Hraní.

Hráči mohou ovládat čtyři z pěti členů rodiny Simpsonových, z nichž má každý své vlastní unikátní schopnosti. Vždy v misi můžete hrát za dva členy rodiny, výjimku tvoří mise „Země čokolády“ (The Land of Chocolate), kde hrajete pouze za Homera. Hra obsahuje šestnáct misí, tzv. epizod a každá vyžaduje zvláštní schopnosti k dokončení. Například ve čtvrté epizodě „Líza stromový tajnůstkář“ (Lisa the Tree Hugger), je hráč povinen používat Lízinu „Ruku Buddhy“ se kterou může pohybovat s velkými objekty a Bart musí prakem vypnout stroje. V každé epizodě jsou jiní nepřátelé, mimo závěrečnou, kde se nepřátelé z minulých misí vrací v různých barvách.  Hra pro dva hráče „co-op mód“, má rozdělenou obrazovku a umožňuje každému hráči ovládat jeden ze dvou postav která se objeví na této úrovni. Verze na DS nabízí několik funkcí, které nejsou dostupné v jiných verzích. Virtuální mazlíček je také přístupný, pod názvem „Mazlíček Homer“ (Pet Homer), který umožňuje hráčům zachránit Homera před hrozbami, jako je udušení a srdeční infarkt.

Hratelné postavy.

Homer je první hratelná postava, poprvé se za něj dá hrát v epizodě „Země čokolády“. Homer se může přeměnit na „Míč homer“ (Homer Ball) když sní moc koblih (power-upů), nebo na „Gumového Homera“ (Gummi Homer), když jí Gummi Venus de Milo, při čemž může střílet gumové koule, tzv. „Gumové granáty“(Gummi Greenades). Když vdechne dostatek helia, stane se z něj balón a vznáší se ve vzduchu. Homer také když sní dost koblih, tak si může obrovsky krknout a ohromit nepřátele.  Bart se poprvé objevil v druhé epizodě hry „Bártmen začíná“ (Bartman Begins). Může se proměnit v Bártmena, proto může lézt na některé stěny, plachtit a dělat další akrobatické kousky. Také může se svým prakem zasáhnout nepřátele z dálky.  Líza je představena ve čtvrté epizodě „Líza stromový tajnůstkář“. Její hlavní útok je kopání, ale její síla je „Ruka Buddhy“. Může přes ní posílat blesky na nepřátele, zmrazit je, nebo zvedat těžké věci. Také hraje na saxofon, čímž ohromuje nepřátele. Také přes něj může obrátit nepřátele proti sobě.  Marge má nejméně schopností. Je představená v páté epizodě, „Pravidla davu“ (Mob Rules), kde se Marge dozví, že má schopnost, aby ji poslouchal dav, který může využívat k překonání překážek, výrobu předmětů, organizovaného útoku a opravu objektů. Maggie je krátce hratelná, když ji Marge pošle do úzkých prostorů.

Děj.

