V roce 1933 reagoval na nacistický převrat v Německu uveřejněním povídky "Das erlösende Mittel" ("Spásný prostředek") pojednávající o preparátu, který vynalezl jakýsi prof. Höckerle, a který dokáže proměnit v Germány nejplnohodnotnějšího nordického typu nejen všechny Židy, ale i ty, kteří nemají potřebné smýšlení. Tento „Baumův“ profesor tak rozvine vizi, v níž každý, koho nacisté nenávidí, zůstává na svém místě. Zděšeni touto možností zavřou nacisté profesora do blázince, neboť: „Jaký smysl by měla revoluce, kdyby každý zůstal, kde je, kdyby nikdo nebyl zapuzen?“ Od roku 1934 převzal Baum předsednictví ve „Sdružení německých spisovatelů v Československu“ a na podzim téhož roku s dalšími členy spolku podepsal manifest Ligy pro lidská práva na ochranu života a bezpečnosti emigrantů. V roce 1935 se spisovatel podílel na uspořádání pražského kongresu „Proti ničení kultury a lidských práv v Německu“.  V roce 1938 byl Baum (tak jako všichni Židé) z "Prager Presse" propuštěn a nadále byl odkázán už jen na finanční podporu nadace „American Guild for German Cultural Freedom“. 16. března 1939, po zřízení Protektorátu Čechy a Morava, se všechny jeho spisy dostaly na index. Jeho úsilí vycestovat do Palestiny, která v té době byla ještě pod britskou mandátní správou, bylo neúspěšné. Přesto byl ochoten dalším pronásledovaným v Praze pomáhat a „v řadě případů přispěl dokonce k jejich záchraně“. V roce 1941 Oskar Baum onemocněl a po jedné z operací v pražské židovské nemocnici (dnešní budova Židovského muzea v sousedství Španělské synagogy) 1. března 1941 zemřel. O tři dny později byl pohřben na Novém židovském hřbitově na Olšanech. Jeho manželka Margarete byla následně deportována do tzv. ghetta Terezín, tam 27. srpna 1943 přišla o život. Jejich jedinému synovi Leopoldovi (Leo) Baumovi se podařilo utéct do Palestiny, kde krátce působil jako úředník britské mandátní správy, než se stal obětí bombového atentátu na hotel Krále Davida v Jeruzalémě, který provedla odbojová skupina Irgun.

Literární dílo.

Absence optického vjemu nijak neochudila básnictví slepého Pražana. Oskar Baum vynikal pozorovacím talentem svých ostatních čtyř smyslů, převážně svého sluchu. Zkušenost se slepotou ztvárnil roku 1909 šířeji v románu "Das Leben im Dunkeln" ("Život v temnotě"), v němž teprve vnitřní svět cítění a myšlení propůjčuje smyslové obrysy vnějšímu dění, tj. rámci autorova dětství a mládí. Znovu je reflektován strašlivý prožitek oné bitky, ve které Baumova postava Fricek Ellmann přichází o zrak, přičemž ideologické či rasistické pozadí té rvačky nechává Baum úplně stranou. Román vrcholí vůlí přetvořit neštěstí ve východisko jiného štěstí. K problematice slepoty se vrací ještě v dílech "Die verwandelte Welt" ("Proměněný svět") z roku 1919 a "Die neue Wirklichkeit" ("Nová skutečnost"; 1921), kde však již načrtává nové vidění světa, v němž je současně se zážitkem jeho vnitřního světa ztvárněn svět vnější, popř. vnitřní slepota vidoucích.  Jako vrchol Baumovy prozaické tvorby bývá označován román "Die Tür ins Unmögliche" ("Brána do nemožna") z roku 1920. Jeden člověk v něm bere na sebe vinu světa a následně ztroskotává. Absolutním aktem vůle přitom mělo být dosaženo ráje na zemi. Baum, který se absolutním aktem vůle naučil vidět jiným, neméně intenzivním způsobem, zde ukazuje, kde má takovýto akt vůle své hranice: totiž tam, kde si člověk sám udělí rozhřešení a ztratí vědomí milosti. Spasitelská postava tohoto románu, Baumův úředník Krastik, končí sebevraždou, jakmile si uvědomí konsekvence vlastního jednání. V této své knize proti laciným spasitelským programům, kterou měl mezi jeho texty Kafka v obzvláštní oblibě, chápe Baum spásu jako žitou pravdu: „Proč lidstvo tak bezmocně vrávorá do prázdna? Všichni krvácejí strachy, že by to mohlo být horší, kdyby to jednou zkusili po nejbližší přímé cestě neohrožené, úplné pravdy.“  Poslední Baumův publikovaný román "Das Volk des harten Schlafs" ("Národ tvrdého spánku") z roku 1937 je autorovou reakcí na pronásledování Židů v Německu a jakýmsi pokusem vyburcovat židovský národ k bojovnému postoji. Na osudu tatarského národa Chazarů spisovatel ukazuje, že i v domněle beznadějné situaci je třeba bojovat proti zániku. V hlavní postavě Bulana, který si mezi islámem, křesťanstvím a židovstvím vybere judaismus, potom Baum odmítá neuváženou asimilaci mnoha evropských Židů včetně tzv. kulturního sionismu, v nějž dlouho nepřestával věřit Martin Buber.

