Geografie.

Leží v nadmořské výšce 15 metrů v Izraelské pobřežní planině, jižně od úbočí masivu Karmel, respektive vysočiny Ramat ha-Nadiv a jejího vrchu Chotem ha-Karmel, který tvoří nejzazší jihozápadní výběžek Karmelu. Pod touto vyvýšeninou probíhá vádí Nachal Taninim. Západně od města leží pobřežní nížina, na východ je to rovněž nížinaté údolí Bik'at ha-Nadiv, kterým k pobřeží přitékají vádí Nachal Taninim a Nachal Ada. Z rovinatého terénu zde vystupují jen izolované pahorky se sídelními tely Tel Burga a Tel Duda'im.  Město je položeno cca 9 kilometrů severoseverovýchodně od města Chadera, cca 52 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 32 kilometrů jižně od centra Haify.  Binjamina-Giv'at Ada se nachází v hustě osídleném a zároveň intenzivně zemědělsky využívaném pásu cca 4 kilometry od pobřeží Středozemního moře. Osídlení v tomto regionu je v naprosté většině židovské, pouze na východ od Giv'at Ada se nachází arabské město Kafr Kara. Binjamina-Giv'at Ada je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 652 a 653. Západně od města prochází severojižní tah Dálnice číslo 4. Obcí prochází pobřežní železniční trať. Nachází se tu železniční stanice Binjamina.

Dějiny.

Giv'at Ada, doslova "Adin vrch" (podle manželky barona Rotschilda Adelaide, hebrejsky Ada), vznikla již roku 1903. Šlo o jedno z několika podobných sídel v rámci projektu židovských zemědělských osad spravovaných organizací Jewish Colonization Association, která pokračovala v předchozích sponzorských a podnikatelských aktivitách Edmonda Jamese de Rothschilda. Giv'at Ada byla osídlena 14. října 1903. Zakladateli byla druhá generace židovských farmářů z okolních vesnic. První skupinu osadníků tvořilo asi 35 lidí. Mnoho z nich ale pro obtíže osadu opustilo. Vesnice byla pojmenována podle manželky barona Rotschilda Ady. V roce 1909 posílila osadníky nová skupina zemědělců, další dorazili roku 1912. Vesnice ležela v poněkud izolované poloze, vystavena občasnému nepřátelství okolních arabských obyvatel. Výrazněji se začala rozvíjet až ve 20. letech 20. století. Většímu rozmachu bránil nedostatek vody, která se musela přinášet ze vzdáleného pramene.  Binjamina vznikla nedaleko odtud směrem k západu roku 1922 a byla pojmenována podle hebrejského jména barona Rothschilda. Zpočátku bylo nutné provést nákladné meliorační práce protože okolí bylo bažinaté. Binjamina i Giv'at Ada byly organizovány jako soukromě hospodařící vesnice typu mošava. K roku 1949 se uvádí plocha osady Binjamina na 15 401 dunamů (15,401 kilometrů čtverečních). Správní území Giv'at Ada mělo výměru 7858 dunamů. Binjamina během 20. let 20. století vynikala jako místo, kde se prováděl odborný agronomický výzkum a kde se vymýšlely nové zemědělské postupy. Šlo o ekonomicky úspěšnou komunitu, která v roce 1929 měla už 800 obyvatel. Těžila z výhodné polohy při železniční trati. Po celá 30. a 40. léta zde vznikaly nové obytné čtvrti.  Intenzivní osidlování zde vytvořilo již v 1. polovině 20. století územně kompaktní blok židovského osídlení. V oblasti ale stále existovaly i arabské vesnice. Jihozápadně od dnešního města to byla arabská vesnice Khirbat al-Burj. Severně od města pak arabská vesnice Khirbat al-Shuna. Obě byly ovládnuty židovskými silami ještě před vypuknutím ostré fáze první arabsko-izraelské války. Místní arabské obyvatelstvo je opustilo a vesnice byly zničeny.  Po roce 1948 pokračovala Binjamina v nárůstu. Přišli sem jemenitští Židé a židovští přistěhovalci z Egyptu a Turecka. V letech 1953–1954 zde například vyrostla nová čtvrť Warburg. Giv'at Ada byla mezitím roku 1949 povýšena na místní radu. Obě obce se vyvíjely samostatně až do roku 2003, kdy z úsporných důvodů došlo k jejich sloučení.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – cca 12 100 osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 12 400 osob).  Binjamina-Giv'at Ada je středně velké sídlo městského typu. K 31. prosinci 2017 zde žilo 15 600 lidí.

Binjamina-Giv'at Ada ( בנימינה-גבעת עדה, v oficiálním přepisu do angličtiny Binyamina-Giv'at Ada) je místní rada (menší město) v Izraeli, v Haifském distriktu, které vzniklo roku 2003 sloučením dvou do té doby samostatných obcí: Binjamina a Giv'at Ada.

Binjamina-Giv'at Ada () ist ein seit 2003 bestehender Lokalverband der beiden Städte Binjamina und Giv’at Ada im Bezirk Haifa im Nordwesten von Israel.


Podpora.

Společnost Sega slíbila k dodání více než 200 titulů pro konzoli Mega Drive a Hudson Soft více než 100 titulů. Nintendo má k dispozici vlastní knihovnu titulů, která ze všech tří jejich systémů čítá takřka 1300 herních titulů. Ne všechny však mají šanci být vydány. Slíbena je i podpora pro konzoli MSX, ale zatím nebyla žádná hra ohlášena ani vydána. Dá se předpokládat, že v dalších verzích firmware by mohla být i podpora pro další herní systémy - v úvahu připadají některé verze Atari (pravděpodobně Atari 2600), celkem se i nabízí handheldy od Nintenda – Game Boy a Game Boy Color a nakonec je tu dost velká pravděpodobnost podpory nějakého další konzole ze strany Segy.  Satoru Iwata taktéž do budoucna přislíbil vznik nových her přímo pro Virtual Console, kde možná bude i podpora pro Wii Remote. Je dost pravděpodobné, že i Nintendo uvolní SDK vývojové kity, aby po vzoru Xbox Live mohly hry tvořit i nezávislé týmy.

Ceny.

Ceny her Virtual Console se všude po světě liší. Vzhledem ke kurzu pro ČR (kde se podle společnosti Conquest Entertainment chystá spuštění online služeb WiiConnect24 až na konci jara) je nejzajímavější Austrálie, která mimo jiné také leží v PAL regionu. Za peníze si můžete koupit takzvané Wii Points, které poté měníte za jednotlivé hry.

Paměť a ceny.

K ukládání her z VC se dá využít interní paměti, nebo SD karty. Zároveň hru nemůžete spustit na jiné konzoli než na té, na které byla stažena. Druhou možností je hru z interní paměti vymazat a až si ji bude chtít znovu zahrát, tak ji opětovně stáhnout - nyní už bezplatně. Hry jsou regionálně zamčené, tudíž hry z Japonského regionu si v Evropě zákonně nezahrajete.

Ovládání.

VC podporuje použití čtyř různých typů ovladačů - Wii Remote, Wii Classic Controller, ovladače pro Nintendo GameCube, Wii U GamePad. Jednotlivé možnosti ovládání a namapování tlačítek najdete níže. Ve hře se můžete podívat pomocí podržení tlačítka Home na ovladači. Zajímavou možností je hra Bomberman 93, která umožňuje hru až 5 hráčů po připojení kombinace pěti Wii Remotů, Wii Classic Controllerů nebo GameCube ovladačů.  Přiřazení tlačítek na jednotlivých ovladačích:

Hry.

V PAL regionu, do kterého spadá i Česká republika vyšly k 23. lednu 2006 následující hry:

Problémy.

Na VC jsou už od počátku stížnosti

Virtual ConsoleTM (krátce VC) je služba Nintenda pro herní konzoli Nintendo Wii, Nintendo 3DS a Nintendo Wii U. Jejím principem je nákup her ze starších konzolí Nintenda, Segy Mega Drive a TurboGrafx-16. Představena byla bývalým ředitelem Nintenda Satoru Iwatou jako herní verze Apple iTunes dovolující nakoupit si tituly ze starších konzolí Nintenda – Nintendo NES, Nintendo SNES, Nintenda 64 a po dohodě se Segou a Hudson Softem i ze Segy Mega Drive a TurboGrafx-16.

Virtual Console (kurz "VC", jap. "Bācharu Konsōru") ist eine Marke des Videospielunternehmens Nintendo. Sie dient als Sammelbegriff für ältere Videospiele, die auf späteren Nintendo-Spielkonsolen als Download erworben und per Emulation gespielt werden können.


Rozdílná House Edge.

Hazardní hry poskytují kasinu dlouhodobou výhodu nad hráči a tím i zisk, ale zároveň hráči nabízí možnost krátkodobé výhry. Kasina nabízejí velké množství her, některé jsou výhodné pro kasino, u některých je hodnota House Edge téměř zanedbatelná. Dalším typem jsou hry, u kterých se dá výhoda kasina téměř smazat a v několika málo případech i přesunout na stranu hráče. Jedná se o hry, u kterých je nezbytné velmi dobře zvládat a také striktně dodržovat perfektní strategii. U těchto her záleží na zkušenostech a umění hráče.

Hodnota House Edge.

Výhoda kasina představuje dlouhodobou výhodu kasina nad hráči. Její výpočet (pro libovolnou hru) je snadný:  Výhoda kasina = 100 % - výhernost.  Na následujícím příkladu je uveden výpočet House Edge pro americkou ruletu, který činí 5,26 %. U této hry je výpočet velmi snadný, ovšem pro ostatní hry se jedná o složité matematické operace s využitím počítačů.  U americké rulety (38 čísel včetně 0 a 00) je šance na výhru 37:1. Pokud tedy vsadíte 1$ na libovolné číslo a vyhrajete, dostanete dalších 35$. Celkem tedy 36. Rozdíl mezi počtem čísel a případnou výhrou je tedy dva, což je v podstatě výhoda kasina. A to je přesně výše zmíněných 5,26 %.  Mezi hry s nejvyšší výhodou kasina patří Keno, s hodnotou House Edge 25 %, výherní automaty (slots) s proměnnou hodnotou kolem 15 % a také třeba americká ruleta s 5,26 %.  Na druhé straně stojí hry s velmi malou výhodou pro kasino. Patří mezi ně Pai gow poker s 1,46 % a dvě velmi oblíbené hry Baccarat s 1,06-1,24 % a Blackjack s 0,24 %.

House Edge (výhoda domu, kasina) je hodnota udávaná v procentech, která ukazuje jak velkou výhodu má kasino v dané hře nad hráčem. Čím vyšší je hodnota HE, tím je hra výhodnější pro kasino a opačně. Každá z her má svou vlastní hodnotu.

Als Bankvorteil, engl. Edge (dt. Vorsprung, Vorteil), House edge, kurz House oder Percentage, bezeichnet man bei Glücksspielen den erwarteten Verlust des Spielers bezogen auf seinen Einsatz.


Vývoj.

První prototyp Go 145 V1 vzlétl v únoru roku 1934 a ještě téhož roku se začal sériově vyrábět. Jeho obliba byla velká nejen u německých pilotů, ale i v zahraničí. Licenčně se proto začal vyrábět v tuzemských firmách Ago, Focke-Wulf a Bayerische Flugzeugwerke, ve Španělsku jako CASA 1145-L a v Turecku u firmy THK.  Verze Go 145 A se vyráběla pro vojenský letecký výcvik. Do výzbroje Luftwaffe byla zařazena v roce 1935.  Typ Go 145 B z roku 1935, určený pro civilní zákazníky, byl vybaven zakrytou kabinou a kapotovanými koly podvozku. V sérii se nestavěl.  Verze Go 145 C se používala pro střelecký a pozorovatelský výcvik. Byla vyzbrojena pohyblivým kulometem MG 15 ráže 7,9 mm, měla zaměřovač a pumové závěsníky pro dvě pumy SD-50.  Jeden letoun Go 145 A se v roce 1934 zkoušel s řadovým šestiválcem Argus As 17A o 165 kW, který se však sériově nevyráběl. Stejný letoun v roce 1940 sloužil jako zkušebna pulsačního motoru Argus As 014 pro letounové střely Fieseler Fi 103.

Nasazení.

Školními jednotkami používajícími stroje Go 145 byly letecké školy FFS A/B 4 v Praze, FFS A/B 23 v Kaufbeurenu, FFS A/B 41 ve Frankfurtu nad Odrou, FFS A/B 72 v Detmoldu a FFS A/B 116 v Göttingenu.  Za druhé světové války byly tyto letouny od prosince 1942 používány jako noční lehké bombardéry např. u jednotek 1. a 2./NSGr. 1, NSGr. 2, 1./NSGr. 3 a NSGr. 6, které velel nositel Rytířského kříže major Rupert Frost. Od února 1944 byly Go 145 dodány také NSGr. 5 vedené majorem Böllnerem, která operovala na jižním úseku východní fronty. V rámci nočních bitevních skupin byly Go 145 nasazovány proti sovětským vojskům až do konce války.  Stroje Go 145 zůstaly po ukončení bojů v poválečném Československu, kde sloužily pod označením C-15.

Gotha Go 145 byl německý cvičný jednomotorový dvoumístný dvouplošník z poloviny 30. let 20. století. Jednalo se o letoun smíšené konstrukce potažený plátnem, který byl prvním letadlem podniku GFW po znovuzavedení letecké výroby 2. října 1933.

Die Gotha Go 145 war ein Schulflugzeug der Gothaer Waggonfabrik Aktiengesellschaft. Zwischen 1936 und 1940 wurden fast 1200 Maschinen gebaut.


Historie.