Bart jde do prodejny video her za úředníkem, aby si koupil novou hru „Velká krádež Scratchyho“ (Grand Theft Scratchy), jen aby ji měl zabavenou od Marge, jeho matky. Videoherní manuál spadne dolů z nebe před ním. Přečtení manuálu způsobí, že Bart zjistí, že on a zbytek jeho rodiny má zvláštní schopnosti. Později, Bart použije jeho Bártmen schopnost, aby Jimbo, Kearney, a Dolph z krádeže z Přírodovědného muzea nic neměli, Homer využívá svých schopností, aby se stal obrovským míčem a vyhrál soutěž v pojídání, Líza využívá svých schopností meditace na zastavení projektu odlesňování a Marge používá své schopnosti ovlivňující dav, k zastavení vydání Velká krádež Scratchyho ve Springfieldu.  Během večeře, je rodina překvapená jejich novými schopnosti. Nicméně, to vede k tvrzení o tom, co s nimi mají dělat. Mimozemšťani Kang a Kodos vidí toto jako příležitost k úderu Zemi, a mimozemšťanská invaze se rozvíjí. Uvědomili si, že žádná z jejich schopností není dostatečně silná, aby porazili mimozemšťany, Bart a Líza jdou na návštěvu k profesoru Frinkovi. Frink jim dává příručku ke Hře ve které je hráč schopen se naučit, jak lépe využít svých pravomocí, jakož i zisk nových a rodina Simpson brzy stanoví, aby se pokusila zastavit mimozemskou invazi. Za prvé, Bart a Lisa pomoc kapitána McCallister v bití back mysli-řízené, které jsou delfíni útočí na městské akvárium. Poté mají Bart a Homer porazit reklamu na Tlusťochové koblihy (Lard Lad Donuts), která má přijít k životu. Konečně, oni zachrání Cletuse od Mimozemšťanů.  S cílem zjistit pravdu se rodina obrací na internet zjistit více o svých schopnostech ve hře, ale jsou náhodně posláni do Game Engine, protože si Homer myslí že CD mechanika je Odkladač na pití a tím vyleje pivo na klávesnici. Tam, zjistili, že Will Wright ničí kopie starých 8-bit The Simpsons Game Krusty Island a její znaky. Rodina musí zvládnout zachránit své 8-bitové předchůdce, než budou zničeny podle Wrighta, a zjistíte, že se stanou také zastaralé, když se uvolní další hry Simpsons. Jediným způsobem, jak tomu zabránit, je mluvit s autorem hry a přesvědčit ho, aby je zničil. Pro přístup do jeho sídla, rodina potřebuje získat čtyři karty ze čtyř připravovaných Simpsons her. Za prvé, Homer a Marge porazit draka ve hře Neverquest. Pak, Homer a Bart musí jít do Francie během druhé světové války s cílem překazit plán pana Burnese ukrást cenné francouzské malby, v Medal of Homer Hře. Marge a Lisa potom jdou do Grand Theft Scratchy hry, kde odstraní všechen urážlivý materiál a nahrazují ho více přátelským materiálem. Lisa a Homer pak jdou do starověkého Japonska, aby porazili zlého pana Špínu (Mr. Dirt) v Big Super Happy Fun Fun Game.  Jakmile budou mít všechny čtyři karty, Bart a Homer budou muset zabít Matta Groeninga. Jsou uvítáni Mattem Groeningem, který posílá postavy Futuramy (Bendera a Dr. Zoidberga) na ně. Rodina ho zvládá porazit, nicméně Groening přiznává, že on jen vytváří nové hry pro peníze, a zničí Game Engine. Simpsonovi, spolu s několika dalšími znaky z her utíkají do Springfieldu, kde mimozemšťané stále útočí. Lisa používá svou schopnost k vytvoření schodiště do nebe, a rodina žádá Boha o radu. Poté, co je poražen ve hře Dance Dance Revolution, Bůh přiznává, že on upustil videoherní manuál náhodou, a tak rodina zjistila, že má schopnosti. Realizace jeho přestupku způsobí, že slibuje obnovit Springfield a že žádné další Simpsonovské hry nebudou uvolněny, že by současné znaky byly zastaralé.

Vývoj.