Výběrová bibliografie.

Časopisecky vydané texty, texty v antologiích.

1910 1911 1912 1913 1914 1916 1917 1918 1919 1921 1922 1926

Oskar Baum (21. ledna 1883, Plzeň – 1. března 1941, Praha) byl český německy píšící spisovatel, novinář, hudební kritik a učitel hudby židovského původu, člen tzv. "Pražského kruhu".

Oskar Baum (geboren am 21. Januar 1883 in Pilsen, Österreich-Ungarn; gestorben am 1. März 1941 in Prag) war ein böhmischer Schriftsteller.


Život.

Narodil se v rodině pietistického vikáře. Za sedmileté války utekl v šestnácti letech z domova a přihlásil se dobrovolně do pruské armády, Brzy však přešel na rakouskou stranu a dostal se až do Prahy. Do vlasti se vrátil roku 1760, následmě vystudoval teologii, ale knězem se nikdy nestal. Věnoval se zcela literatuře. Žil bohémským životem, podléhal záchvatům alkoholismu a trpěl dnou. Významným pro jeho tvorbu byl jeho pobyt v v Rungstedu (čtvrť města Hørsholm) v letech 1773-1775, kde napsal některá svá významná díla. Zemřel v důsledku svého způsobu života poměrně mlád, ale jako uznávaný národní básník. V dánské literatuře se stal průkopníkem nových směrů, na čemž se podílela především jeho důkladná znalost světové literatury. Vliv na něho měli francouzští klasicističtí dramatici (Corneille, Racine), němečtí spisovatelé Leibniz a Klopstock a především angličtí autoři Shakespeare, Sterne, Fileding, Young) a také "Ossianovy zpěvy".  Je autorem desítky básní. Jeho poezie se vyznačuje hlubokým a vášnivým citem a byla z části inspirována nešťastnou láskou. Pod vlivem německého básníka Friedricha Gottlieba Klopstocka se ale obracel také k námětům z nordické mytologie a psal mistrné ódy. Prvního velkého úspěchu dosáhl roku 1766 svou elegií na smrt dánského krále Frederika V. Kromě klasických žánrů se mu stala rovněž blízkou poetika lidové balady a v jeho básních se projevují tendence k romantické citovosti a individualismu.  V dramatu se obsahově i formálně odpoutal od klasicistických požadavků a stal se předchůdcem Adama Oehlenschlägera. Alexandrín nahradil vznosnou prózou nebo pětistopým jambem a uvedl na jeviště prostý lid.  Hlavním jeho prozaickým dílem je jeho nedokončená autobiografie, novátorská po obsahové i formální stránce, ve které se projevuje jeho zájen o psychologický vývoj lidského individua.