Broumovský klášter s původně gotickým chrámem zasvěceným sv. Vojtěchu byl zbudován na místě původní tvrze v první polovině 14. století, počínaje rokem 1322.  Význam Broumova velmi vzrostl v době husitských válek. Vzhledem k tomu, že Břevnovský klášter byl roku 1420 vypálen husity, opat Mikuláš II. se s několika řeholními bratry uchýlil do bezpečí opevněného Broumova. S sebou přinesli řadu cenných předmětů, klenotnici a knihovnu i s největší rukopisnou knihu světa, tzv. Codex gigas, jenž se od roku 1648 nachází jako válečná kořist ve Švédsku. Přesídlení opatů z Břevnova do Broumova mělo velký význam pro kulturní a hospodářský rozvoj města i celého kraje.  Roku 1559 vyhořelo s městem i proboštství. Koncem 16. století dochází v Broumově k úpadku řeholního života v důsledku sílícího reformního hnutí.  V období tzv. katolické protireformace po roce 1620 došlo k novému rozkvětu. Roku 1624 bylo otevřeno klášterní gymnázium. Vystřídala se zde řada významných opatů - budovatelů, zejména Tomáš Sartorius, dále Otmar Zinke nebo Benno Löbl, kteří své hlavní sídlo přenesli zpět do Břevnova. Nastala tak doba velkolepé stavební, výtvarné a hudební činnosti. Již za opata Sartoria v letech 1663–1669 se začal klášterní kostel přestavovat pod vedením italského stavebního mistra Martina Allia z Löwenthalu z gotické baziliky na barokní jednolodí a postranními výklenkovými kaplemi. Chrám dokončil opat Zinke, který toto dílo svěřil významným barokním architektům Kryštofovi Dientzenhoferovi a jeho synovi Kiliánu Ignáci. Ti také v letech 1727–1733 přestavěli hlavní objekt kláštera do dnešní podoby (konvent a prelatura), mírně pozměněný opravami po dvou požárech ve druhé polovině 18. století. V době působení těchto dvou opatů dosáhl řád benediktinů podnikatelskou činností a organizací plátenické produkce několika set domácích tkalců velmi dobrého hospodářského postavení, které mu umožnilo nákladnou výstavbu klášterních objektů včetně tzv. broumovské skupiny kostelů.  Kilián Ignác Dientzenhofer je také autorem návrhů výzdoby vnitřních prostor kláštera, realizovaných vynikajícími umělci pražského baroka - štukatérem Bernardem Spinettim, freskařem Janem Karlem Kovářem či malířem Felixem Antonínem Schefflerem. Interiéry opatství a konventu byly vyzdobeny mj. obrazy Petra Brandla. Oltářní obrazy v bočních kaplích kostela namaloval V. V. Reiner.  Po druhé světové válce byla německá komunita z Broumova odsunuta (dva mniši působící na jedné z klášterních far v okolí byli zavražděni) a usadila se v bavorském Rohru. V roce 1946 byl ještě učiněn pokus osídlit klášter čechoamerickými benediktiny z opatství svatého Prokopa v Lisle nedaleko Chicaga. V roce 1948 po nástupu komunistů k moci byla jejich komunita vypovězena z Československé republiky.  V roce 1950 byl klášter upraven na internační tábor pro řeholníky, následně sem byly sestěhovány řeholnice různých řádů. Internované sestry zde žily za nelidských podmínek a byly nuceny pracovat v továrnách a v zemědělství v Broumově a okolí. Ulehčení situace přinesl teprve rok 1968, kdy díky politickým změnám mohly sestry nastoupit službu v charitních domovech. Od roku 1974 sloužil hlavní objekt Státnímu ústřednímu archivu k uložení přísně střežených fondů, po roce 1980 začala příprava neprovedené rekonstrukce. V Broumově zůstaly pouze sestry dominikánky, jež zde pekly hostie pro všechny farnosti v Čechách a na Moravě. V roce 1990 přesídlily do ženských klášterů na Moravě.

Klášterní školství.

Benediktinská klášterní škola byla velmi slavná již před husitskými válkami. Mezi její významné absolventy patřil první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic. Roku 1624 byla reformována na gymnázium, k jeho prvním absolventům patřil pozdější pražský arcibiskup Matouš Ferdinand Sobek z Bílenberka, dále dějepisec Bohuslav Balbín, vlastenecký kněz Josef Regner Havlovický nebo spisovatel Alois Jirásek, rodák z blízkého Hronova. Studentem zdejšího gymnázia byl rovněž ministr financí 1. československé vlády Alois Rašín. Klášterní gymnázium bylo uzavřeno nacisty v roce 1939.

Klášterní zahrada.

Zahrada byla založena okolo roku 1676 za opata Sartoria. V přední části byla vybudována okrasná terasová zahrada v barokním italském stylu s pravidelnými geometrickými ornamenty. Za ní byla zřejmě zelinářská část a v zadní části byl později založen park s barokní kašnou. Její celková rozloha je přibližně 2,5 ha a jako součást kláštera je rovněž národní kulturní památkou. Zahrada a všechny její objekty (Kuchařův dům, Zahradníkův dům, Dům galerie, kašna, dřevník, funkční historický kuželník, vodárenská věž i Památník opata Jakuba Chmela) prošly v roce 2014 nákladnou revitalizací a úpravami. Zahrada má charakter anglického parku s krásným výhledem na nedaleké Javoří hory. Je veřejnosti volně a zdarma přístupná každý den - od května do října od osmi do dvaceti hodin, od listopadu do dubna od osmi do osmnácti hodin.

Zajímavosti.

Opat Tomáš Sartorius byl donátorem 24. kaple poutní cesty z Prahy do Staré Boleslavi. Kaple byly stavěny jezuity v letech 1674–1690, v horním rohu výklenku bylo jméno stavebníka a jeho znak.  Při nástupu na místní měšťanskou školu v zimě roku 1950 byl v klášteře krátce ubytován Josef Škvorecký (v cele označené S. Ambrosius). Svůj zážitek popsal v povídce Zákony džungle.

Současnost.

V roce 1990 dostali budovy v restituci zpět břevnovští benediktini. Pod vedením opata Opaska nejprve opravili budovy v Břevnově, pak se snažili opravit a osadit také broumovský klášter, v němž zůstalo v prvním patře prelatury Muzeum Broumovska. Faru však nadále vedl kněz řádu premonstrátů ze Želivi, za kterým posléze přišel jediný řádový bratr Gereon, počítaný mezi bratry laiky.  Od počátku 21.století nežije v klášteře žádný příslušník benediktinského řádu. Opatství je nadále administrováno z Břevnova (administrátorem je Prokop Siostrzonek). Komplex kláštera byl zařazen do Programu záchrany architektonického dědictví České republiky, neboť klášter byl po letech komunistické devastace ve zchátralém stavu. Klášter i jeho zahrada prošly v roce 2014 rozsáhlou revitalizací. Klášter je otevřen celoročně, sedm dní v týdnu, a nabízí jak tradiční, tak speciální prohlídky a posezení v klášterní kavárně Café Dientzenhofer. V prostorách památky nyní funguje Vzdělávací a kulturní centrum Klášter Broumov, které zde pořádá koncerty, hudebně-naučné večery, vědecké besedy ScienceCafé, Univerzitu třetího věku, vernisáže v Galerii Dům a řadu dalších kulturních a vzdělávacích projektů. Od května 2015 klášter nabízí také nové ubytování Dům hostů.

Program záchrany architektonického dědictví.

V rámci Programu záchrany architektonického dědictví bylo v letech 1995-2014 na opravu kláštera čerpáno 53 769 000 Kč.

Broumovský klášter Řádu svatého Benedikta byl založen ve 14. století, budovy počátkem 18. století v barokním slohu přestavěli Kryštof Dientzenhofer a jeho syn Kilián Ignác. Pro svou architektonickou a kulturní hodnotu je od roku 1995 zapsán v seznamu národních kulturních památek České republiky.

Das Stift Broumov (deutsch "Stift Braunau") ist ein Kloster der Benediktiner in der Stadt Broumov im Bezirk Náchod in Tschechien. Es bildet zusammen mit der Erzabtei Břevnov die Doppelabtei Břevnov-Broumov.


Biografie.

Narodil se v Kuchlu v katolické rodině. Tři jeho bratři se věnovali kněžskému povolání. Jedním z nich byl duchovní Matthias Lienbacher.  Vystudoval gymnázium v Salzburgu. Studoval práva na Vídeňské univerzitě. V roce 1847 nastoupil do státní služby. Pracoval na různých soudech. V roce 1854 se stal státním návladním v Budíně, od roku 1859 byl hlavním státním návladním ve Vídni. Pak působil coby referent pro legislativu na ministerstvu spravedlnosti ve vídni. Od roku 1870 byl radou vrchního zemského soudu ve Vídni. V roce 1880 se stal dvorním radou při nejvyšším soudním a kasačním dvoře. Kromě toho byl od roku 1882 členem říšského soudu. Roku 1887 odešel na penzi.  Byl veřejně a politicky činný. V roce 1870 se stal poslancem Salcburského zemského sněmu. V letech 1890–1896 byl i členem zemského výboru. Na sněmu reprezentoval kurii měst, obvod Golling, Kuchl, Abtenau. Poslancem zemského sněmu byl až do své smrti.  Byl i poslancem Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam nastoupil v prvních přímých volbách roku 1873 za kurii venkovských obcí v Salcbursku, obvod Salzburg, Golling atd. Do parlamentu se dostal za týž obvod opět ve volbách roku 1879. Uspěl zde i ve volbách roku 1885 a volbách roku 1891. V roce 1873 se uvádí jako Georg Lienbacher, c. k. rada vrchního zemského soudu, bytem Vídeň.  V roce 1873 zastupoval v parlamentu opoziční blok. V roce 1878 zasedal v poslaneckém Hohenwartově klubu (tzv. Strana práva, která byla konzervativně a federalisticky orientována). Jako konzervativec se uvádí i po volbách v roce 1879. Patřil mezi nejvýraznější parlamentní postavy. Ačkoliv byl konzervativně a procírkevně orientován, prosazoval speficickou politiku s německorakouskými národnostními akcenty a větším důrazem na centralizaci státu. Nebyl stoupencem federalismu a autonomie jako například čeští nebo slovinští poslanci. Postupně se proto se Stranou práva názorově rozešel. Roku 1881 vstoupil do nového centristického a sociálně reformního klubu na Říšské radě (tzv. Liechtensteinův klub). Po volbách do Říšské rady roku 1885 se uvádí jako člen malé tzv. Lienbacherovy skupiny, která samostatně působila v parlamentu.  Roku 1887 založil spolu s Josefem Alexanderem Schwerem a Michaelem Gmachlem vlastní novou centristickou politickou formaci Klub středu, která stála na politické scéně uprostřed, mezi konzervativci a liberály. Díky ní v roce 1890 ztratili konzervativci svou dlouhodobou převahu na zemském sněmu. Šlo o předchůdce pozdější vlivné Katolické lidové strany. V roce 1890 se uvádí na Říšské radě jako poslanec bez klubové příslušnosti.  Byl dvakrát ženatý, obě manželství byla bezdětná. Zemřel v září 1896. Od května 1896 byl nemocen.

Georg Lienbacher (18. dubna 1822 Mittersill – 14. září 1896 Salzburg) byl rakouský politik německé národnosti, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Georg Lienbacher (* 18. April 1822 in Kuchl, Herzogtum Salzburg; † 14. September 1896 in Salzburg) war ein österreichischer Jurist und Politiker.


Život.

Narodil se jako syn chudého truhláře, ale získal dobré vzdělání na oratoriánských školách v Tournonu a Lyonu. Po krátké službě v armádě se v letech 1797-1799 věnoval náročnému studiu literatury a historie. Zabýval se také arabštinou, sanskrtem a starými jihofrancouzskými dialekty. Při návštěvě Paříže roku 1799 byl představen ministrovi policie Josephovi Fouchému a stal se jeho osobním tajemníkem. Na tuto funkci roku 1802 ze zdravotních důvodů rezignoval a věnoval se především své vědecké a překladatelské práci. Stal se členem literárního kruhu v Auteuil u Paříže, který se shromáždil kolem filozofa a politika de Tracyho a byl přítelem Madame de Staël.  Roku 1810 zveřejnil překlad německy napsané sbírky "Parthenais" dánského básníka Jense Immanuela Baggesena, roku 1823 překlady dvou tragédií od italského spisovatele Alessandra Manzoniho ("Il Conte di Carmagnola" a "Adelchi") a v letech 1824-1825 vydal "Lidové písně moderního Řecka" ("Chants populaires de la Grèce moderne"). Ve Francii rovněž propagoval názory italských romantiků.  Červencová revoluce roku 1830 mu otevřela kariéru profesora literatury na Sorboně. Věnoval se vědeckému studiu starofrancouzštiny a provensálštiny a roku 1837 vydal moderní francouzský překlad "chanson de geste" "Píseň o albigenské křížové výpravě" ("La Chanson de la croisade albigeoise"). Ve svých dílech razil dnes již vyvrácenou teorii o tom, že Provence byla kolébkou "chansons de geste" i příběhů rytířů Kulatého stolu, přičemž pod vlivem Herdera předpokládal, že hrdinské eposy jsou spontánním projevem lidového národního génia.  V roce 1836 byl zvolen členem Académie des inscriptions et belles-lettres (Akademie písemností a krásné literatury). Zemřel roku 1844 a je pohřben na hřbitově Père-Lachaise.

Claude Charles Fauriel (21. října 1772, Saint-Étienne – 17. července 1844, Paříž) byl francouzský filolog, historik, profesor a překladatel z italštiny, němčiny a moderní řečtiny.

Charles-Claude Fauriel (geboren am 21. Oktober 1772 in Saint-Étienne; gestorben am 15. Juli 1844 in Paris) war ein französischer Philologe.


Názory, které Ron Paul zastává.