Děj hry byl napsaný Timem Longem, Mattem Selmanem, a Mattem Warburtonem, kteří jsou pravidelní spisovatelé Simpsonových. Chtěli vytvořit něco, co by sami fanoušci označili jako „Ohromnou novou hru“. Matt Groening a spisovatelé měli nepřetržitou odezvu na herní obsah, z jeho „celkového dojmu“ do jejích hádanek a her. Herní výkonný producent, Scot Amos řekl, že to bylo úžasné společenství mezi spisovateli a vývojáři. Selman, hlavní spisovatel, říká, že „důvod, proč vytvořili The Simpsons Game a nepřidat dialogový titulek, byl, protože cítili, že by hra byla spuštěna znovu, hraní The Simpsons Game udělit právo velké, nová, čerstvá hra která bude nad videohry a veselé věci všech dob“. Hra The Simpsons Game byla publikována v Electronic Arts a vyvinutá jeho pomocným týmem, EA Redwoodem Shoresy; společnost podepsala smlouvu k právům k videohře The Simpsons Game v roce 2005. Herní vedoucí návrhář, Greg Rizzer, řekl, že když on žádal jeho šéfy jestli by mohli parodovat nějaké Electronic Arts hry včetně Medal of Honor, oni tím byli nadšeni. Hra The Simpsons Game, která paroduje videohry z 30 let do současné doby, musela mít některý obsah odstraněný protože několik video-herních společností si o ni stěžovali. Rizzer, ať tak nebo onak, ještě byl potěšený množstvím parodií ve hře a Simpsonovi jsou považované jako „perfektní místo k tomu, aby se tropili žertíky z herního průmyslu“. V herním dohovoru 2007 Lipsko, Německo, se mluvilo o plakátu pro Grand Theft Scratchy, jedné z úrovní v The Simpsons Game a o parodii na Grand Theft Auto, byl požádaný zaměstnanec Rochstar Games, společnosti která vyvíjí Grand Theft Auto sérii videoher. Několik společností, ať tak nebo onak, objala parodie ve hře na jejich videohry, včetně vývojářů z Harmonix, kdo byl potěšen hrou Sitar Hero, byl i parodií Harmonixovi videohry Guitar Hero. Navíc k parodiím hry, The Simpsons Game se také uvádí několik portrétů s provokativními výmysly, včetně opravdového Matta Groeninga.  Grafika pro herní znaky je buňkově zastíněná a implementovaná technika pomáhá zploštit znaky modelů z nějakého nebo každého nebo žádného úhlu, kterým se kamera dívá na Simpsonovi, k tomu, aby se obnovilo 2D, ručně tažený pohled viděný na obrazovce. Vývojový tým zjistil, že je obtížné poskytnout Líze špičaté vlasy jak herním 2D prostředí tak v 3D prostředí. Při pracování na hrách pro WII, muselo být uděláno několik kompromisů ve srovnání s verzemi hry pro XBOX 360 a PLAYSTATION 3. Protože XBOX 360 a PLAYSTATION 3 měli větší zpracovací sílu než WII, kvalita grafiky musela být snížená ve verzi hry pro WII.

Příjem.

Hra dostala většinou pozitivní reakci, přijatí ze 71% u Metakritiků pro XBOX 360ských & PLAYSTATION 3ských verzí hry. Chvála se zaměřila se na herní vizuálnost a psaní, které hanobil průmysl hraní a přehlídky samotné. The Simpsons Game vyhrála odměnu za nejlepší hru (Best Game) založenou na filmu či TV Show v špičkovém videoherním spolku Awards 2007 a byla nominovaná vůbec první odměnou za nejlepší videohru (Best videogame) v spisovatelském spolku Ameriky Awards 2007. Od 31. ledna 2008 byly prodány čtyři miliony kopií hry. Peter Nowak z CBC Newsmnamed ji ohodnotil jako třetí nejlepší hru z roku 2007 a popsal jak „snadno může být nejlepší hra hrána nezvyklými rezidenty Springfieldu“.  Herní použití Simpsonovského stylového humoru dostalo smíšený příjem. GameSpotand i GameTrailerssaid ohodnotili hru že se budeme válet uní smíchy takže, bude mít cenu si ji zahrát nejméně jednou. Hra byla považovaná za příjemnou pro oba štěty a příležitostnou pro Simpsonovské fanoušky, IGN a GameDaily, kteří také ohodnotili hru zvláště přitažlivou hrami pro nezdolné fanoušky. Navzdory málo problémů, které hra měla, GameSpysaid ohodnotili že mělo tu cenu vidět ty humorné parodie. Eurogamer Tom Bramwell, ať tak nebo onak, věřil, že herní humor mohl být jen doposud, a je navrhovaný pro ty co se zajímají o Simpsonovský humor tak, že koupí krabicovou sadu jednoho z televizních sériových období místo hry. Joe Juba z Game Informer nazval hru průměrně zkušenou. On vypracoval, že hra by mohla odvolat sledovanost v první řadě fanouškům televizního seriálu, ale by to nebylo dobré hraní pro lidi co neznají seriál.  Eurogamer pochválili zahrnutí lidí z televizního seriálu Simpsonovi s herním vývojem, a GameZone se těšil z dvou-znakových mechanismů hry a pobavil se sbíráním uvolňovacích položek. GameTrailers mysleli, že grafika a animace vypadají skvěle a ohodnotily ručně tažené vzhledy, třebaže oni našli zřejmě to, že znaky „někdy opravdu chtěly skočit do třetího rozměru“ kvůli jejich druhým kořenům dimenze.  Kritika hry se zaměřila na její krátkost, nudnost a nedokonalý kamerový systém. GameSpot prohlásil hru za průměrnou a GameZone ji nazvali „pěkně mělkou“ hrou která stojí na příliš mnoho se opakujících „skákacích“ hádankách a slabém bojovém systému. Nabízí se zde ale vysvětlení v podobě faktu že předchozí hry celé série The Simpsons byly čistokrevné arkády založené právě na skákání. Hra zklamala IGN protože nezahrnuli správně možnosti budoucího online pokračování. I oni konstatovali že práce s kamerou je slabá a GameZone i GamrSpy, ho nazývali „bolestným“ a „rozmláceným“ rysem, GameDaily.  Verze hry pro DS, která byla naprosto odlišná od ostatních verzí a pěla se na ní chvála za jedinečnost, ale zároveň byla kritizována pro přílišnou krátkost. IGN pochválil DS verzi jako jedinečnou herní zkušenost a GameSpot prohlásila to je uspokojování od začátku do konce. GameSpot a GameZone, ať tak nebo onak, byli zklamaní, že hra byla extrémně krátká. 1UP zjistili, že třeba, že The Simpsons Game je parodovaná včetně 2D platformní herní konvence, to se používalo v každém případě, dělání toho tupého úsilí.