Johannes Ewald (18. listopadu 1743, Kodaň – 17. března 1781, tamtéž) byl dánský preromantický básník a dramatik. Je považován za jednu z hlavních postav dánské literatury 18. století a jeho dílo představuje přechod od klasicismu k romantismu.

Johannes Ewald (* 18. November 1743 in Kopenhagen; † 17. März 1781 ebenda) war ein dänischer Dichter. Mit ihm begann die neuere Periode der.


Životopis.

Ayala se narodil v Osuně, Andalusii. Vstoupil do španělského námořnictva 19. září 1760, a dosáhl hodnosti kapitána v roce 1782. Odešel (z důvodu jeho úspěchů v Kalifornii) 14. března 1785.  V roce 1770, španělské královské úřady nařídily ke zkoumání severním pobřeží Kalifornie, "aby zjistil, zda tam byly nějaké ruské osady, a prověřili přístav v San Franciscu". Don Fernando Rivera y Moncada byl vyslán na misi (na místo kde nyní leží San Francisco) pozemní expedice navázat španělskou vládu po celé ploše, pod velením Juana Bautista de Anza byl poslán na sever. Ayala, později nadporučík byl jedním z těch, kteří byli vysláni na námořní výpravy. On přijel do Vera Cruz v srpnu 1774 a pokračoval do Mexico City přijímat rozkazy od místokrále Freye Dona Antoniona María de Bucareli y Ursua.  Bucareli ho poslal do San Blas, kde převzal velení nad lodí Sonora, který je součástí loďstva v rámci obecného vedením Dona Bruno de Heceta v fregaty Santiago. Loďstvo se plavilo ze San Blas na počátku roku 1775. Nicméně, ze San Blas brzy vyrazil, byl velitel lodi paketů San Carlos, Don Miguel Manrique onemocněl - některé prameny uvádějí, že se zbláznil. Ayalovi bylo nařízeno, aby převzal velení této větší nádoby, plavil se zpátky do San Blas přistát nešťastnou Manrique, a vrátil se k loďstvu po plavbě za několik dní. Ayala byl určen projít úžinou a zkoumat, co leželo uvnitř, zatímco Santiago a Sonora pokračoval směrem na sever.  San Carlos přijal dodávky v Monterey, 26. července a pak pokračujoval na sever. Ayala prošel Golden Gate dne 5. srpna 1775, s obtížemi a velmi opatrně kvůli přílivu a odlivu. Zažil množství úchytů, zjištění, že je Angel Island nejvíce vyhovující, ale nedokázal navázat kontakt, jak doufal, se stranou Anza. Ayala postavil dřevěný kříž, tam kde přistál první noc. San Carlos zůstal v zátoce až do 18. září, potom se vracel k San Blas přes Monterey. Ayala se po zprávě místokrále dal plně v úvažování geografie zálivu, a zdůraznil své přednosti jako přístav (hlavně absence "těchto nepříjemných mlh, které jsme měli denně v Monterey, protože mlhy zde jen stěží dosáhly vstupu portu, a občas v přístavu, je počasí velmi jasné ") a přívětivost místních domorodých Američanů.  Ayala pojmenoval Alcatraz jako ""La Isla de los Alcatraces"" na jeho objevu. Slovo ""Alcatraz"" je tedy založen na archaické španělského slova ""Alcatraces"", což bylo přejaté slovo z arabštiny, ""Al-qatras"", což znamená ""orel mořský"", označovalo to značné množství druhů pelikánů, které žijí v San Franciscu.

Juan Manuel de Ayala y Aranza (28. prosince 1745 - 30. prosince 1797) byl španělský námořní důstojník, který sehrál významnou roli v objevování Kalifornie. On a posádka jeho lodi "San Carlos" byli první Evropané, kteří 5. srpna 1775 vpluli do Sanfranciského zálivu.

Juan Manuel de Ayala (* 28. Dezember 1745 in Osuna (Spanien); † 30. Dezember 1797) war Offizier der spanischen Flotte in Neu-Spanien. Er spielte eine unterstützende Rolle bei der Eroberung von Kalifornien, in dem er mit seinem Schiff "San Carlos" als erster Europäer die Bucht von San Francisco erschloss.