Ron Paul je jedním ze zakladatelů a „ideovým otcem“ Tea Party a jednou z největších libertariánských ikon současnosti,. Reprezentuje libertariánské křídlo Republikánské strany. Pravidelně hlasuje proti programům státních výdajů všeho druhu, čímž občas dráždí své spolustraníky. Zároveň patří mezi tzv. konstitucionalisty (ctí a obhajuje americkou ústavu), v souladu s jejímiž principy formuje své politické názory.  V zahraniční politice preferuje neutralitu (je pro to neuzavírat bilaterární smlouvy s žádnou ze zemí, obchodovat se všemi). Nesouhlasí s preemptivní válečnou politikou, nemá však námitky proti obranné válce, která by byla schválena Kongresem. Hlasoval proti zahájení války v Iráku, které nedostalo podporu OSN, a kritizuje americkou přítomnost v této zemi (tvrdí, že nejen, že nepřispívá ke zvýšení bezpečnosti Američanů a naopak rozdmýchává další násilí).  Se svou stranou se rozešel i v otázce USA PATRIOT Act, jednak proto, že v okamžiku hlasování neměl (jako ostatní členové Kongresu) možnost si jej přečíst, především však proto, že jej považuje za vážné ohrožení občanských svobod, zaručených Ústavou. Cení si suverenity své země coby národního státu a zastává vystoupení USA z OSN. Vyjádřil se též proti vytvoření Severoamerické měnové unie. Vystoupil i v kontroverzním dokumentárním filmu Endgame, kde odsoudil vytváření dalších obchodních unií (jako EU, Africká unie, atd.), coby další nástroj k postupnému sjednocování a spojování zemí v celosvětový superstát. (viz konspirační teorie NWO)  V ekonomické oblasti podporuje zrušení daně z příjmů fyzických osob (přesněji řečeno, potvrzení její neplatnosti) a většiny vládních úřadů včetně Federálního rezervního systému. V rozpočtu Spojených států by podpořil úpravy, které by vedly ke změně přerozdělování bohatství ve prospěch střední a nižší třídy; naopak nesouhlasí s vydávání obrovského množství peněz do vojenství. Ještě před krizí 2008 systematicky upozorňoval na úskalí současné monetární politiky USA, a varoval, že povede k nekontrolovatelné inflaci (současně s tím kritizoval postup bankéřů Fedu a napsal návrh sněmovny reprezentantů H.R. 1207, která by Federální rezervní systém měla podrobit hloubkové kontrole a jeho činnost učinit více transparentní). Stejně jako Thomas Jefferson nebo Abraham Lincoln je za to, aby jediným subjektem, který má oprávnění emitovat peníze s nuceným oběhem, byla vláda (nikoli soukromě vlastněná Federální rezervní banka) a aby samotný tisk nebo ražení hotovosti nebylo zatíženo úrokem, kde současně obnos na jeho splacení by mohl být místo toho investován jinam do ekonomiky.  Je zastáncem přechodu na komoditní krytí měny, např. na zlatý standard nebo tzv. „komoditní košík“, sestávající z více komodit, zajištěný diverzifikací. Své ekonomické názory opírá o tzv. rakouskou školu, jejíž představitelé propagovali mimo jiné minimální zásahy státu do ekonomiky a volný zahraniční obchod. Je odpůrcem ilegální imigrace a podporuje zvýšení ochrany hranic, s čímž mnoho libertariánů nesouhlasí. Snížení ilegální imigrace chce dosáhnout odstraněním sociálních podpor těmto imigrantům a odstraněním automatického občanství pro jejich děti.  Je pro legalizaci marihuany nebo právo na vlastnění zbraně (které má zejména v Texasu velkou tradici). Na rozdíl od většiny libertariánů se vyslovuje pro zákaz potratů a je přesvědčen, že aktivita federálních úřadů v této oblasti je neústavní a že tato otázka by měla být ponechána v kompetenci jednotlivých států. Stejně se staví k homosexuálnímu manželství.

Prezidentská kampaň 2008.

Druhá prezidentská kampaň Rona Paula měla v porovnání s ostatními kandidáty nadprůměrnou podporu na internetu. Podle jednoho z největších dosud konaných internetových hlasování v prosinci 2007 vyhrál s drtivými 62,5 procenty. Heslem jeho kampaně bylo "Hope for America" (naděje pro Ameriku), jeho příznivci však vytvořili mnohá další, např. "REVOLUTION" (s překocenými písmeny EVOL tak, že vytvářejí odraz slova LOVE) a jiné. Paulovi příznivci také poukazují na nedostatečný prostor, který jejich kandidát dostává mainstreamových médiích, například v televizní volební debatě republikánských kandidátů z 11. října (kdy dostal nejméně otázek a času ze všech). On-line ankety sítě CNBC, ve které Paul s výrazným náskokem vyhrál, byla odstraněna a zaujatě o něm referuje i celostátní televizní síť Fox News, jejíž moderátor Paula nejdříve nevybíravě uvedl a poté jiní komentátoři osočili Paulovy sympatizanty, že v telefonickém hlasování, které Paul opět výrazně vyhrál, hlasovali vícekrát, přestože tato hlasování jsou z pochopitelných důvodů proti opětovnému volání zajištěna.  Paul nakonec pro národní shromáždění Republikánské strany získal celkem 35 delegátů. Nejlépe si vedl v následujících státech, kde se v hlasování umístil na druhých místech: Nevada, Montana, Pensylvánie, Indiana, Severní Karolína, Nebraska, Oregon, Idaho, Jižní Dakota, Nové Mexiko, Severní Mariánské ostrovy. Nominaci tedy nakonec nezískal. Umístil se na čtvrtém místě za vítězem Johnem McCainem, Mikem Huckabeem a Mittem Romneym.  V presidentských volbách odmítl podpořit Republikána Johna McCaina, což by považoval za zpronevěru svému celoživotnímu programu. 10. října 2008 svolal tiskovou konferenci, ve které ohlásil dohodu tzv. „třetích stran“ ("3rd parties", ostatní strany v americkém politickém spektru po Demokratech a Republikánech). Mezi zástupci těchto třetích stran byli Ralph Nader, Chuck Baldwin a Cynthia McKinney. Výše zmínění zástupci a Bob Barr, který se na poslední chvíli omluvil ze společné tiskové konference, vyjádřili formální shodu a sjednotili své postoje v následujících bodech:  Paul v úvodním projevu naznačil určité rozčarování v tom, že těmto otázkám mainstreamová média věnují minimální pozornost (u Fedu se téměř jedná o tabu), přestože tyto problémy jsou velmi důležité (a v případě obrovského národního dluhu rozhodující pro chod samotných Spojených států). Poznamenal též, že navzdory tomu se jimi dvě dominantní americké politické strany nezabývají, místo toho licitují o mnohem méně závažných problémech, a dohromady nenabízejí voličům alternativy pro určení toho, kterým směrem se bude vývoj v jejich zemi ubírat (dokonce byla použita asociace, že se jedná o dvě frakce jedné strany).  Ron Paul původně neměl v úmyslu přímo podpořit žádného z těchto čtyři kandidátů. Po kritice ze strany Boba Barra za tento postoj oznámil, že bude volit Chucka Baldwina.

Prezidentská kampaň 2012.

V prvních primárkách americké Republikánské strany konaných tradičně ve státě Iowa 3. ledna 2012 se Ron Paul umístil na třetím místě se ziskem 21 procent hlasů. Významný úspěch zaznamenal zejména mezi voliči do třiceti let, kde obdržel 48 procent odevzdaných hlasů.. V primárkách ve státě New Hampshire, které se konaly 10. ledna 2012, skončil se ziskem 23 procent hlasů druhý za Mittem Romney, který získal 39 procent hlasů. V primárkách konaných dne 22. ledna 2012 ve státě Jižní Karolína získal Ron Paul 12,98 % hlasů a obsadil čtvrté místo.  Příznivci Rona Paula si stěžují, že hlavní zpravodajské stanice tradičně Rona Paula ignorují (redaktoři např. při čtení volebních výsledků jeho jméno přeskočí nebo v nich není uvedeno vůbec; některé jeho volební kampaně televizní stanice nedovolily vysílat, v diskuzích dostává nejméně prostoru až po otevřené prohlášení některých novinářů, že Paula ignorují, protože ho považují za blázna).

Rodinný život.

V roce 1957 si vzal Carol Wellsovou, s kterou má pět dětí: Ronald "Ronnie" Paul junior, Lori Paul Pyeatt, Randall "Rand" Paul, Robert Paul, Joy Paul-LeBlanc. Ron Paul je též osmnáctinásobným dědečkem a pro jedno z dětí jeho vnuků i pradědečkem. Jeho bratr Wayne se zabývá sociálními otázkami Spojených států. Syn Rand Paul byl v roce 2010 zvolen do amerického senátu za stát Kentucky.

Jiné aktivity.

Od začátku 80. let napsal asi deset knih, tematicky se shodujících s postoji, které nyní prosazuje ve své kampani. Jeho poslední kniha se jmenuje "End The FED", ve které volá po zrušení Federálního rezervního systému a vysvětluje, proč by měl být zrušen.

Ronald Ernest „Ron“ Paul (* 20. srpna 1935 v Pittsburghu, Pensylvánie) je americký lékař a libertariánský politik. Lékařské vzdělání získal na "Gettysburg College" a "Duke University" v letech 1957 resp. 1961 a během své vojenské služby, kterou v 60. letech absolvoval, pracoval jako chirurg u letectva.

Ronald Ernest „Ron“ Paul (* 20. August 1935 in Green Tree, Pennsylvania) ist ein US-amerikanischer Arzt und Politiker. Er ist Mitglied der Libertarian Party und war zwischen 1976 und 2013 (mit Unterbrechungen) als Republikaner Abgeordneter im Repräsentantenhaus der Vereinigten Staaten. Paul war bei der US-Präsidentschaftswahl 1988 Kandidat der Libertarian Party und bewarb sich parteiintern um die republikanische Kandidatur zu den US-Präsidentschaftswahlen 2008 und 2012.


Původ.

Narodil se asi roku 1470 v Krakově, kam se jeho rodiče pocházející z Uher (z německého kupeckého rodu Thurzů) odstěhovali. Jeho otcem byl Jan III. Turzo, kremnický komorní hrabě, obchodník, podnikatel evropského významu. Stanislav studoval v italské Padově teologii a práva a hned po návratu se stal olomouckým kanovníkem.  Stanislav Thurzo udržoval kontakty s řadou evropských humanistů včetně Erasma Rotterdamského a patřil k jeho blízkým přívržencům. "Kníže humanistů" mu dedikoval některé ze svých děl.

Biskupská činnost.

Když papežové Inocenc VIII. a Alexandr VI. ignorovali právo olomoucké kapituly na svobodnou volbu biskupa a dosadili na biskupství italské kněze, kapitula protestovala a poslala do Říma Stanislava Thurzu. Ten nešetřil ani času, ani peněz, až nakonec přiměl biskupa Borgiu k rezignaci. Právo volby bylo papežem olomoucké kapitule vráceno a ta jednomyslně zvolila Thurzu v roce 1496 biskupem.  Biskup Thurzo svolal v roce 1498 diecézní synodu do Vyškova, odkud vyšla "Statuta synodalia Stanislai". Roku 1500 vykoupil ze zástavy Kroměříž a zahájil přestavbu gotického hradu na zámek. Někdy na počátku 16. století zřídil u vyškovského zámku zahradu a v Olomouci nechal postavit biskupskou rezidenci. V roce 1511 vykoupil zastavený hrad Hukvaldy a dal ho znovu opevnit. Svou rozsáhlou stavební činnost korunoval v letech 1515 až 1516 výstavbou vysokého gotického chóru olomouckého dómu.  Dne 11. března 1509 korunoval v katedrále sv. Víta spolu se svým bratrem Janem, vratislavským biskupem, Ludvíka Jagellonského za českého krále. 24. února 1527 korunoval na českého krále Ferdinanda I.  V roce 1538 svolal další diecézní synodu. Dva roky na to biskup Stanislav umírá v noci z 16. na 17. dubna 1540. Byl pohřben v olomoucké katedrále sv. Václava.

Stanislav Thurzo, plným jménem Stanislav Thurzó, hrabě de Béthlenfalva (cca 1470, Krakov – 1540, Olomouc, ve starých textech někdy uváděn jako Stanislav Tuří), byl v letech 1496–1540 třicátým pátým olomouckým biskupem.

Stanislaus Thurzo (auch "Thurzó von Béthlenfalva, Turzo, Turzó"; * 1470 in Krakau; † 17. April 1540 in Olmütz) war Bischof von Olmütz.


Charakteristika.

Slovenský kras je tvořen vápencovými náhorními planinami oddělenými hlubokými údolími s množstvím podzemních i povrchových krasových jevů. Nejvyššími vrcholy této oblasti jsou Pipítka (1225 m) a Matesova skála (925 m). V minulosti bylo celé území zalesněno listnatými lesy. Původní dubové, lipové, habrové a bukové porosty však byly částečně vytěženy. Neporušené lesní porosty se zachovaly v hlubokých roklinách a na svazích těžce přístupných planin. V oblasti Slovenského krasu roste velmi mnoho druhů chráněných teplomilných rostlin. Vzácná rostlinná společenstva se vyskytují na silně zamokřených loukách v údolí Štítnického potoka. Pestré přírodní podmínky ovlivňují rozšíření a vývoj živočichů. Mísí se zde druhy horské, lesní i stepní. Specifické druhy živočichů žijí v jeskyních a propastech. Slovenský kras odvodňují řeky Slaná, Muráň a Turňa s větším množstvím drobnějších přítoků. Slovenský kras patří do teplé klimatické oblasti se zimními průměrnými teplotami mezi -2 – -5 °C a letními teplotami 16 – 18 °C. Počet dnů se sněhovou pokrývkou se pohybuje kolem 60 – 80, počet letních dnů mezi 30 – 50.

Přírodní poměry.

Z geologického hlediska je Slovenský kras vesměs tvořen komplexem druhohorních nepřeměněných formací zvaných silický příkrov – rozsáhlé vodorovně uložené těleso, které je dnes rozrušené pozdějšími tektonickými poruchami a erozí. Vrstva začíná nejčastěji horninami spodního triasu, což jsou pískovce, slíny a vápence, které dosahují tloušťku až 1 000 metrů. Střední a svrchní trias tvoří mohutné vrstvy vápenců. Jurské vrstvy se zachovaly pouze na denudačních zbytcích. Mladší horniny silického příkrovu nejsou zachovány. Základ dnešního reliéfu pochází z mladších třetihor až čtvrtohor. Slovenský kras byl vyzdvižen a relativním poklesem vznikly kotliny a sníženiny. Tento základ reliéfu modelovaly a dotvořily eroze řek a denudační procesy. Průběh řek se přizpůsobil zlomové tektonice.  Území patří ke středním pohořím a vrchovinám, jde o samostatnou geomorfologickou jednotku – řadíme ho k planinovému typu krasu, který je charakterizován vysokopoloženými náhorními plošinami, okolo kterých jsou prudké stráně padající do kotlin. Vlastní plošiny jsou málo členité, s výjimkou kuželových kopců na Koniarské a Plešivecké planině.