Externí odkazy.

Oficiální stránka The Simpsons Game  The Simpsons Game na Internet Movie Database  The Simpsons Game na MobyGames

The Simpsons Game je akční videohra založená na animovaném televizním seriálu Simpsonovi. Hra byla vyvinuta pro Wii, PlayStation 3, Xbox 360, PlayStation 2, Nintendo DS a PlayStation Portable. Hru vyvinula, publikovala a distribuovala firma Electronic Arts. Hra byla publikovaná v Severní Americe v říjnu 2007 a celosvětově v listopadu 2007. Scénář ke hře napsali Tim Long, Matt Selman a Matt Warburton. Hrou prochází pět členů rodiny Simpsonových – Homer, Marge (s Maggie), Bart a Líza. Ti se dozví, že jsou součástí videohry a musí vyřešit několik problémů. Aby se dostali zpátky do Springfieldu, musí sesbírat čtyři karty a vyhrát závěrečnou misi. Od kritiků se hra dočkala smíšené reakce. Od 31. ledna 2008 byly celosvětově prodány čtyři miliony kopií hry.

Die Simpsons – Das Spiel ist ein Videospiel basierend auf der Fernsehserie Die Simpsons, welches von Electronic Arts veröffentlicht wurde und für die Konsolen Wii, PlayStation 3, Xbox 360, PlayStation 2, Nintendo DS und PlayStation Portable erschien. Es erschien in Nordamerika im Oktober 2007 und weltweit im November 2007. Die USK-Altersfreigabe der Wii-, PlayStation-3-, Xbox-360-, PlayStation-2- und PlayStation-Portable-Version liegt bei zwölf Jahren. Die Geschichte des Spiels wurde von den Autoren der Serie geschrieben.


Koncepce.

Lodě třídy "Hjúga" mají přímou letovou palubu, která poskytuje maximum prostoru pro vzlety a přistání palubních vrtulníků. V důsledku toho plavidla silně připomínají lehké letadlové lodě. Na druhou stranu ale nejsou vybaveny „skokanským můstkem“ ani jiným zařízením potřebným pro provozování letadel s pevnými křídly. Důvodem je, že japonská ústava zakazuje JSDF vlastnictví ofenzivních zbraní a letadlová loď, z níž operují letadla s pevnými křídly, právě takovou ofenzivní zbraní je. Analytici ovšem předpokládají, že pokud bude japonská ústava v budoucnu změněna, bude možné lodě třídy "Hjúga" snadno přeměnit v plnohodnotné lehké letadlové lodě nesoucí proudové letouny s kolmým (či zkráceným) startem (např. F-35B nebo Harrier).  Hlavní výzbroj tvoří až 11 protiponorkových vrtulníků — obvykle typu SH-60J. Ty jsou z podpalubního hangáru vyváženy dvojicí výtahů. Lodi dále nesou šestnáctinásobné vertikální vypouštěcí silo řízených střel. Nesou řízené střely moře-vzduch RIM-162 ESSM ("Evolved Sea Sparrow Missile"), raketová torpéda ASROC, dva systémy blízké obrany Phalanx CIWS a dva tříhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety.  Velící systém je typu ATECS. Jsou vybaveny radary typu FCS-3, OPS-20 a sonarem OQS-XX. Pohonný systém koncepce COGAG tvoří čtyři plynové turbíny typu General Electric LM2500. Lodní šrouby jsou dva. Rychlost je přes 30 uzlů.