Životopis.

Ke studiu teologie jej přivedl starší kolega Ctirad Novák, který byl jeho rádcem v evangelickém skautském oddílu v Brně. Petr Pokorný pak studoval teologii a řečtinu v Praze, později trimestr v Oxfordu, část semestru v Bonnu a v Ženevě, do roku 1967 působil jako evangelický farář v Praze, roku 1963 získal titul ThDr., roku 1967 se habilitoval, 1968 CSc., 1993 DrSc. (řecká literatura), 1967–1968 docent Nového zákona na univerzitě v Greifswaldu. Od roku 1968 (1972 profesor) působil na evangelické teologické fakultě v Praze (1990 inkorporované do UK), v letech 1996–1999 byl jejím děkanem. Účastnil se expedice Nag Hammádí III (Egypt) s Claremont Graduate School, CA (patronace UNESCO). Archeologickou praxi absolvoval v Jordánsku a v Izraeli. Působil jako hostující profesor nebo research fellow v Tübingenu (1988–1989, 1995–1996 a 2000), v Pittsburghu (1986 a 1992), v Princetonu (2003–2004 a 2006) a v Heidelbergu (2010). V roce 2005 strávil část semestru v Petrohradě, jaro 2005 v Tesalonice a Athénách. Přednášel na více než 40 univerzitách ve dvanácti zemích Evropy a v USA.  V letech 1994–95 byl prezidentem mezinárodní oborové vědecké organizace Studiorum Novi Testamenti Societas, v letech 1992–1996 předsedou Scholarly forum překladatelského výboru Spojených biblických společností, získal čestné doktoráty (Dr. h. c.) v Bonnu (1998) a Budapešti (2000). V roce 1995 získal Humboldtovu cenu za celoživotní dílo, v roce 1999 cenu ministra školství za výzkum. V roce 2003 byl oceněn zlatou medailí UK a oborovou medailí Josefa Dobrovského AV ČR. V roce 2005 byl vyznamenán medailí za zásluhy 2. stupně. Byl zahraničním členem Akademie věd v Göttingen (1998) a řádným členem Učené společnosti ČR (od 2002, pro období 2012–2014 předseda).

Dílo.

Pracovní zaměření.

Ve svém díle se zaměřil především na dějiny synoptické tradice a na deuteropavlovské listy, dále na raně křesťanskou teologii v jejím později hlavním proudu i v křesťanské heterodoxii (počátky gnóze, koptské spisy z Nag Hammádí), poté na bádání o Ježíšovi (spoluzakladatel Princeton –Prague – Biennale for Jesus Research /od r. 2005/). V letech 1961–1985 pracoval v týmu pro Český ekumenický překlad Bible).

Rodina.

Roku 1961 se oženil s Věrou roz. Kellerovou (1939–2016), 1969 PhDr. u prof. Bohodara Dosužkova. V roce 1972 musela kvůli manželovu povolání opustit Karlovu univerzitu, pracovala v psychologickém poradenství, v roce 1990 byla rehabilitována, studovala u prof. Reuvena Feuersteina v Jeruzalémě, 1997 se habilitovala. V letech 1998 až 2009 působila jako docentka dětské psychologie na UK, od 2009 je předsedkyní společnosti COGITO. Z manželství se narodily čtyři děti.

Petr Pokorný (21. dubna 1933 Brno – 18. ledna 2020) byl český evangelický teolog, filozof, biblista-novozákoník, historik, vysokoškolský pedagog, v letech 1996–1999 děkan Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy, spoluzakladatel a v letech 1998–2010 ředitel Centra biblických studií AV ČR a UK v Praze.

Petr Pokorný (* 21. April 1933 in Brünn; † 18. Januar 2020 in Prag) war Professor der Theologie und Spezialist für das Neue Testament. Er war Professor beim Lehrstuhl Neues Testament der Evangelisch-Theologischen Fakultät der Karls-Universität Prag. Außerdem bekleidete er das Amt des Direktors am Zentrum für biblische Studien an der Akademie der Wissenschaften der Tschechischen Republik.