Krasové jevy.

Slovenská kras je největší krasové území na území bývalého Československa. Má velmi dobře vyvinutý krasový reliéf a vyskytují se zde prakticky všechny krasové jevy charakteristické pro mírné klimatické pásmo. Jsou zde jevy primární – škrapy, krasové jámy, údolí, ponory, vyvěračky, hřbety, propasti, jeskyně; i sekundární – krápníkové výzdoby, travertín, sutiny. Severně od Silice se vyskytuje uvala, podobná nepravidelné elipse o rozměrech 750 m × 300 m a hloubce 30 m.

Vodopis.

Vodu z území odvádí vodní toky, které pramení v přilehlých nekrasových územích. Největší je řeka Slaná, do které se vlévají všechny další vodní toky. Z dalších vodních toků je to řeka Bodva, řeka Turňa či Čremošná. Povrchová síť prakticky chybí, srážky se kromě výparu všechny vsáknou do země a říční síť je pak v podzemí. Na povrch voda vytéká nejvíce ve vyvěračkách na úpatích krasových planin. Na Silické planině se nachází krasové Jašteričie jazero, další již zaniklé jezero Lúčanské jezírko leží na planině Horný vrch.

Podnebí.

Slovenský kras leží na rozhraní oceánského a kontinentálního typu podnebí. Leží i na přechodu mezi nížinným a horským typem podnebí. Nejteplejším měsícem je červenec, nejstudenějším leden. Nejvíce srážek padá v červnu a v červenci, nejméně v zimě. Dominantním směrem větru je severní, druhým nejčastějším jižní.

Rostlinstvo.

Z hlediska fytogeografického členění patří Slovenský kras do panonské flóry. Patří mezi druhově nejbohatší a nejzajímavější území Slovenska. Nejpočetnější jsou zde druhy náročné na teplo. Např. v okolí Domice roste kosatec nízký, kosatec bezlistý, chřest lékařský a řada dalších. Horské druhy kromě severní části Plešivecké planiny rostou v Zádielské dolině..

Podcelky.

Slovenský kras se dělí na několik geomorfologických podcelků (od západu na východ):

Jeskyně.

Počty jeskyň na jednotlivých planinách.

Chráněná území.

Slovenský kras patří k největším a nejtypičtějším krasovým územím ve střední Evropě. Na ochranu vzácných lokalit chráněných druhů rostlin, živočichů i vzácných krasových jevů byla tato oblast vyhlášena v roce 1973 Chráněnou krajinnou oblastí Slovenský kras. Dne 8. března 2002 byl Slovenský kras vyhlášen za národní park. Jeho součástí jsou státní přírodní rezervace Zádielská tiesňava, Hrušovská lesostep, Domické škrapy, Pod Strážnym hrebeňom, Jasovské dubiny, Teplica, Kečovské škrapy, Nad Drieňovskými kúpelmi a Gerlašské skaly. Rovněž zde lze obdivovat spoustu chráněných přírodních výtvorů, chráněných přírodních památek a chráněných nalezišť. Oblast Slovenského krasu protínají četné naučné stezky. V roce 1995 byly vybrané části krasového území na slovenské a maďarské straně zapsány na seznam světového přírodního dědictví UNESCO pod názvem „Jeskyně Aggteleckého krasu a Slovenského krasu“.

Turistika zimní a letní.

Chráněná krajinná oblast Slovenský kras nemá vytvořeny podmínky pro provozování zimních sportů, zejména sjezdového lyžování. Nejsou zde ani žádná zimní rekreační střediska, protože oblast je vysoce ceněna pro obrovský výskyt vzácných chráněných rostlinných a živočišných druhů a jakýkoliv umělý zásah do krajiny by mohl být příčinou jejich zániku. Romantická zimní příroda však určitě potěší všechny milovníky pěší turistiky. V létě nabízí Slovenský kras síť značených turistických cest a naučných chodníků vhodných pro nenáročné vycházky i fyzicky náročnější pěší turistiku. Díky jim jsou návštěvníkům zpřístupněny nejhezčí krasové oblasti a nejpřitažlivější údolí. Návštěvu Slovenského krasu se může zpříjemnit také pobytem u vody. K dispozici jsou zde koupaliště Rožňava, Šafárikovo, Gemerská Horka a Betliar, nedaleko Šafárikova je jezero s termální vodou. Pro méně náročné jsou k dispozici v Gombaseku veřejné tábořiště, srubová základna a chatová osada, Šafárikovo koupaliště nabízí turistický hotel, srubovou osadu, veřejné tábořiště a autokempink.

Slovenský kras je krajinný celek geomorfologické oblasti Slovenské rudohoří, nacházející se na jihovýchodě Slovenska, kde na západní straně sousedí s Jihoslovenskou kotlinou, na severu se Slovenským rudohořím, na východě s Košickou kotlinou a ve spojení s maďarským Aggteleckým krasem na jihu představuje rozlohou největší krasové území planinového typu ve střední Evropě. Na území byl vyhlášen Národní park Slovenský kras.

Der Slowakische Karst (slowakisch "Slovenský kras") ist einer der Gebirgszüge des Slowakischen Erzgebirges in der südöstlichen Slowakei und liegt somit in den Karpaten. Das aus einer Reihe großer Karstebenen und -plateaus bestehende Gebiet steht seit 1973 unter Naturschutz und ist seit 2002 Nationalpark Slowakischer Karst. Seit 1977 ist der Karst ein Biosphärenreservat der UNESCO; die Höhlen sind ein Teil des UNESCO-Welterbes.


Konstrukce.

Při jejich stavbě se vycházelo z nerealizovaných projektů "G 3" (bitevní křižník) a "N 3" (bitevní loď). Hlavní výzbroj tvořilo devět 406mm děl ve třídělových věžích, které byly všechny soustředěny v přední polovině lodi před nástavbou. Na zádi byla soustředěna výzbroj sekundární ráže – 12 kusů 152mm kanónů umístěných ve dvoudělových věžích po třech na každé straně nástavby. Podobné věže byly později používány i u britských lehkých křižníků. Lehká výzbroj se postupně měnila a byla zesilována. Lodě nesly dva pevné podvodní torpédomety. "Rodney" dostal před válkou katapult (nesl ho do roku 1943).  U lodí bylo použito integrální pancéřování, boční pancéřový pás měl sílu až 356 mm, paluba byla nejsilnější v místě muničních skladů a to 159 mm. Naopak pohonný systém měl pro ušetření hmotnosti nedostatečný výkon 45 000 hp a lodě proto dosahovaly rychlosti jen 23 uzlů, která byla za druhé světové války už nedostatečná. Především během války byly lodě často upravovány, přičemž zejména byla zesilována jejich protiletadlová výzbroj a instalovány moderní radary.

Operační nasazení.

"Nelson" zasáhla už 30. října 1939 tři torpéda z německé ponorky "U-56", která ale nevybuchla. Dne 4. prosince 1939 ho však na osm měsíců vyřadil výbuch německé magnetické miny. "Rodney" hrál důležitou úlohu při potopení německé bitevní lodě "Bismarck". V roce 1941 byly "Nelson" a "Rodney" součástí svazu H v Gibraltaru. Dne 27. září 1941 byl "Nelson" při doprovodu konvoje zasažen italským leteckým torpédem. V roce 1942 se "Nelson" a "Rodney" podílely na vylodění v Severní Africe, v následujícím roce i na vylodění na Sicílii a v Itálii. V roce 1944 "Nelson" a "Rodney" podporovaly vylodění v Normandii. V prosinci 1946 byl "Rodney" převeden do rezervy (pohonný systém měl časté havárie a loď také nebyla do takové míry modernizována jako sesterský "Nelson"). Obě lodě pak byly sešrotovány v letech 1948–1949.

Třída Nelson byla třídou bitevních lodí Royal Navy, skládající se z jednotek "Nelson" a "Rodney". Lodě byly stavěny už v souladu s omezeními, ke kterým se Velká Británie zavázala na Washingtonské konferenci (např. výtlak do 35 000 tun). Ráže jejich hlavních děl měla být omezena na 381 mm, ale jelikož USA (třída Colorado) i Japonsko (třída Nagato) dokončovalo bitevní lodě s děly ráže 406 mm, Velká Británie získala výjimku z desetiletého zákazu na stavbu nových bitevních lodí, aby mohla postavit plavidla se srovnatelnými parametry. Třída "Nelson" představovala první britské bitevní lodě stavěné od roku 1913, kdy byla objednána třída "Revenge" a poslední lodě tohoto typu až do roku 1936, kdy byly objednány lodě třídy "King George V".

Die Schiffe der Nelson-Klasse waren Schlachtschiffe der britischen Royal Navy, die unter den Beschränkungen der Washingtoner Flottenabkommen des Jahres 1922 gebaut wurden. Die beiden Schiffe der Klasse wurden nach den berühmten britischen Admirälen Lord Nelson und Lord Rodney benannt. Beide Schiffe kamen im Zweiten Weltkrieg zum Einsatz.


Poloha.

Obec se nachází nedaleko Banské Bystrice – asi 14 km severně od centra krajského města. Leží v bočním údolí obklopena kopci Starohorských vrchů. Centrum obce leží v nadmořské výšce 728 m. Příjezd do obce je po místní komunikaci, která odbočuje z hlavní silnice spojující Banskou Bystrici a Ružomberok.

Název.

Název je odvozen z latinského pojmenování "Valis Dominorum", v německé verzi "Herrengrund" (používané od roku 1535), což v překladu znamená Panská Dolina nebo Panské údolí. Přívlastek Špania se někdy odvozuje z latinského výrazu "Spanatus", což znamená Špánova, tedy Županova dolina. Od středověku se užívaly ještě další názvy, latinské "Montania" je v listině z roku 1263, "Grueb" bylo zapsáno roku 1458, v maďarských pramenech je obec označována "Úrvölgy", jednoduše také jen "Baňa".

Historie.

Území obce bylo osídleno již v době bronzové, kdy byla známá zdejší naleziště mědi. Archeologické nálezy hornických nástrojů pocházejí z let 2000-1700 před naším letopočtem. Zdejší měď byla spektrální analýzou identifikována u bronzových artefaktů z Balkánu a dokonce až ze Středního Východu. Dokládá to, že místní doly byly v době bronzové napojeny na rozsáhlou síť dálkových obchodních cest. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1254. V 15. století byla zmapována ložiska mědi a stříbra, těžena nejprve horníky z Banské Bystrice a okolí. Roku 1463 ustavili horníci Bratrstvo Božího Těla (Fraternitas Corporis Christi). Za svatého patrona své profese si zvolili svatého Klementa Římského. Bratrstvo se později proměnilo v cech, jehož barokní insignie z roku 1701 dodnes slouží při „aušusnické službě“.  S těžbou ve velkém měřítku započala po roce 1494 mezinárodní důlní společnost, patřící rodinám Fuggerů a Thurzů. Obec razila v letech 1699 a 1739 dvě emise vlastních měděných mincí. Bohatý region přilákal mnoho zahraničních návštěvníků. Bankovní dům Fuggerů zde financoval laboratoř slavného alchymisty Paracelsa, který se zdejší cementační vitriolovou vodou experimentoval při svých pokusech o výrobu zlata. Francouzský filozof a spisovatel Charles Louis Montesquieu při okružní cestě střední Evropou roku 1728 na pobídku Isaaca Newtona navštívil měděné doly a napsal o nich. Z dolů byla mimo jiné financována výstavba paláců v centru Banské Bystrice. Těžba probíhala po čtyři staletí. Měděné doly byly uzavřeny v roce 1888, protože výtěžnost byla již prodělečná.  Dalším tradičním řemeslem, kterému se od 17. století věnovaly především ženy, bylo paličkování krajek. V roce 1883 zde byla otevřena škola k výuce tohoto řemesla.

Současnost.

K 31. prosinci 2005 žilo na území obce 182 obyvatel. Podle sčítání lidu v roce 2001 se 95,3% obyvatel hlásilo ke slovenské národnosti, 3% k české. 82,8% bylo vyznání římskokatolického. Roku 2003 bylo v obci ustaveno hornické bratrstvo "Herrengrund - Špania Dolina", které se staré o údržbu a propagaci starých hornických tradic a památek. Hlavním zdrojem příjmů obce v současnosti je turistický ruch. Turisté přijíždí kvůli historickým a technickým památkám a aktivitám v okolí krajině – turistice, běžeckému lyžování, cyklistice.

Mineralogická lokalita.

Historický důlní revír Špania Dolina patří mezi nejvýznamnější mineralogické lokality na Slovensku. V této oblasti bylo nalezeno více než 100 druhů různých minerálů. Mezi místní rarity patří například minerál devillit CaCu4(SO4)2(OH)6 · 3H2O, též "devillin", slovensky "devillín", anglicky "devilline" (někdy je uváděn též jako "úrvölgyit" podle maďarského jména Španí Doliny), který byl pojmenován podle francouzského chemika Henri Etiena St-ClaireDevillea (1818 – 1881).  KB Press 2005

Špania Dolina je původem hornická obec na středním Slovensku v okrese Banská Bystrica. Má bohatou historii a dnes je střediskem cestovního ruchu.

Špania Dolina (bis 1927 slowakisch auch „Baňa“; deutsch "Herrengrund", ungarisch "Úrvölgy" – bis 1882 "Urvölgy") ist eine Gemeinde in der Mittelslowakei. Sie ist hoch in den Bergen etwas abseits der Verkehrswege nördlich der Stadt Banská Bystrica (deutsch "Neusohl") gelegen und nur über eine teils sehr steile Bergstraße zu erreichen.


Vývoj.