Jednotky třídy.

Stavba první lodě ("Hjúga") začala v roce 2006. Spuštěna na vodu byla 23. srpna 2007 a do služby vstoupila 18. března 2009. Nyní je vlajkovou lodí 1. eskortní flotily. Kýl druhého plavidla "Ise" byl založen roku 2008, do služby loď vstoupila 16. března 2012.  Jednotky třídy "Hjúga": Kódové názvy jednotlivých lodí, 16DDH, resp. 18DDH, jsou odvozeny z japonského kalendáře a roku, ve kterém byly objednány – Hjúga v 16. roce éry Heisei (2004), druhá loď v 18. roce éry Heisei (2006).  První loď třídy byla pojmenována "Hjúga" na počest bitevní lodě Hjúga Japonského císařského námořnictva, která v něm sloužila od roku 1918 až do konce druhé světové války. Po bitvě u Midway byla "Hjúga" v roce 1943 přestavěna na hybridní bitevní-letadlovou loď. Její zadní dělostřelecké věže byly odstraněny a na jejich místě byl postaven hangár a malá letová paluba, ze které mohlo vzlétat jejích 22 letounů.

Vrtulníkové torpédoborce třídy Hjúga (: ひゅうが型護衛艦, "Hjúgagata Goeikan") představují nový typ lehké letadlové lodě (z politických důvodů označovaných jako vrtulníkové torpédoborce, "DDH") stavěné pro Japonské námořní síly sebeobrany (JMSDF). Ve službě nahradí v současnosti používané 7 000tunové torpédoborce třídy "Haruna". Nové lodě jsou největšími válečnými loděmi provozovanými Japonskem od doby, kdy bylo po prohrané druhé světové válce Japonské císařské námořnictvo rozpuštěno a nahrazeno JMSDF. Rovněž to jsou první plavidla v řadách JMSDF s výtlakem větším než 10 000 tun. Ve stavbě jsou však ještě výrazně větší vrtulníkové torpédoborce třídy "Izumo".

Die Hyūga-Klasse (jap., "Hyūga-gata goeikan"), auch als 16DDH-Klasse bezeichnet, ist eine Klasse von zwei Hubschrauberträgern der Japanischen Maritimen Selbstverteidigungsstreitkräfte (JMSDF).


Rodinné zázemí.

Narodil se do rodiny výrobců textilu. Eidži Tojoda je syn Heihačiho Tojody, bratra Sakičiho Tojody, zakladatele Toyoda Loom Works. Potomci Sakičiho Tojody si dlouho udržovali v rukou nejvyšší vedení nad podnikem Toyota Motors, založeném roku 1937.

Kariéra.