Život.

Mládí a výcvik.

Po základní a střední škole studoval na Oklahoma State University – Stillwater a University of Colorado at Boulder, titul leteckého inženýra získal až na University of Arizona v roce 1960. To už měl za sebou službu u vojenského amerického letectva od roku 1953 a praxi zkušebního pilota na letecké základně v Olmstrad v Pensylvánii. Později sloužil na leteckých základnách Tachikawa a Edwards. Nalétal 4600 letových hodin. V roce 1966 se dostal do páté skupiny kosmonautů. Byl členem podpůrné skupiny pro Apollo 9. Byl ženatý, s manželkou Joan měl čtyři děti: Christophera, Jacka, Allen a Rosemary.

Lety do vesmíru.

Start kosmické lodi byl z mysu Canaveral na Floridě. Na palubě s ním byli velitel Alan Shepard a pilot měsíčního modulu Edgar Mitchell. Devítidenní mise byla třetí, které se podařilo na Měsíci 5. února 1971 přistát. Roosa nebyl na měsíčním povrchu, ale řídil experimenty z oběžné dráhy ve velitelském modulu „Kitty Hawk“. Když se Shepard a Mitchell z Měsíce vrátili k Roosovi, všichni tři se vrátili na Zemi a přistáli v kabině lodi s pomocí padáků na hladině Tichého oceánu.

Po letech.

Byl ještě jmenován do záložních posádek Apollo 16 a Apollo 17. V roce 1976 z NASA odešel a stal se viceprezidentem mezinárodního oddělení U.S.Industries Middle East Development Company se sídlem v řeckých Athénách. O rok později se vrátil do USA, kde se stal prezidentem Jet Industries v Austinu v Texasu. V letech 1993–1994 byl prezidentem Gulf Coast Coors Inc., Gulfport, Miss. Zemřel ve věku 61 let po nemoci.

Stuart Allen Roosa (16. srpna 1933 Durango, Colorado, USA – 12. prosince 1994, Washington, D.C.) byl americký vojenský letec a kosmonaut, rusovlasý pilot velitelského modulu kosmické lodi Apollo 14.

Stuart Allen „Stu“ Roosa (* 16. August 1933 in Durango, Colorado; † 12. Dezember 1994 in Falls Church, Virginia) war ein US-amerikanischer Astronaut der NASA. Bei Apollo 14, dem sechsten bemannten Flug zum Mond, diente er als Pilot des Kommandomoduls.


Historie.

19. století.

Firma byla založena Thomasem de la Rue v Londýně. V roce 1831 vyvinul ve své firmě novou typografickou metodu, pomocí které byly vytvořeny první moderní hrací karty. Za tento vynález byl oceněn králem Vilémem IV. U příležitosti korunovace královny Viktorie v roce 1838 nechal vytisknout speciální zlaté vydání novin The Sun. O šest let později, v roce 1846 vyvinul Thomasův syn Warren de la Rue stroj na skládání obálek, který dokázal za hodinu vytvořit až 2700 obálek. Tento stroj byl vystaven o pět let později na výstavě Great Exhibition of 1851, která se konala v Crystal Palace v Londýně a také na dalších výstavách v New Yorku a Paříži. V roce 1855 začala firma De La Rue tisknout poštovní známky. První kontrakty na poštovní známky pocházely z Indie, Mysu Dobré naděje, Mauriciu, Trinidadu, Západní Austrálie, Cejlonu, Svaté Heleny, Baham, Natalu a Svaté Lucie. V roce 1860 vytiskli první papírovou bankovku. Jednalo se o bankovky pro Mauricius v hodnotách 1 Libra, 5 Liber a 10 shillingů. V roce 1862 vytvořili poštovní známku pro Konfederované státy americké. Jednalo se o známku v hodnotě 5 centů, která na sobě měla otištěnou hlavu Jeffersona Davise. Do současnosti jde také o jedinou americkou známku, která byla vytištěna v zahraničí. V roce 1874 otevřela firma De La Rue novou továrnu v Londýně. O 7 let později, v roce 1881 zde bylo vyvinuto první praktické plnící pero. V roce 1896 byla firma převedena na soukromou společnost.