Protiponorkový letoun Lockheed P-3 Orion slouží v US Navy od roku 1961. V polovině 80.let 20.století US Navy začalo uvažovat o jejich náhradě, protože v důsledku zvýšení hmotnosti se snížil jejich dolet a výdrž ve vzduchu a přibližoval se i konec životnosti draku letadla. Požadavek námořnictva rovněž zahrnoval snížení provozních nákladů. V roce 1989 námořnictvo objednalo u společnosti Lockheed dva prototypy nového letounu označeného P-7, ale tento projekt byl zrušen.  Společnosti Boeing a Lockheed Martin se zúčastnily nové soutěže, která byla vyhlášena v roce 2000. Lockheed přišel s letounem Orion 21, což byla vylepšená nová verze letounu P-3 s turbovrtulovými motory. Boeing předložil návrh založený na civilním letadle 737-800. Soutěže se zúčastnila i společnost BAE Systems s novou verzí letounu Nimrod MRA4, což byla nejnovější varianta britského námořního hlídkového letadla Hawker Siddeley Nimrod. Avšak BAE svou nabídku stáhla v říjnu 2002, protože si uvědomovala politickou realitu, že zakázka nebude přidělena zahraničnímu výrobci bez partnera v USA.  Dne 14. května 2004 byl vítězem soutěže vyhlášen návrh společnosti Boeing. Následující měsíc uzavřelo US Navy se společností Boeing kontrakt na vývoj letounu MMA. Uvedení do operační služby je plánováno na rok 2013. Projekt předpokládá dodání nejméně 108 letounů pro US Navy a pravděpodobně další budou dodány dalším státům, které používají letouny P-3. Hodnota projektu je odhadována na 15 miliard dolarů. Jako dodavatelé určitých částí se na projektu podílejí i společnosti Raytheon, Northrop Grumman, Spirit AeroSystems, GE Aviation Systems, Marshall Aerospace, CFMI a BAE Systems.  Dne 30. března 2005 letouny MMA obdržely označení P-8A.  Letoun bude součástí systému „Broad Area Maritime Surveillance UAV System“, který bude poskytovat nepřetržité námořní sledování. Systém by měl začít pracovat v roce 2010. Kolem 40 bezpilotních letounů založených na letounu RQ-4 Global Hawk bude do tohoto programu zapojeno.  V polovině roku 2008 námořní velitelství NAVAIR zrušilo požadavek na vybavení letounu P-8A detektorem magnetických anomálií (MAD). Účelem rozhodnutí NAVAIR bylo snížit hmotnost letounu o asi 1 600 kg, což má umožnit větší dolet a vytrvalost ve vzduchu. Verze P-8I určená pro Indické námořnictvo s detektorem magnetických anomálií i nadále počítá. Letoun P-8A bude vybaven i novým senzorem uhlovodíků k vyhledávání ponorek na dieselový pohon a ostatních konvenčně poháněných plavidel.  První let letounu se uskutečnil 25. srpna 2009. Druhý a třetí vyrobený letoun vzlétl a začal být testován v začátkem srpna 2010. Sonarové bóje byly poprvé vyzkoušeny 15. října 2010, kdy bylo svrženo celkem 6 bójí.  V únoru 2013 byla završena výroba první šestikusové série P-8A. Na základě kontraktů z let 2011–2012 přitom bylo dosud objednáno 24 sériových P-8A. Námořnictvo zvažuje dodání celkem až 117 strojů tohoto typu. V prosinci 2013 typ P-8A dosáhl částečné operační schopnosti (IOC, Initial Operational Capability). V této době bylo dodáno celkem 12 sériových P-8A. V srpnu 2015 stoupl počet americkým námořnictvem objednaných letounů na celkových 68. Na počátku ledna 2017 americké námořnictvo převzalo 50. sériový P-8A.

Vývoz a zahraniční účast.

Ministerstvo obrany USA chce, aby se na letounu podíleli i potenciální zahraniční uživatelé.

Austrálie.

Australský ministr obrany 20. července 2007 oznámil, že P-8A byl vybrán jako preferované letadlo, které nahradí flotilu letounů AP-3C Orion sloužících u Australského královského letectva (RAAF) ve spojení s bezpilotním letounem (později byl vybrán Northrop Grumman MQ-4C Triton). Vyřazení posledních letounů AP-3C Orion u RAAF bylo plánováno na rok 2018, tedy po jejich téměř třicetileté službě. Připravován byl rovněž podpis mezistátní dohody, která by Austrálii pomohla v přístupu k utajovaným údajům a pomohla jí zadat vlastní požadavky. V březnu 2009 velitel australského letectva prohlásil, že RAAF by mohlo letouny P-8A zařadit do služby v roce 2016. V březnu 2014 australská vláda schválila nákup osmi letounů P-8A v hodnotě 3,6 miliard dolarů. Později se objednávka zvětšila na 12 letounů. První exemplář byl RAAF předán 17. listopadu 2016. V březnu 2017 byly ve službě dva letouny. Poslední dvanáctý letoun RAAN převzalo v prosinci 2019.

Indie.

V lednu 2008 společnost Boeing navrhla letoun P-8I Neptune, což je upravená exportní verze letounu P-8A pro indické námořnictvo. 4. ledna 2009 indický ministr obrany podepsal dohodu se společností Boeing na dodání osmi letounů P-8I za celkovou cenu 2,1 miliardy dolarů. Tyto letouny nahradí zastaralé turbovrtulové letouny Tupolev Tu-142M. Letové zkoušky P-8I začaly v červenci 2012. První Poseidon by měl být Indii dodán v roce 2013, čtvrtý pak v květnu 2014. Všech osm strojů bylo dodáno do konce roku 2015 a indická strana uplatnila opci na další čtyři kusy, které mají u námořního letectva nahradit stroje Iljušin Il-38. V prosinci 2019 indické ministerstvo obrany potvrdilo zakoupení dalších šesti letounů, takže jejich celkový počet se zvýší na 18 kusů.

Spojené království.

Britská vláda v listopadu 2015 oznámila plán objednat devět kusů letounu pro potřebu "Royal Air Force". V červenci 2016 britské ministerstvo obrany potvrdilo objednávku devíti letounů P-8A, které budou operovat ze základny RAF Lossiemouth ve Skotsku. Mezi jejich hlavní úkoly bude patřit ochrana britských jaderných ponorek a nových letadlových lodí třídy "Queen Elizabeth". Své dosud poslední námořní hlídkové letouny Hawker Siddeley Nimrod přitom RAF bez náhrady vyřadila roku 2010 a zkušenosti britských leteckých osádek na poli námořního hlídkování byly od té doby udržovány za pomoci programu stáží u spojeneckých ozbrojených sil, včetně perutí US Navy vybavených typem P-8 Poseidon. Britské letouny nesou označení Poseidon MRA Mk.1. První letoun RAF převzalo v říjnu 2019 a na britské půdě první stroj přistál 4. února 2020. Počáteční bojové připravenosti IOC (Initial Operational Capability) britské letouny Poseidon MRA Mk.1 dosáhly v dubnu 2020. Všechny objednané letouny mají být dodány do roku 2024.

Norsko.

Norské ministerstvo obrany oznámilo záměr zakoupit pětici letounů P-8A Poseidon, které by nahradily šestici norských P-3 Orion a trojici strojů Dassault DA-20. Na konci roku 2016 s prodejem souhlasila americká administrativa. V březnu 2017 bylo objednáno pět letounů, jejichž dodávky proběhnou v letech 2021–2022.

Nový Zéland.

V červenci 2018 novozélandský premiér Winston Peters oznámil, že země zakoupí čtyři letouny P-8 Poseidon, které ve službě nahradí stávající P-3K2 Orion. Pro letouny bude vybudováno zázemí na letecké základně Ohakea.

Popis.

P-8 je vojenská verze letounu Boeing 737-800 s křídly letounu Boeing 737-900. Drak letounu je delší než trup letounu C-40 Clipper, který má trup odvozen od letounu Boeing 737-700. P-8 má zesílený trup a zkosené konce křídel podobně jako Boeing 767-400ER místo zalomených konců křídel používaných u letounů řady 737NG. Letoun je pro zvýšení doletu vybaven dalšími třemi palivovými nádržemi v trupu, tři jsou umístěny vpředu v nákladním prostoru a tři vzadu.  P-8 je vybaven multifunkčním vyhledávacím radarem Raytheon APY-10.

Specifikace (P-8A).

"Data převzata z" US Navy P-8A Fact File, a firemních specifikací Boeing

Boeing P-8 Poseidon (dříve nazývaný Multimission Maritime Aircraft nebo MMA) je námořní hlídkový letoun námořnictva Spojených států amerických. Je určen k vedení protiponorkového boje, boje proti hladinovým cílům a provádění elektronického průzkumu (ELINT). Letoun ponese torpéda, hlubinné pumy, protilodní střely AGM-84 Harpoon a další zbraně. Je také schopen vypouštět a monitorovat sonarové bóje. Je navržen ke spolupráci s bezpilotními letouny v rámci systému „Broad Area Maritime Surveillance“, pro neustálé sledování námořního prostoru. P-8 je vyvíjen divizí společnosti Boeing (Boeing Defense, Space & Security) z civilního letounu Boeing 737-800. Zahraničními uživateli typu jsou Austrálie, Indie, Norsko, Nový Zéland a Spojené království. Do května 2020 bylo zákazníkům předáno 122 těchto letounů.

Bei der Boeing P-8 "Poseidon handelt es sich um ein Seefernaufklärungs- und U-Boot-Jagdflugzeug der United States Navy. Das zweistrahlige Flugzeug ist das Ergebnis des „Multimission-Maritime-Aircraft“-Programms (vorübergehend auch als „MMA“ bezeichnet) und basiert auf dem Kurz- und Mittelstreckenflugzeug Boeing 737-800. Bei der US Navy ersetzt die P-8 die P-3-Orion-Flotte. Als erster Exportkunde verwendet Indien für die Maschine den Beinamen Neptune".


Místní části.

Město Rožmitál pod Třemšínem se skládá z devíti částí na osmi katastrálních územích:

Historie.

Nejstarší osídlení na území města dokazují archeologické nálezy z mladší doby hradištní, z 10. a 11. století, v okolí dnešního kostela Povýšení sv. Kříže ve Starém Rožmitále. První latinské písemnosti sem umisťují lokalitu "Antiqua civitas" - Staré město. Na začátku 13. století je opodál postaven kamenný hrad, který podle tehdejší módy dostal jméno "Rosenthal" ("údolí růží"). Hrad vznikl strategicky na vyvýšenině obklopené bažinami. Kolem pak vznikla osada, kam se přesunulo centrum osídlení a postupně se rozšířilo až do dnešní podoby. Svůj přídomek „pod Třemšínem" získal Rožmitál, aby se odlišil od jiných měst stejného jména, až v roce 1920. Třemšín není nejvyšším vrcholem Brd, tím je Tok s výškou 865 m, ale je vrchem nejmilejším a nejbájnějším.  První doložená zmínka o obci pochází z roku 1265. Její vývoj je těsně spjatý s rodem Buziců se znakem kančí hlavy, který se dostal i do znaku města. Z pánů z Rožmitálu, jak si začali říkat je často připomínána Johana z Rožmitálu, druhá choď Jiřího z Poděbrad a její bratr Jaroslav Lev z Rožmitálu, který vedl mírové poselství jehož cílem bylo podpořit snahu Jiřího z Poděbrad vytvořit unii křesťanských evropských států. Dalším z výrazných Pánů z Rožmitálu byl také Zdeněk Lev z Rožmitálu, který od roku 1508 zastával 15 let úřad nejvyššího purkrabí. Tento mocný muž, disponující značným majetkem žil natolik rozmařilý život, že svá zadlužená panství postupně musel prodávat a po jeho smrti byl zbytek majetku včetně rožmitálského panství postoupen věřitelům. Od nich zadlužené rožmitálské panství vykoupil bavorsko-rakouský šlechtic Florián Gryspek, vysoký královský úředník. Tento vzdělaný muž vylepšoval dvory, obnovil železnou huť, nechal budovat rybníky a přestavěl rožmitálský hrad na renesanční zámek. Současně stavěl své rozsáhlé zámky v Nelahozevsi a Kaceřově, na něž potřeboval obrovské sumy, které získával ze svých statků. Majetek Gryspekům dlouho nezůstal. Floriánův stejnojmenný vnuk se aktivně zúčastnil stavovského povstání z let 1618 - 1620 a proto byl Rožmitál obsazen vojskem Baltasara Marradase. Florián se spojil s částí Mansfeldova vojska, dobyl Rožmitál zpět a zajatou posádku Marradasova vojska poslal do Plzně. Po Bílé hoře byl Florián odsouzen roku 1622 ke ztrátě všeho majetku. Zkonfiskované panství daroval císař Ferdinand II. arcibiskupovi Arnoštu Vojtěchu Harrachovi.  Arcibiskupové se na panství objevovali jen zřídka a osud poddanského města byl v moci vrchního správce. V této době jako jinde přicházela do Rožmitálu náboženská reformace, která se snaží vrátit většinové obyvatelstvo vyznávající podobojí zpět na katolickou víru. V Rožmitále se tyto snahy setkávaly s odporem, obyvatelé utíkali před jezuity do lesů, proto bylo doporučeno, aby se reformační práce posunuly na zimu, kdy bude útěk obtížný. Někteří zatvrzelejší občané konvertovali na pravou víru v zámeckém sklepení, jiní raději odešli, přesto trvalo šest let než se podařilo přivést Rožmitálské zpět ke katolické víře. Druhou rožmitálskou rebélií v roce 1738 bylo odmítnutí obyvatelstva robotovat sedm dní v týdnu. Namísto toho rozhodli že budou pracovat pouze tři dny na což vrchnost rychle zakročila. Do Březnice bylo dvěma vojenskými kompaniemi odvedeno 55 buřičů. Po krátém soudu, který zachytil v arcibiskupském urubáři Petr Stumpf, který byl členem poroty, byl za hlavního podněcovatele vzpoury označen Bartoloměj Sadílek. Ten byl se skupinou dalších vůdců odeslán do Prahy, kde museli v okovech pracovat na opevnění města. Zbytek buřičů byl ztrestán padesáti ranami holí. Třetí událost, která opět vysloužila rožmitálským obyvatelům pověst rebelantů byla spíše ironií. Roku 1810 zemřel velmi oblíbený arcibiskup Vilém Florentin Salm-Salm, který měl Rožmitál ve velké oblibě a zasloužil se zde např. o vytvoření zámecké zahrady, která byla veřejně přístupná nebo upravení vrchu Třemšín na vyhlídku. Arcibiskupovo tělo vezli z Vídně do Prahy přes Rožmitál, kde bylo jeho tělo přes noc vystaveno v místním kostele. Rožmitálští si vzpomněli na přání milovaného arcibiskupa být v Rožmitále pochován a proto rozhodli, že musí být jeho přání splněno. Ihned se začalo s přípravami na pohřeb a nepomohl ani argument, že pražský arcibiskup musí být pohřben v Praze. Proto bylo posláno pro vojsko do Březnice. Přišlo třicet mužů, ale lid se nezalekl, proto bylo posláno pro další dvě kompanie, kterým se již podařilo získat tělo nebožtíka zpátky. Trestu 20 ran holí na lavici na zámeckém nádvoří opět neušli hlavní viníci a deset ran bylo vyměřeno i ženám, které byly nakonec ušetřeny. Nejtěžší trest stihl rychtáře Václava Stránského, který byl zbaven funkce a společně s hajným Kottem a sklenářem Soukupem byli odvezeni do Prahy, kde strávili několik měsíců ve vazbě.