V 50. letech 20. století Tojoda navštívil Fordovu továrnu River Rouge Plant v Dearbornu v Michiganu. Byl ohromen rozměry závodu, ale zcela odmítavě vnímal jeho neefektivitu. Společnost Toyota Motor tehdy již byla na trhu automobilové výroby 13. rokem a její produkce činila něco přes 2500 vozů. Naproti tomu Fordovy závody vyráběly 8000 vozů za den. Díky této zkušenosti se Tojoda rozhodl přejmout metodu masové výroby automobilů, jakou viděl v USA, ale se zásadními kvalitativními změnami.  Tojoda spolupracoval se zkušeným mechanikem tkalcovských strojů, Taiičim Óno (大野 耐一), na vývoji základů systému, který později proslul jako 'Toyota Way', stejně jako na systému "Kanban" – označování dílů užívaných na výrobních linkách, které se stalo raným předchůdcem čárových kódů. Rovněž společně doladili koncept Kaizen, proces rostoucí, avšak neustále se zlepšující výroby, nastavené na snižování výrobních a pracovních nákladů při zvyšování celkové kvality.  Jako generální ředitel Toyota Motor, v 50. letech Tojoda neuspěl ve svém prvním pokusu dobýt americký trh s poddimenzovaným vozem "Crown sedan", avšak uspěl s modelem Toyota Corolla compact v roce 1968, rok po svém jmenováním prezidentem společnosti. Během vývoje vozu musel Tojoda, coby výkonný místopředseda, vyřešit protesty někdejšího předsedy Fukio Nakagawy, aby se do Corolly instalovaly nově vyvinuté 1.0litrové motory, klimatizace a automatická převodovka.  Jako jmenovaný 5. prezident společnosti Toyota Motor, se Tojoda postupně stal nejdéle úřadujícím generálním ředitelem koncernu. V roce 1981 odstoupil z postu prezidenta a přijal funkci předsedy představenstva. V ředitelské pozici byl nahrazen Šóičiró Toyodou. V roce 1983, jako předseda komise, se Eidži Tojoda rozhodl uspět na trhu luxusních vozů, což mělo za následek představení značky Lexus v roce 1989.  V roce 1993 byl Tojoda jmenován čestným členem řádu Austrálie (AC), nejvyššího civilního vyznamenání Austrálie, "za enormní přínos v australsko-japonských vztazích, obzvláště pak v australském automobilovém průmyslu".  Eidži Tojoda odstoupil z pozice předsedy představenstva závodů Toyota v roce 1994 ve věku 81.

Vyznamenání.

Národní a zahraniční vyznamenání, která během svého života obdržel Eidži Tojoda.

Eidži Tojoda (; anglický (Hepburnův) přepis: "Toyoda Eiji"; 12. září 1913, poblíž Nagoji, Japonsko – 17. září 2013, Toyota)) byl japonský průmyslník, jenž se za svého předsednictví a vedení zasloužil o světový úspěch společnosti Toyota Motor Corporation.

Toyoda Eiji AC (jap. ; * 12. September 1913 in Kinjō, Nishikasugai-gun (heute: Horibata-chō, Nishi-ku, Nagoya), Präfektur Aichi; † 17. September 2013 in Toyota) war ein japanischer Manager und Chief Executive Officer ("daihyō-torishimariyaku-shachō"; „leitender Direktor und Präsident“) des japanischen Automobilkonzerns Toyota ("Toyota Jidōsha K.K.").


Ekologie.

Halucha vodní je hygrofyt rostoucí v mělkých stojatých nebo tekoucích, též eutrofizovaných vodách. Vyskytuje se ve zbahněných humózních půdách s vysokým obsahem dusíku na pravidelně zaplavovaných stanovištích nebo obnažovaných dnech rybníků či vodních kanálů. Je schopná růst také na chudých, oligotrofních stanovištích, kde ale dosahuje jen menších rozměrů. Může být na plném slunci i v polostínu.  Kvete od června do srpna, zralá vypadaná semena obvykle vyklíčí ještě téhož roku na podzim. Přezimuje jako malá rostlinka, z které teprve druhý rok vyroste květonosná lodyha a vykvete. Ve většině případů po vytvoření semen rostlina uhyne, jen výjimečně tatáž kvete po několik let.

Popis.

Obvykle dvouletá bylina vyrůstající v závislosti na dostatku živin do výše 50 až 150 cm. Z tenkých kořenů, až 20 cm hlubokých, roste přímá nebo řidčeji poléhavá lodyha schopná v uzlech zakořenit. Pevná, dutá, rýhovaná, široce větvená lodyha bez přízemní listové růžice bývá vespod 3 až 8 cm hrubá a po délce porostlá řapíkatými listy s odstávajícími pochvami. Jejich čepele, 5 až 20 × 3 až 12 cm velké, jsou v obryse široce trojúhelníkovité, dvakrát až vícenásobně zpeřené s kopinatými až vejčitými úkrojky, u ve vodě ponořených listů jsou obvykle čárkovité.  Na koncích větví nebo proti paždím listů vyrůstají na stopkách mírně vypouklé okolíky, 5 až 8 cm široké, které mají obvykle jen chudý obal. Jsou složeny z pěti až patnácti, krátce stopkatých okolíčků s četnými kopinatými obalíčky. Květy vyrůstající na stopkách jsou z převážné většiny oboupohlavné a jen ojediněle samčí. Drobné pětičetné květy mají zuby kalichu do 1 mm velké. Bílé korunní lístky jsou obsrdčité a do třetiny dělené. Tyčinek s fialovými prašníky je pět, spodní dvoudílný semeník se dvěma vajíčky má na horní straně stylopodium. Ploidie druhu je 2n = 22.  Plody jsou aromatické, podlouhle, často zakřivené, vejčité dvounažky rozpadající se ve zralosti na dva plůdky. Mají vzduchové dutiny umožňující jim se po nějakou dobu vznášet na hladině. Jsou asi 2,5 mm dlouhé a 3 mm široké a ze hřbetní strany mírně vmáčklé. Mají na každé straně pět podélných žeber a zřetelný suchý kalich a čnělku.