20.století.

V roce 1921 opustila rodina firmu a ta byla převedena na veřejně obchodovatelnou společnost. Na počátku první světové války, v roce 1914, byla společnost pověřena vydáním britskými bankovkami v hodnotách 1 Libra a 10 shillingů. Po 11 letech, v roce 1925, převzala tisk britských bankovek centrální banka Bank of England. Od roku 1930 do roku 1948 vydávala společnost De La Rue čínské bankovky. V roce 1939 dokonce nechala postavit v Šanghaji vlastní továrnu, kam byla produkce přesunuta. Během druhé světové války, byly v roce 1940 zničeny továrny v Londýně. Po druhé světové válce vyrobila De La Rue poválečné československé bankovky v hodnotách 5 a 10 Korun. Dne 27. března 1957 byla společnost uvedena na akciovou burzu London Stock Exchange. V roce 1957 byla společností De La Rue na trh uvedena první počítačka bankovek. V roce 1961 byla do De La Rue začleněna konkurenční firma Waterlow & Sons. V roce 1969 prodala společnost výrobu hracích karet Johnu Waddingtonovi. V roce 1990 firma oficiálně otevřela své sídlo ve městě Basingstoke a zároveň změnila své jméno z De La Rue Company plc na současné De La Rue plc. Během roku 1993 se společnost stala součástí konsorcia Camelot Group plc, které v roce 1994 získalo licenci k provozování britské národní loterie. V roce 1993 De La Rue získala výrobní skupinu Portals Group plc, která vyráběla bankovky pro Bank of England od roku 1724 a v roce 1997 firmy Harrison $ Sons a Philips Cartes et Systèmes. V témže roce byly uvedeny do oběhu bankovky vytištěné firmou De La Rue pro nově vzniklou Českou republiku v hodnotách 50, 100 a 500 Korun Jednalo se o bankovky v sériích A a Z. a pro Slovensko v roce 1993 v hodnotách 100, 500 a 1000 Korun, v letech 1996–2001 v hodnotách 100 a 500 Korun, v roce 2002 v hodnotě 1000 Korun a v roce 2004 bankovku 100 Korun.

21. století.

V roce 2003 podepsala společnost De La Rue sedmiletý kontrakt na tisk bankovek pro Bank of England, čímž převzala veškerou výrobu bankovek banky. V roce 2007 získala firma ocenění Queen's Award za inovaci v zabezpečení bankovek nazvanou StarChrome. O dva roky později, v roce 2009 získala společnost kontrakt na deset let na výrobu britských pasů a zároveň byla obnovena smlouva s Bank of England o výrobě bankovek. V roce 2010 prodala firma svůj podíl ve skupině Camelot. V roce 2012 vyrobila firma De La Rue svou první polymerovou bankovku. Jednalo se o bankovku pro Fidži v hodnotě 5 dolarů. Tato bankovka byla uvedena do oběhu v lednu 2013. V roce 2013 oslavila firma své výročí 200 let od založení. V témže roce záskala společnost další ocenění Queen's Award. Tentokrát za vyvinutí bezpečnostního průhledného okénka v bankovkách nazvaného Optiks.

De La Rue plc je papírenská firma se sídlem v anglickém městě Basingstroke zaměřující se na tisk bankovek a jiný bezpečnostní tisk jako například poštovní známky, bankovní šeky apod.

Das britische Traditionsunternehmen De La Rue plc. wurde 1821 von Thomas de la Rue gegründet und ist heute der weltweit größte nichtstaatliche Hersteller von Banknoten. Über 150 nationale Währungen und zahlreiche Sicherheitsdokumente wie beispielsweise Reiseschecks werden mit der Unterstützung der Sicherheitsdruckerei hergestellt. Ehemalige Geschäftsfelder waren der Druck von Briefmarken, von Sicherheitsdokumenten und Spielkarten sowie die Produktion von Schreibgeräten.


Vznik, výroba a dodávky.