Jakub Jan Ryba.

Jednou z nejvýznamnějších osobností v Rožmitále byl hudební skladatel Jakub Jan Ryba, který zde působil na přelomu 18. a 19. století. Do Rožmitálu přišel ve svých dvaadvaceti letech, aby zde nastoupil na místo kantora a regenschoriho ve zdejší škole. Právě zde vzniklo jeho rozsáhlé dílo - obrovský počet skladeb nejrůznějších žánrů, od písní a árijí, oratoria, kantáty a mše. Vedle nejslavnější České mše vánoční stojí za připomenutí píseň "Spi má zlatá boubelatá" na slova Vojtěcha Nejedlého ze Žebráku. Ta byla jednou z nejzpívanějších písní národního obrození. Rybův život v Rožmitále byl trpký. Živil početnou rodinu a soustavně musel vymáhat své služné a deputát. Jeho moderní metody výuky, se kterými se lišil od klasických kantorů se nesetkávaly s pochopením u tehdejší konzervativní vrchnosti. Zažíval od nich ustavičná příkoří, které se jednoho dne rozhodl ukončit sebevraždou. Vzal si život 8. dubna 1815 v lesíku nad Voltuší. Poté byl jako sebevrah pochován na morovém hřbitově za městem, odkud byly až později jeho ostatky přeneseny na hřbitov ve Starém Rožmitále. Jméno po něm dostala ulice v Rožmitále a byla zde po něm pojmenována i místní základní škola a základní umělecká škola. V Podbrském muzeu je mu věnována část expozice. Varhany, na které Ryba hrál, se stále nachází v kostele povýšení sv. kříže ve Starém Rožmitále.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve městě Rožmitál pod Třemšínem "(přísl. Zalány, 2197 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: V obci Nesvačily "(126 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Rožmitálu pod Třemšínem)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, kolář, 2 krejčí, mlýn, 2 rolníci, Spořitelní a záložní spolek pro Nesvačily, trafika.  V obci Pňovice "(358 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Rožmitálu pod Třemšínem)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, kolář, kovář, mlýn, pila, rolník, obchod se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Pňovice, trafika.  V obci Skuhrov "(171 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Rožmitálu pod Třemšínem)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, kujná huť, mlýn, pila, pražírna sladové kávy, trafika, Arcibiskupský velkostatek.  V obci Starý Rožmitál "(566 obyvatel, katol. kostel, samostatná obec se později stala součástí Rožmitálu pod Třemšínem)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s dřívím, 5 hostinců, 2 výrobny kovaných hřebíků, kolář, kovář, krejčí,mlýn, 2 obuvníci, pila, obchod se smíšeným zbožím, švadlena, 2 trafiky.  V obci Voltuš "(306 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Rožmitálu pod Třemšínem)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, 2 kováři, výroba dřevěných skládacích metrů, pila, obchod se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Voltuš, truhlář.

Pamětihodnosti.

Zámek.

Renesanční zámek vzniklý přestavbou staršího gotického hradu byl před rokem 1948 majetkem pražského arcibiskupství, po únorovém převratu byl zestátněn. Do začátku 70. let 20. století zámek užívaly Československé státní lesy, které zde zřídily byty pro zaměstnance a kanceláře. V roce 1974 byl zámek převeden do majetku města, které začalo s nutnými opravami. K otevření zámku pro veřejnost ale nikdy nedošlo kvůli změnám ve vedení města. V roce 1990 byl zámek vrácen Arcibiskupství pražskému, jenž však nemělo prostředky na jeho opravu, proto hledalo soukromého investora. Tím se stal americký právník Roderick Marshall a jeho nově založená společnost Trinity Coop. Marshall se sta většinovým majitelem a 20% zůstalo Arcibiskupství. Nový investor navázal na započaté opravy a dokončil opravy sgrafitové výzdoby na věži, kde byl také zbudovýn nový ochoz. Také dokončil renovaci domku správce. Poté práce na zámku utichly. V roce 2011 Arcibiskupství pražské převedlo svůj podíl na firmu The Spalena Company jejíž majitelkou je Zuzana Mruškovičová. V průběhu dalších let zámek chátral, zřítila se přilehlá stodola a propadla se střecha na objektu bývalého pivovaru, za což byl majitel pokutován památkovým ústavem. Změna nastala v roce 2018 kdy se podařilo navázat s majiteli opět kontakt, díky otevřenému dopisu a petici s pomocí organizace Czech National Trust. Na zámku působí nový spolek, který se snaží obnovu a zpřístupnění zámku veřejnosti. Zámek je v letní sezóně otevřen každou sobotu a v rámci kulturních akcí.

Kaplička svaté Anny.

Byla postavena u mostu pod zámeckou věží roku 1765 za arcibiskupa Antonína Petra hraběte Příchovského. Kaple byla zasvěcena sv. Anně a opratřena sousoším, oltářem a starou ručně kovanou mříží, která je údajně přenesena ze zámeckécké kaple. Socha svaté Anny je dnes umístěna v Podbrdském muzeu.

Kostel svatého Jana Nepomuckého.

Filiální kostel svatého Jana Nepomuckého na náměstí nechal postavit arcibiskup František Ferdinand z Khuenburka v roce 1729 podle projektu Carla Canevala na místě, kde pravděpodobně stával gotický kostel, který podlehl požáru. Kostel byl v letech 1904–1905 radikálně přestavěn podle plánů Josefa Fanty. Z původní podoby kostela se zachovalo pouze zdivo kostelního kůru, kde zůstala i deska osazená roku 1852 s výrokem Jakuba Jana Ryby: "Abys byl lepším, pozoruj denně tvé činny a zkoumej je!" Z původních zvonů kostela se dochoval pouze umíráček s obrazem sv. Barbory z roku 1730 a stejně starý zvonek u sakristie.

Kostel Povýšení svatého Kříže.

Farní kostel Povýšení svatého Kříže patří k nejstarším památkám města. Nachází se na pahorku ve Starém Rožmitále, kde bylo původní osídlení ztv. Staré město. Pravděpodobně se zde původně nacházelo pohanské obětiště, kde byl později postaven gotický kostel. O jeho založení stejně jako o prvním osdílení se nedochovaly žádné záznamy. Gotické portály, objevené při opravách kostela v 70. letech 20. století, jsou odborníky datovány do let 1230–1240. Kostel byl tedy pravděpodobně postaven v první čtvrtině 13. století. V letech 1729–1731 za působení faráře Václava Vavřince Hoffmistra Přeštického (†1737) byl kostel přestavěn do barokní podoby, zrušen boční vchod, rozšířen kůr, věž byla přistavěna k chrámové lodi. Věž byla zakončena cibulovitou šindelovou bání. Ke kostelu se kdysi přimykal starý hřbitov, jenž sloužil jako hřbitov farní do roku 1854. Tehdy byl pro nedostatek místa zrušen. Zřízen byl nový hřbitov, tentokrát dál od kostela. Starý hřbitov dnes připomínají jen závěsné desky a pomník faráře Šolleho. V kostele se nacházejí také původní barokní varhany z roku 1750, postavené varhanářem Martinem Palečkem. Na tyto varhany hrával skladatel a autor České mše vánoční, Jakub Jan Ryba.

Radnice.

Radnice vznikla na místě původního měšťanského domu. Její dnešní jádro pochází z roku 1837. Na radniční věž byly tehdy přeneseny hodiny ze staré, zrušené brány, která se dříve nacházela dole pod náměstím v Palackého ulici. Dříve jednopatrová budova byla přistavěna o další patro roku 1936. Tehdy byla také rozšířena západním směrem. V této době zde sídlilo poštovní a telegrafní úřad, Husovy knihovny města Rožmitála, muzejní sladiště, zasedací síň, kancelář s archivem a nacházely se zde také byty strážníků, byt tajemníka a šatlava. Dalších oprav se radnice dočkala v 70. letech, kdy se povedlo zmodernizovat všechny prostory a byl zrekonstruován i exteriér radnice. Ve dvoře radnice byla zřízena sauna, klub důchodců a prostory pro další služby.  Historické jádro města je městskou památkovou zónou. V okolí se pak nachází několik přírodních památek:

Kultura.

Podbrdské muzeum.

Podbrdské muzeum se nachází v blízkosti radnice v ulici Palackého. Stálé expozice jsou věnovány Jakubu Janu Rybovi, šlechtickému rodu Lvů z Rožmitálu a lidovému umění a řemeslu na Rožmitálsku. Součástí je největší sbírka vyřezávaných erbů v Čechách, chrám sv. Víta ze stébel žitné slámy v měřítku 1:60 a soukromá sbírka historický vozů značky převážně značky Aero.

Cvokařské muzeum.

Malé muzeum ve Starém Rožmitále se nachází v domě č.p. 74 v bývalé cvokařské dílně. Expozice se věnuje tradičnímu cvokařskému řemeslu. Lze zde nalézt také informace o Starém Rožmitále. Muzeum je volně přístupné od jara do podzimu.

Slavnost královny Johanky.

Od roku 2002 se každoročně druhou sobotu v červnu koná Slavnost královny Johanky. Událost připomíná historii významného rodu spjatého s historií města. Hlavním programem slavnosti je historický průvod, po kterém následuje proslov královny Johanky a udělování řádu významným občanům města. Po celý den se ve městě konají trhy, hry pro děti, divadlo, ukázky lidových řemesel a šermířské klání. Oblíbenou tradicí se stal závod s kancem, kdy soutěžící musí s kancem na zádech uběhnout závodní trasu v co nejkratším čase. Odměnou pro vítěze je sud piva.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012

Sport.

Sídlí zde Tělovýchovná jednota Spartak Rožmitál, která má v současnosti okolo 600 členů v šesti sportovních oddílech: ASPV, kopaná, národní házená, stolní tenis, tenis a turistika. Dále tu funguje florbalový klub FBK Ježci Rožmitál.

Rožmitál pod Třemšínem ( nebo také "Rosenthal") je město v okrese Příbram v podhůří Brd asi 15 km jihozápadně od Příbrami. Leží na konci regionální železniční trati Březnice – Rožmitál pod Třemšínem. Má obyvatel.

Rožmitál pod Třemšínem (deutsch "Rožmital", 1939–1945: "Rosenthal") ist eine Stadt in der Region Středočeský kraj (Tschechien). Sie liegt am Oberlauf der Skalice.


Vývoj.

Supermarine Scimitar byl též známý jako Supemarine N.113. N.113 byl odvozen z prototypu Supermarine Type 508 (sériové číslo VX 133), s prvním vzletem 31. srpna 1951, Supermarine Type 529 (VX 136) zalétaný 29. srpna 1952 a třetího prototypu Supermarine Type 525 (VX 138), který poprvé vzlétl 27. dubna 1954 se šípovým křídlem a šípovými ocasními plochami. Za pohon byla vybrána dvojice motorů Rolls-Royce Avon RA. 3. Dlouhou životností nevynikl, neboť 5. července 1955 podlehl katastrofě v Boscombe Down.  Závěrečnou vývojovou verzí byl Supermarine Type 544', jehož první prototyp (WT 854) zalétl 19. ledna 1956 zkušební pilot Mike Lithgow. Od dubna téhož roku procházel palubními zkouškami na letadlové lodi HMS Ark Royal (R09). Následující prototyp (WT 859) Type 544 se již vyznačoval zařízením pro ofukování vztlakových klapek umožňujícími snížit minimální rychlost a zjednodušením startu z katapultu a přistávání na letadlových lodích.  První sériový model Scimitar F Mk.1 (XD 212) opustil výrobní halu v South Marstonu 11. ledna 1957, poslední (XD 333) v září 1960. Supermarine Scimitar byl posledním letadlem značky Supermarine.

Nasazení.

První vybraní námořní piloti prošli přeškolením na Scimitary v Boscombe Down u zkušební perutě 700X. Operační přeškolení prováděla od června 1958 803. peruť v Lossiemouthu, která byla v září přemístěna na palubu letadlové lodi HMS Victorious.  Letouny Scimitar postupně převzaly operační perutě 736, 764B, 800B, 804 a 807, umístěné na HMS Ark Royal, HMS Centaur, HMS Eagle (R05) a HMS Hermes (R12).  Ve druhé polovině 60. let 20. století Scimitary dosluhovaly na pozemních základnách Royal Navy, kde byly používány ke zkušebním výcvikovým a pomocným úkolům u FRU Airwork v Yeoviltonu, RNAS Hal Far na Maltě, AHU Lossiemouth, RNAY Fleetlands, NASU Brawdy, u AAEE a RNAS Arbroath, AHU Tengah/Sembawang na Dálném východě a ve zkušebních střediscích RAE v Bedfordu a Farnborough.  Používala je i akrobatická skupina britského námořnictva.

Supermarine Scimitar byl britský celokovový námořní tryskový jednomístný stíhací letoun, který vznikl v roce 1956. S letounem operovala Fleet Air Arm.

Die Supermarine Scimitar war ein zweistrahliges Kampfflugzeug der Zeit des Kalten Krieges aus britischer Produktion. Sie war für den Einsatz als Abfangjäger bzw. Jagdbomber vorgesehen. Der erste Prototyp startete 1951, in Dienst gestellt wurden die Maschinen ab Januar 1957 und waren bis 1965 eingesetzt. Der Name leitet sich von der englischen Bezeichnung Scimitar für einen Krummsäbel ab.


Liste der Australian-Open-Sieger (Dameneinzel)

Historie.