Význam.

Nelibě páchnoucí semena se v minulosti používala v lidovém léčitelství k usnadnění vykašlávání, při léčbě astmatu, proti nadýmání a zevně na podporu hojení ran. Nyní se již k léčení nepoužívají, neboť obsahují látky, jež mohou při neopatrném použití uškodit.  Za jedovatou se pokládá celá rostlina, kořen obsahuje rychle se vstřebávající polyacetylen oenanthotoxin a celá rostlina silice felandren a androl. Krátce po požití větší dávky se dostavuje překrvení sliznic způsobující kolikové bolesti, epileptické křeče a později je možný celkový kolaps organismu.

Halucha vodní ("Oenanthe aquatica") je planě rostoucí rostlina vlhkých, bahnitých míst, v současnosti jediný druh rodu halucha který v české přírodě zůstal. Roste, vyjma nejsevernějších a nejjižnějších míst, po celé Evropě. Východním směrem je rozšířena přes Rusko a západní Sibiř až do podhůří Altaje. Ostrůvkovitě se objevuje i v Turecku a na severu Íránu.

Der Große Wasserfenchel ("Oenanthe aquatica"), auch als Wasser-Rebendolde oder Wasserpferdesaat bekannt, zählt innerhalb der Familie der Doldenblütler (Apiaceae) zur Gattung Wasserfenchel ("Oenanthe").


První záměr.

V roce 1924 předložil Německý horský spolek pro Ještědské a Jizerské hory, vlastník tehdejšího hotelu na vrcholu, záměr vybudování lanovky, který zpracoval Ing. Roman Wienberger, zástupce firmy "Adolf Bleichert a spol." z Lipska. Od tohoto návrhu bylo upuštěno a celou akcí byly pověřeny Československé státní dráhy.

Původní lanovka.

Ve třicátých letech Československé státní dráhy získaly pozemky pod tratí a v místech budoucích stanic a zadaly stavbu chrudimské firmě "František Wiesner" (po znárodnění "Transporta"). Ta zahájila stavbu 15. června 1932 a již 27. června 1933 byla lanovka zprovozněna. Po lanovce na Černou horu, která dnes již v původní podobě a v původním místě neexistuje, byla tato lanovka historicky druhou českou visutou lanovkou. 1. června 1943 převzala lanovku od železničního dopravce správa liberecké pouliční dráhy, v roce 1945 byla převedena pod Československé státní dráhy. V letech 1953 a 1962 byla vyměněna nosná lana.  Kabinu původní lanovky z roku 1933 získalo v roce 2012 Severočeské muzeum v Liberci, po vyřazení byla využívána postupně jako bufet, stavební buňka, kůlna a včelín. Muzeum plánuje její renovaci podle dochovaných plánů.

Nová lanovka.

V roce 1971 již byla původní technologie opotřebovaná a bylo rozhodnuto o celkové přestavbě lanovky. Přestavba, která byla opět zadána firmě "Transporta", proběhla v letech 1971–1975 a během ní byla lanovka prodloužena na šikmou délku 1188 metrů s převýšením 402 metrů. Lanovka v nové podobě byla otevřena 31. prosince 1975. Dvojice podpěr byla nahrazena podpěrou jedinou o výšce 30 metrů, byla zdvojnásobena rychlost i výkon hlavního pohonu. V letech 1983 a 1985 byla vyměněna nosná lana. Od roku 1993 dráhu vlastní a provozují České dráhy. Jako jediná lanovka ČD nebyla privatizována nebo předána obci.  Ročně lanovka přepraví průměrně kolem 250 tisíc cestujících. Jednoduché plné jízdné pro jednu osobu směrem nahoru bylo v roce 2016 99 Kč, zpáteční 149 Kč. U dolní stanice lanové dráhy je k dispozici parkoviště pro osobní automobily a autobusy.  Za celou dobu provozu lanovky nedošlo podle webu Českých drah k žádné větší závadě ani k ohrožení cestujících.