Po roce 1960 postupovala elektrifikace železnic v Československu velmi rychlým tempem a dosud vyráběné typy lokomotiv (představované především řadami E 469.1, E 669.1 a E 669.2) přestávaly pro rostoucí objem nákladní dopravy postačovat. Od Federálního ministerstva dopravy proto přišel požadavek na sérii nových čtyřnápravových lokomotiv, typově vycházejících z předchozích řad. Technicky tyto lokomotivy vyšly především z řady E 469.1, některé konstrukční celky ale byly přepracovány a zdokonaleny na základě připomínek z provozu stávajících strojů. Celá série byla vyrobena bez prototypu během roku 1967 a ihned zařazena do provozu – všechny lokomotivy byly přiděleny do lokomotivního depa Ústí nad Labem s určením přednostně pro těžkou nákladní dopravu na hlavních tratích do Mostu, Nymburka a Děčína.

Konstrukce.

U řady 122 je použita ocelová skříň se dvěma koncovými stanovišti strojvedoucího, do nichž je vstup z venku na rozdíl od starších řad z obou stran. Jsou použita nová čela s odlišnými světly i dálkovým reflektorem (s drobnými změnami převzatá z řady 182) a na boku ozdobný plát, jenž byl v původním nátěru zdůrazněn bílou barvou. V průběhu let byl na některých lokomotivách odstraněn, případně nahrazen pouze nalakovaným pruhem. Mezi stanovišti se nachází strojovna se čtyřmi bočními, částečně otevíratelnými okny na každé straně. Zde jsou uložena všechna elektrická zařízení včetně hlavního kontroléru. Regulace výkonu je tradiční odporová, principiálně převzatá z řady 121 s několika drobnými změnami v elektrických obvodech. Pohon zajišťují čtyři trakční motory, pro každé dvojkolí jeden o výkonu 510 kW. Brzdová výstroj sestává z přímočinné a samočinné tlakové brzdy (řízené brzdičem DAKO BS-2) a zajišťovací ruční brzdy; elektrodynamickou brzdou lokomotiva není vybavena.  Z výroby byly lokomotivy také vybaveny zásuvkami pro možnost dvojčlenného řízení; v praxi se však využívalo pouze v prvních letech provozu a pouze výjimečně, z části strojů proto bylo časem demontováno. Pro zlepšení komfortu obsluhy byly jednotlivé stroje postupně modernizovány pomocí dosazení statických dobíječů, modernějších těsnících hmot a dalších prvků za účelem snížení hlučnosti. V souladu s novými standardy také všechny lokomotivy získaly radiostanice GSM-R a některé stroje i světla z LED. Na lokomotivě 122.031 je od roku 2005 zkušebně nainstalována také klimatizace.

Provoz.