Australian Open se v minulosti odehrával napříč australským kontinentem, když se dějišty staly Perth, Brisbane, Adelaide, Sydney a Melbourne. Místa konání se velmi často střídala, než v roce 1972 grandslam trvale zakotvil v melbournském Kooyong Lawn Tennis Clubu. Odtud se roku 1988 přestěhoval do nově postaveného Flinders Parku, později přejmenovaného na Melbourne Park. Opakovaně se měnilo také datum konání turnaje. Z lednového termínu byl v roce 1971 přesunut na březen pro vyhovění požadavkům vlastníků okruhu World Championship Tennis (WCT) a americké tenisové ligy (National Tennis League), kteří před březnem neumožnili smluvně vázaným hráčům startovat v Austrálii. Již od následujícího ročníku 1972 však turnaj začínal opět v prosinci předcházejícího roku, aby se vyhnul zákazu Mezinárodní tenisové federace (ILTF) ke startu hráčů z okruhu WCT na turnajích ILTF v první polovině roku. Spor dvou okruhů byl zažehnán a od sezóny 1973 připadla turnajům ILTF v kalendáři druhá polovina roku. Snaha přimět k účasti více předních tenistů a tím zvýšit atraktivitu vedla po lednu 1977 k posunuti konání o několik dní dříve, aby turnaj končil již v prosinci a rozhodovalo se na něm o kalendářním grandslamu. Proto byly roku 1977 odehrány dva ročníky. Již v roce 1978 se však termín vrátil na přelom Nového roku i v důsledku neochoty tenistů hrát přímo během Vánoc. V roce 1985 padlo rozhodnutí k trvalému přesunu do druhé poloviny ledna, což způsobilo, že se ročník 1986 již neodehrál a turnaj v novém termínu následoval v lednu 1987.  Od počátku ženské dvouhry v roce 1922 měla soutěž charakter vyřazovacího formátu a zápasy probíhaly na dva vítězné sety. V roce 1971 byl do dvou úvodních setů zaveden 7bodový tiebreak. V závěrečné sadě o vítězce dále rozhodoval rozdíl dvou gemů. Výjimkou se stalo období 1980–1982, v němž byla zkrácená hra uplatněna i ve třetím setu. V sezóně 2019 byl do závěrečné sady zaveden 10bodový supertiebreak.  V letech 1922–1987 se hrálo na trávě. Přesun do Flinders Parku v roce 1988 znamenal přechod na tvrdý povrch. Žádná z hráček nevyhrála soutěž na trávě a zároveň i tvrdém povrchu. Pouze Serena Williamsová triumfovala na dvou typech tvrdého povrchu. První tři trofeje získala na původním Rebound Ace a další čtyři na Plexicushionu, jenž byl v areálu položen mezi lety 2008–2019. V roce 2020 byl instalován povrch GreenSet.  Vítězka získává pohár Daphne Akhurst Memorial Cup (Pamětní pohár Daphne Akhurstové), pojmenovaný po pětinásobné australské šampionce Daphne Akhurstové z úvodní dekády soutěže. Poprvé byl vítězce předán v roce 1934. Tenistka do vlastnictví obdrží zmenšenou repliku. Odměna šampionky v roce 2010 činila 2 100 tisíc australských dolarů, roku 2020 dosáhla již částky 4 120 tisíc australských dolarů.  Nejvyšší celkový počet jedenácti titulů vyhrála Australanka Margaret Courtová, z toho rekordních sedm v amatérské éře a čtyři v rámci open éry od roku 1969. Mezi lety 1960–1966 získala jako jediná šampionka sedm titulů v řadě. Rekordních sedm trofejí v otevřené éře vybojovala Američanka Serena Williamsová. Třikrát za sebou v tomto období vyhrály Margaret Courtová (1969–1971), Evonne Goolagongová (1974–1976), Steffi Grafová (1988–1990), Monika Selešová (1991–1993) a Martina Hingisová (1997–1999).  Nejmladší šampionkou se roku 1997 v 16 letech a 117 dnech věku stala Švýcarka Martina Hingisová, čímž vytvořila historický rekord nejmladšího vítěze grandslamové dvouhry. Již na Australian Open 1995 se stala ve věku 14 let a 3 měsíců nejmladším tenistou, jenž vyhrál singlový zápas na Grand Slamu. Naopak nejstarší držitelkou trofeje byla v 35 letech a 8 měsících Australanka Thelma Longová při zisku poháru roku 1954.  V závěru finále 1965 skrečovala duel s Margaret Smithovou Brazilka Maria Buenová pro silné křeče v dolních končetinách a bolest levého kolena, která se v průběhu turnaje zvyšovala. Následující ročník 1966 Smithová vyhrála sedmý titul bez odehraného finále, když Američanka Nancy Richeyová po semifinálovém vítězství nad 18letou Melvilleovou nebyla schopna nastoupit pro zraněné levé koleno. V sezóně 1967 již Richeyová finále vyhrála nad Australankou Lesley Turnerovou. Na Australian Open 2006 získala trofej Francouzka Amélie Mauresmová poté, co její tři soupeřky skrečovaly utkání. Nejdříve ve třetím kole Michaëlla Krajiceková pro přehřátí, v rozhodující sadě semifinále pak druhá nasazená Kim Clijstersová pro výron hlezna a ve druhém setu finále Justine Henin-Hardenneová pro žaludeční křeče.

Seznam vítězek ženské dvouhry na Australian Open uvádí přehled šampionek ženské singlové soutěže na tenisovém turnaji Australian Open. Australian Open je tenisový Grand Slam, každoročně hraný ve druhé polovině ledna jako úvodní část čtyřdílné grandslamové kategorie. Do roku 1987 probíhal na trávě. S přesunem z Kooyong Lawn Tennis Clubu do Melbourne Parku se začal odehrávat na tvrdém povrchu. Australský grandslam byl založen v roce 1905. Premiérový ročník ženské dvouhry se uskutečnil roku 1922 spolu se zahájením soutěží ženské a smíšené čtyřhry.

Diese Liste enthält alle Finalistinnen im Dameneinzel bei den "Australasian Championships" (bis 1926), den "Australian Championships" (bis 1968) und den "Australian Open". Margaret Court ist mit elf Titeln Rekordsiegerin (1960–1966, 1969–1971, 1973). In der Open Era erreichte Serena Williams sieben Siege (2003, 2005, 2007, 2009, 2010, 2015, 2017).


Historie.

Wimbledon je jedním ze čtyř Grand Slamů tenisové sezóny, probíhající poslední červnový a první červencový týden. Od roku 1987 je chronologicky třetím majorem sezóny a jediným, který se koná na travnatých dvorcích. Mezi lety 1915–1919 a 1940–1945 se v důsledku dvou světových válek nekonal.  Od premiérového ročníku 1884 prošla pravidla ženské dvouhry několika změnami. V letech 1886–1921 byl provozován systém kvalifikačního turnaje – tzv. "All Comers' Singles", do nějž nastupovaly všechny tenistky, vyjma obhájkyně titulu. Ta pak sehrála s vítězkou kvalifikace tzv. vyzývací finále ("challenge round"), tedy v celém turnaji odehrála jediný zápas.  Šampionky první fáze soutěže "All Comers' Singles" se automaticky staly celkovými vítězkami šestkrát, a to v letech 1887, 1891, 1895, 1907 a 1908, když nemusely nastoupit do vyzývacího finále pro neúčast obhájkyně. Systém vyzývacího finále byl zrušen v roce 1921 a od následujícího ročníku startují obhájkyně titulu v prvním kole. Nasazování bylo zavedeno v roce 1927. Nejníže nasazenou vítězkou se stala Venus Williamsová roku 2007, když hrála z pozice turnajové třiadvacítky. Nejkratší známé finále proběhlo v roce 1922. Francouzka Suzanne Lenglenová v něm porazila za 23 minut Mollu Bjurstedtovou Malloryovou výsledkem 6–2 a 6–0. Od úvodního ročníku probíhá každý zápas na dva vítězné sety. Do roku 1970 musela vítězka sady dosáhnout rozdílu dvou gamů. V roce 1971 byl zaveden standardní tiebreak, v němž hráčka musí získat alespoň sedm míčů při minimálním dvoubodovém rozdílu. V sezónách 1971–1978 byla zkrácená hra uplatňována až za stavu 8–8 na gamy. Od roku 1979 se koná při poměru her 6–6. Tiebreak není hrán v rozhodujícím setu.  Během amatérské éry uzavřeného turnaje, v rámci systému vyzývacího finále, dosáhla rekordu sedmi tituly Britka Dorothea Douglassová Chambersová. Nejvíce – osm trofejí, si mezi amatérkami po zrušení vyzývacího finále (1922–1967) odvezla Američanka Helen Willsová Moodyová.  Po otevření události profesionálkám v roce 1968 získala Martina Navrátilová nejvyšší počet výher. Devět trofejí představuje absolutní rekord. Z toho šestkrát triumfovala v řadě, což znamená také rekordní zápis, jak open éry, tak i celé historie.  Nejmladší šampionkou se v roce 1887 stala Lottie Dodová, když zvítězila ve věku 15 let a 285 dní. Jako nejstarší se do statistik naopak zapsala její krajanka Charlotte Cooperová, která ovládla ročník 1908 ve věku 37 let a 282 dní. V otevřené éře se nejstarší šampionkou stala ve věku 34 let a 288 dní Serena Williamsová, když vyhrála sedmou trofej v roce 2016. Druhou nejstarší je Martina Navrátilová s triumfem z ročníku 1990, jenž vybojovala ve věku 33 let a 263 dní.  Na turnajové vítězství bez ztráty setu v otevřené éře dosáhly Chris Evertová (1981), Martina Navrátilová (1983, 1984, 1986, 1990), Lindsay Davenportová (1999), Serena Williamsová (2002, 2010), Venus Williamsová (2008) a Marion Bartoliová (2013).  Šampionky získávají od roku 1886 umělecky zdobenou mísu Venus Rosewater (Venus Rosewater Dish; oficiálním názvem "Ladies' Singles Trophy") o průměru cca 48 centimetrů. S originální trofejí absolvují tradiční kolečko před tribunami centrálního dvorce a od roku 2007 si odvážejí tříčtvrteční repliku (o průměru 13 palců), dříve také s vyrytými jmény všech vítězek. V letech 1949–2006 přijímaly menší repliku o průměru 8 palců. Komise All England Clubu následně schvaluje singlovým šampionkám čestné členství v oddílu. K roku 2019 činila odměna šampionky 2 350 000 liber.

Seznam vítězek ženské dvouhry ve Wimbledonu uvádí přehled šampionek ženské singlové soutěže ve Wimbledonu, nejstaršího tenisového turnaje na světě. Wimbledon představuje tenisový Grand Slam, každoročně hraný na přelomu června a července. Premiérový ročník se odehrál v roce 1879. Ženská dvouhra se na něm poprvé konala roku 1884. Turnaj probíhá na otevřených travnatých dvorcích areálu All England Lawn Tennis and Croquet Club v londýnské části Wimbledon.

Die Liste enthält alle Finalistinnen im Dameneinzel bei den "Lawn Tennis Championships". Martina Navrátilová ist Rekordsiegerin mit neun Erfolgen (1978, 1979, 1982–1987, 1990). Ihre sechs Titel in Folge sind ebenfalls Rekord.


Obsah.

Celý příběh zachycuje osud manželů Bennetových a jejich pěti dcer. Paní Benettová žije v domnění, že ženy mohou být šťastně jedině tehdy, pokud se dobře vdají. S tímto přesvědčení se snaží provdat všechny své dcery. Příležitost se jí naskytá, když do vedlejšího panství přijíždí zámožný a svobodný pan Bingley se svým věrným přítelem panem Darcym a zúčastňují se místního plesu. Hned při prvním setkání si nejstarší Jane získává srdce mladého boháče. I přesto, že její mladší sestra Elisabeth se s názory své matky příliš neztotožňuje, touží po seznámení s panem Darcym, který ji ovšem arogantně odmítne.  Přestože Jane se s panem Bingley často setkává, jejich vztah zůstává stejný jako na začátku. Tento mladý muž se svým přítelem, ale po krátké době náhle odjíždí. Elisabeth je nucena matkou ke sňatku se vzdáleným bratrancem panem Collinsem, což se jí ani trochu nezamlouvá a po souhlasu otce ho odmítá. Zdrcená Jane odjíždí k tetě a strýci do Londýna, zatímco Elisabeth jede na venkov navštívit svou přítelkyni Charlottou Lucasovou, která se za pana Collinse provdala. Tam se objevuje i pan Darcy. Mladý gentleman přiznává své city k ní a zároveň osvětluje náhlý odjezd svého přítele pana Bingleyho - kvůli nevhodnosti Bennetovy rodiny mu to sám doporučil. Elisabeth pana Darcyho odmítne. Dostane od něj dopis, kde jí vysvětluje své činy, z nichž ho Elisabeth obvinila.  Po návratu domů se setkává s Jane, i tetou a strýcem, kteří Jane dovezli domů a zvou jí s sebou na prázdniny. Zároveň odjíždí s důstojníky i její mladší sestra Lydie, manželka plukovníka ji bere s sebou do Brightonu jako společnici.  Na cestách Elisabeth navštíví zámek pana Darcyho, neočekávaně se tam s ním setkává. On pozve ji i tetu a strýce na návštěvu a svým chováním si je získává. Seznámí Elisabeth se svou sestrou Georgianou. Elisabeth dostane dopis od otce, kde jí sděluje, že Lydia utekla s jedním z důstojníků, panem Wickhamem. Sdělí to i panu Darcymu a všichni se urychleně vrací domů.  Lydia se provdá za pana Wickhama, za finanční pomoci pana Darcyho, o čemž se nemá zmiňovat, ale neuhlídá se a Elisabeth to sdělí. Ta pochopí, jak je Darcy ušlechtilý.  Pan Bingley opět přijíždí na své panství a požádá Jane o ruku. Elisabeth navštíví lady Catherine de Bourgh, teta pana Darcyho a chce od ní slib, že se s panem Darcym nezasnoubí. Elisabeth ji odbyde. K ránu se setkává s panem Darcym, který po návštěvě své tety začal doufat, že Elisabeth změnila svůj názor, opětovně Elisabeth žádá o ruku. Ta souhlasí.  Nakonec musí Darcy požádat o ruku Elisabeth ještě pana Bennetta, který je překvapen - všichni se domnívali, že Elisabeth pana Darcyho nemá ráda. Elisabeth otci vše vysvětlí a ten svoluje ke sňatku.

Natáčení.

Film byl natočen kompletně ve Velké Británii, kde měli kameramani možnost poskytnou záběry z domu ven a naopak. Film se natáčel v panském sídle Groombridge ze 17. století, které se na 11 týdnů stalo domem Bennetových.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 38,4 milionů dolarů v Severní Americe a 82,7milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal přes 121 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 28 milionů dolarů. Ve Velké Británii a v Irsku měl premiéru 16. září 2005 a za první týden získal nejvyšší návštěvnost a vyděl 4,6 milionů dolarů. V Severní Americe byl uveden 11. listopadu 2005, poté byl uveden do více kin v prosinci. Za první víkend vydělal 185 tisíc dolarů. Snímek byl promítán během září 2005 a květnem 2006 v devětapadesáti zemích. Je to 72. nejvýdělečnější film roku 2005 ve Spojených státech amerických a 41. mezinárodně.

Recenze.

Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal 85 procent s průměrným ratingem 9 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 37 recenzí 82 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi je snímek oceněn 82 procenty.

Pýcha a předsudek je britsko-francouzský film natočený režisérem Joem Wrightem v roce 2006 podle stejnojmenného románu "Pýcha a předsudek" Jane Austenové. Příběh popisuje dění v rodině Bennetových poté, co do nedalekého panství přijíždí bohatý muž se svým neméně movitým přítelem. Obzvlášť, když všechny Bennetovy dcery mají věk na vdávání.

Stolz und Vorurteil (Originaltitel: "Pride & Prejudice") ist ein britisch-französisches Filmdrama aus dem Jahr 2005 von Regisseur Joe Wright mit Keira Knightley in der Hauptrolle. Das Drehbuch basiert auf dem Roman "Stolz und Vorurteil" von Jane Austen aus dem Jahr 1813.


Historie.

Od 6. století byl ostrov osídlen kmenem slovanských Ránů, podle nichž má své jméno. Jiné zdroje však označují za původce názvu germánské Rugie, kteří ostrov obývali před dobou stěhování národů. Slované zde vybudovali knížectví s centrem na Arkoně. V 8. − 11. století tu bylo jedno z nejvýznamnějších středisek moci Pobaltských Slovanů, čelící nájezdům Vikingů. Roku 1168 se knížata po dánském vpádu a zničení proslulé svatyně Svantovíta v Arkoně, dostala pod svrchovanost dánského krále Valdemara I. Současně kníže přijal křesťanství. Součástí knížectví byla i protilehlá pevnina, kde se nacházela menší údělná knížectví. Roku 1325, po smrti Vislava III., posledního přímého mužského potomka, zdědili Rujánské knížectví vévodové pomořansko-wolgastští a pouze v 1. polovině 15. století se Rujána načas znovu osamostatnila. V průběhu třicetileté války byl ostrov několikrát v moci Albrechta z Valdštejna a Švédů. Po Vestfálském míru se Rujána stala součástí Švédska. Po napoleonských válkách byl roku 1815 ostrov připojen k Prusku. Po II. světové válce byla Rujána spojena s Meklenburskem v rámci sovětské okupační zóny a stala se součástí NDR. Po správní reformě v roce 1952 byla začleněna do kraje Rostock. Po znovusjednocení Německa patří Rujána do spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko.

Číselné údaje.

Má rozlohu 935 km2 (s přilehlými ostrovy) a dosahuje maximální nadmořské výšky 161 m, což je vrchol Piekbergu. Žije na něm 77 000 obyvatel. V ose sever-jih je ostrov dlouhý 52 km, od západu na východ měří 41 km.

Geologie a geografie.

Břehy jsou nízké, velmi členité. Vyskytuje se na nich mnoho kos, přesypů a dun. Reliéf je tvořen kopcovitou rovinou s valy koncových morén, které překrývají vápence. Na severu, nedaleko města Sassnitz je Národní park Jasmund. Ten je známý příkrými křídovými skalami, místy vysokými i přes 30 m.  Převážná část povrchu je obdělávána (žito, oves, brambory, cukrová řepa). Na východě a ve střední části ostrova jsou bukové lesy. Je zde rozvinutá živočišná výroba (mléko) a rybolov (sledi, úhoři). Hlavní přístav je Sassnitz. Poblíž něj se těží křída. Jsou zde přímořské lázně (Binz, Sellin). Je spojen s pevninou hrází (2,5 km) se železnicí a mostem. Mezi městy Sassnitz a Trelleborg (Švédsko) funguje trajektové spojení.

Biosférická rezervace.

Území o rozloze 22 800 ha, zahrnující jihovýchodní část ostrova, bylo v roce 1991 zapsáno na seznam biosférických rezervací UNESCO. Sídlo správy biosférické rezervace je v Putbusu.

Odkazy.

Literatura.

Evropa v proměnách staletí, Libri Praha 1997,

Rujána (původně "Rána",, latinsky "Rugia") je největší ostrov v Německu. Leží na severovýchodním okraji spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko v Baltském moři. Východní pobřeží ostrova tvoří západní hranici Pomořanského zálivu.

Rügen ist die flächengrößte und mit rund 77.000 Einwohnern auch die bevölkerungsreichste deutsche Insel. Sie liegt vor der Ostseeküste Vorpommerns und gehört zum Landkreis Vorpommern-Rügen im Land Mecklenburg-Vorpommern.


Život.

Josef Boleslav Pecka byl synem tkalce, sám také pracoval jako slévač a tkadlec. Od mládí se sám vzdělával a četl socialistickou literaturu a brzy se účastnil politických zápasů. Celý život i svou literární činnost spojil s dělnickým hnutím a podílel se rovněž na založení české sociální demokracie v r. 1878 v hostinci U Kaštanu. Psal do různých časopisů a kalendářů vydávaných pro dělníky, stal se členem redakce "Dělnických listů" a r. 1874 založil s L. Zápotockým první samostatné dělnické noviny "Budoucnost." Potom opět vstoupil do redakce obnovených Dělnických listů, přešel s nimi do Vídně (1881), kde se dostal pod vliv anarchistického radikalismu. V protisocialistickém procesu vedeném v Praze byl odsouzen na 14 měsíců za to, že „složením a rozšiřováním rozličných socialistických písní a básní, zejména písně "Vzhůru, bratři, doba vzchází" a básně "Jméno královské," porušil úctu k císaři“. Po propuštění (1884) pracoval ještě krátce jako novinář v Brně, v Bratislavě a v Prostějově, ale rok nato, za stupňované perzekuce, odjel do Spojených států, stejně jako další literárně činní představitelé dělnického hnutí (N. Zoula, L. Kochman, F. J. Hlaváček). Snažil se i nadále působit politicky a byl členem různých redakcí. Zemřel 25. července 1897 v Chicagu.

Tvorba.

Pecka patří mezi průkopníky revoluční žurnalistiky. Do různých novin a časopisů přispíval články, verši a povídkami, vždycky orientovanými na dělnické čtenáře. Nové pojetí literatury ve vztahu k dělnickému hnutí vyložil v úvaze "Umění a socialismus" (č. 1880); zdůrazňoval potřebnost kultury pro socialismus a uvědomoval si, že teprve v nových podmínkách společenských bude moci vznikat umění odpovídající skutečným zájmům lidu.  Především byl J. B. Pecka (Strahovský) známý četnými revolučními písněmi, jež vedly dělníky k třídnímu vědomí a udržovaly revoluční odhodlání. Hlavním námětem jeho veršů byla bída a perzekuce proletariátu (např. báseň "Ve vězení)" a potom myšlenka revoluce a politického boje za společnou rovnost a spravedlnost. Nejpůsobivější formou této poezie byla píseň, buď skutečně zpívaná na lidové a zlidovělé melodie, nebo recitovaná, ale vždy počítající s přímým agitačním účinkem. Peckovy písně, hojně užívající ustálených symbolických obrazů (okovy, prapor, otrok atd.), usilovaly o jasnou srozumitelnost, o jednoznačnost myšlenek a o silné citové působení. Často si braly motivy ze života proletářů, oslavovaly lidskou práci, vycházely z aktuálních událostí dělnického hnutí ("Pařížská komuna") a útočily ironií a satirou proti buržoazii ("Staročeský poslanec"). Tlumočily kolektivní hněv, revoluční nálady, víru ve vítězství ("Můj příteli, jen nezoufej"). Žily dlouho na politických schůzích a demonstracích a šířily se v opisech.  K vydání Peckových básní došlo až posmrtně v Chicagu v neúplném souboru "Sebrané básně" (1899). Ve Spojených státech byl rovněž vytištěn Peckou uspořádaný "Zpěvník českých dělnických písní" (1887), zachovávající většinou podle paměti starší texty a verše dalších dělnických básníků, kteří emigrovali do Ameriky.

Josef Boleslav Pecka (19. září 1849 Praha-Hradčany – 25. července 1897 Chicago) byl žurnalista a básník, představitel první generace dělnických autorů spjatých se založením sociálně demokratické strany. Tvůrce známých dělnických básní a písní.

Josef Boleslav Pecka, auch bekannt als Josef Boleslav Pecka-Strahovský (* 19. September 1849 in Prag; † 25. Juli 1897 in Chicago), war tschechischer Journalist und Dichter, Mitbegründer der Tschechischen Sozialdemokratischen Partei (Česká strana sociálně demokratická).


Fauna a flóra.

V Malém Dunaji a v jeho bezprostředním okolí žije několik druhů zajímavých a vzácných živočichů a roste mnoho druhů rostlin a hub.

Fauna.

V Malém Dunaji a jeho okolí žijí několik vzácné a chráněné živočišné druhy. Z savců jsou zde zastoupeny vydra říční, nutrie říční a ondatra pižmová, z ptáků se zde vyskytují zejména labuť velká, volavka popelavá, lyska černá, čáp bílý, bukáček malý, ledňáček říční, kachna divoká. Obojživelníci, které se vyskytují v okolí Malého Dunaje, jsou zejména skokan skřehotavý a skokan zelený, z hmyzu je to kromě jiných roháč obecný. Ryby vyskytující se v toku Malého Dunaje jsou sumec velký, piskoř pruhovaný, ježdík dunajský, hrouzek běloploutvý, sekavec písečný, bolen dravý, plotice lesklá, štika obecná, jelec tloušť, jelec jesen, jelec proudník, okoun říční, karas obecný, plotice obecná, mník jednovousý.

Flóra.

Hlavními dřevinami rostoucími v okolí Malého Dunaje jsou topol černý, topol bílý, vrba křehká, vrba bílá, jasan ztepilý, pajasan žláznatý a olše lepkavá. Bohatě zastoupeny jsou také křoviny, hlavně hloh, plamének plotní, svída krvavá, brslen evropský, chmel otáčivý a břečťan popínavý. Z vodního rostlinstva jsou zastoupeny především prustka obecná, leknín bílý, stulík, vodní mor kanadský, stolístek přeslenatý, orobinec širokolistý, babelka řezanovitá, okřehek menší.

Turistika.

Malý Dunaj a jeho okolí nabízí mnoho možností na trávení volného času. Města a obce v okolí skýtají několik zajímavostí. Zmínit je třeba např. zámečky a parky v obcích Malinovo a Tomášov nebo jedinečné památky lidového stavitelství, které jsou reprezentovány vodními mlýny. Oblíbené je i termální koupaliště v Topoľníkách. Samotná řeka nabízí výborné možnosti po rybaření. Mezi nezapomenutelné zážitky patří splutí Malého Dunaje.

Vodní mlýny na Malém Dunaji.

Na Malém Dunaji se zachovaly čtyři historické vodní mlýny. V Jelke, Tomášikova a Jahodné jsou to kolové mlýny, v Kolárově plovoucí (lodní). Na Klatovském rameni se nachází mlýn nedaleko Dunajského Klátova. Mlýny jsou přeměněny na muzea v přírodě (skanzeny).

Vodní turistika.

Malý Dunaj se dá využívat na vodní turistiku. Splutí Malého Dunaje patří k nejkrásnějším zážitkům trávení volného času na Slovensku. Je vhodný i pro začátečníky či rodiny s dětmi. Výška hladiny řeky v důsledku existence vypouštěcího objektu na místě oddělení řeky z hlavního toku Dunaje téměř nekolísá. V důsledku toho je Malý Dunaj ušetřen větších záplav, které na jiných řekách přinášejí mnoho odpadu „zavěšených“ na stromech. Příroda okolí řeky se proto dá povětšinou přirovnat k „džungli“.  Nejznámější a pravděpodobně nejnavštěvovanější tábořiště pro vodáky se nachází u kolového vodního mlýnu v Jelke, kde je několik občerstvovacích zařízení i luxusnější restaurace. Postupně však vzniká více míst, které turistům a vodákům poskytují své služby, například v Tomášově a Jahodné.

Malý Dunaj je nížinná řeka a rameno Dunaje s délkou 128 km na jižním Slovensku. Malý Dunaj teče stálým, mírným proudem. Od hlavního toku Dunaje se odděluje za zdymadly u Slovnaftu v Bratislavě v nadmořské výšce 126 m n. m. Meandruje nížinnou krajinou. U Kolárova se vlévá do Váhu a spolu s ním u Komárna v nadmořské výšce 106,5 m n. m. do Dunaje.

Die Kleine Donau (slowakisch "Malý Dunaj", ungarisch "Kis-Duna") ist ein Seitenarm der Donau in der Slowakei. In der Nähe von Bratislava zweigt die Kleine Donau von der Donau ab und fließt in zahlreichen Mäandern etwa parallel nördlich entlang des Hauptflusses. Nach etwa 128 Kilometern mündet sie bei Kolárovo in den Fluss Waag. Der Teil der Waag zwischen Kolárovo und der Einmündung in die Donau wird sehr selten auch "Waager Donau" (Slowakisch: "Vážsky Dunaj", Ungarisch: "Vág-Duna") genannt. Das Flusssystem bildet die größte Binneninsel Europas, die Große Schüttinsel.