Vzápětí po dodání byly nové lokomotivy nasazeny do nákladní dopravy na všech elektrifikovaných tratích v severních a středních Čechách. V začátcích provozu sloužily také v osobní dopravě, vozily osobní vlaky z Děčína do Lysé nad Labem nebo i na trati z Ústí do Mostu. Zajímavostí bylo též jejich nasazení na rekreačních rychlících, které jezdily z NDR k letoviskům u Černého moře. Na těchto vlacích jezdily z Děčína až do Kutné Hory. Příležitostně dopravovaly i vojenské transporty, spartakiádní vlaky a další spoje. Většina jejich nasazení ale probíhala a probíhá v nákladní dopravě. Stěžejním výkonem je po mnoho let především vozba uhelných vlaků z Třebušic (nádraží Washington) a Ledvic, méně také ze Sokolovské pánve (s přepřahem v Chomutově). S touto energetickou surovinou zajíždějí k elektrárnám Opatovice, Chvaletice (železniční stanice Řečany nad Labem) a Mělník (železniční stanice Hněvice); do Hradce Králové přivážejí soupravy pro elektrárnu Poříčí, jenž do cíle pokračují s motorovými lokomotivami.  V roce 1971 byla vyrobena jednorázová série téměř identické řady E 469.3, lišící se pouze v detailech. Všechny lokomotivy však byly zařazeny do depa Praha Masarykovo nádraží s určením pro osobní i nákladní dopravu v okolí hlavního města. Obě řady se v jednom depu setkaly až v roce 1996, kdy byla z Prahy přesunuta celá řada nově označená jako 123 na sever Čech a oba typy jsou tak nasazovány na identických výkonech.  Během 90. let počet uhelných vlaků poklesl v souvislostí s plynofikací domácností a tepláren, přesto však tyto výkony zůstaly pro řadu 122 mezi nejdůležitějšími. Tradiční službou těchto lokomotiv je také doprava směsných nákladních vlaků spojujících velké železniční uzly, s nimi křižují např. trasy Most – Česká Třebová, Děčín – Nymburk apod. V posledních letech se také čím dál více objevují na jiných vlacích, včetně kontejnerových nákladních expresů a ucelených vlaků s automobily. Vozební ramena se ve srovnání s dřívějškem značně protáhla, i díky snaze vést část vlaků v co nejdelším úseku bez přepřahu se tak kromě okolí Prahy, severních a východních Čech objevují až na Moravě a ve Slezsku (naopak ostravské lokomotivy řady 130 běžně zajíždí až do Ústí nad Labem či Mostu). Nejvzdálenějšími lokalitami, kde je možné tyto stroje dnes potkat, jsou stanice Kadaň-Prunéřov a Třinec.  Během mnoha let provozu bylo několik lokomotiv zničeno při těžkých nehodách, v osmdesátých letech díky tomu poklesl počet strojů o čtyři. Po roce 2000 byly také některé lokomotivy odstaveny a sešrotovány pro nadbytečnost, vzhledem k absenci jiných lokomotiv ale větší část strojů přes své stáří zůstala v provozu. V roce 2007 byla z unitárních Českých drah vyčleněna nákladní divize ČD Cargo a celá řada 122 připadla právě jí. Nový provozovatel část lokomotiv přistavil i do větších oprav a při této příležitosti byly lokomotivy natřeny modrým firemním nátěrem. Větší část (přibližně 40 strojů) přežívala v provozu až do konce roku 2015, kdy byly odstaveny především exempláře v nejhorším technickém stavu. Dvě lokomotivy byly také vyřazeny po nehodě – dne 28. 3. 2015 se u Žalhostic čelně střetly stroje 122.019 a 023 a kvůli velkému poškození už posloužily pouze jako zdroje náhradních dílů. Dříve neotřesitelnou pozici „dvojek“ ve vnitrostátní nákladní dopravě poté oslabil pronájem a následný nákup lokomotiv řady 163 od mateřských Českých drah, které tuto řadu z části výkonů vytlačily. Během krátké doby byl počet provozních strojů zredukován a vzhledem k dodávkám dalších nových strojů (např. Siemens Vectron) je počítáno s postupným vyřazováním. I přes vysokou provozní spolehlivost a odolnost je zřejmá technická zastaralost a celková přestárlost této řady (část strojů již překonala hranici 5 milionů ujetých kilometrů), která vede ke snaze její výkony utlumit a pokud možno převést na mladší typy lokomotiv. Na vlacích např. na trati Děčín – Nymburk jsou tak v případě možnosti náhrady střídány řadami 363, 363.5 či 372.

Lokomotiva řady 122 je elektrická lokomotiva pro stejnosměrnou napájecí soustava určená pro nákladní dopravu. Vyrobila ji plzeňská firma Škoda v roce 1967 pod továrním označením Škoda 57E a patří k československým elektrickým lokomotivám tzv. I. generace. V souvislosti s dále rostoucím objemem přeprav byla o několik let později ještě vyrobena série mírně upravené řady 123.

Die ČSD-Baureihe E 469.2 (ab 1988: Baureihe 122) ist eine elektrische Güterzuglokomotive der einstigen Tschechoslowakischen Staatsbahn (ČSD) für das 3-kV-Gleichstromsystem im Norden und Osten der ehemaligen Tschechoslowakei. Sie stellen eine Weiterentwicklung der bewährten Vorgängerbaureihe E 469.1 dar.