Dopravní dostupnost.

Dolní stanice lanové dráhy se nachází asi 10 minut pěší chůze od konečné tramvajové linky číslo 3 v Horním Hanychově. V době přípravy zdvojkolejnění a modernizace trati Viadukt – Horní Hanychov bylo zvažováno i prodloužení až k dolní stanici lanovky, ale nakonec byla trať obnovena jen v původní trase.  O něco blíže dolní stanici se nachází zastávka regionálních autobusů "Liberec,Horní Hanychov,u lanovky". Zastavují zde linky 540320 Liberec – Osečná – Stráž pod Ralskem a 540340 Liberec – Hodky – Český Dub, dopravce ČSAD Liberec a.s.  Silniční spojení k dolní stanici lanovky vede od silnice I/35 (křižovatka u Viaduktu) ulicemi Švermova, Uralská, Kubelíkova a Ještědská. Nejbližší železniční stanicí je nádraží Liberec-Horní Růžodol na trati z Liberce do České Lípy.

Lanová dráha Horní Hanychov – Ještěd je oběžná (kyvadlová) dvoukabinová visutá lanová dráha. Je v provozu od roku 1933, od roku 1975 v rekonstruované podobě. V současnosti jde o jedinou a poslední lanovku provozovanou Českými drahami, v jejich jízdním řádu je nyní vedena jako trať č. 900 (dříve 902, předtím 075). Slouží jak k dopravě turistů, tak i k zásobování horského hotelu Ještěd.

Die Seilbahn Ještěd (tschech. "Kabinová lanová dráha na Ještěd") ist eine Luftseilbahn, die von Liberec auf den Hausberg der Stadt, den Ještěd (deutsch: "Jeschken", ), führt. Die Talstation befindet sich im Stadtteil Horní Hanychov (deutsch: "Oberhanichen") auf einer Höhe von ungefähr 600 Metern.


Závislá a nezávislá trakce.

Trakce (=pohon) může být napájená průběžně, např. z trolejí (tramvaje, trolejbusy, vlaky) – jde o závislou trakci, která potřebuje poměrně nákladnou infrastrukturu – trolejové vedení, měnírny atd. Nezávislá trakce – dopravní prostředek ja napojen na síť pouze po dobu nabíjení trakčního (pohonného) akumulátoru (a/nebo superkondenzátoru).

Hlavní důvody zavádění elektromobility.

Hlavním důvodem pro zavádění elektromobility je nulová produkce lokálních emisí a tím snížení lokální ekologické zátěže. Tento fakt má význam především ve městech. Podíl na globálních emisích a tím i uhlíková stopa (vliv na změnu klimatu) odpovídá spektru napájení elektrické rozvodové sítě, ze které elektricky poháněný dopravní prostředek čerpá energii. Uhlíková stopa může být u elektricky poháněného dopravního prostředku nižší (na člověko-kilometr), ale i vyšší, než u dopravního prostředku se spalovacím motorem. Další výhodou elektromobility může být zvýšení energetické bezpečnosti (a nezávislosti) území; to je však opět závislé na struktuře napájení elektrické rozvodové sítě. Elektromobily mají také nižší provozní náklady. Podle českých řidičů elektromobilů mají také nižší poruchovost než auta na spalovací motor. To je dáno tím, že elektromotor má mnohem méně součástek než spalovací motor.  Zavádění elektromobility je z výše zmiňovaných důvodů rovněž podporováno různými nástroji, např. systém bonus-malus, který je zpravidla koncipován jako kombinace daně či poplatku spojené s pořízením či registrací vozidla (malus) méně čistého (konvenčního) a přímé dotace či daňového kreditu (bonus) poskytnutého čistší technologii. Celkově nejvýznamnějšími politickými nástroji z hlediska rozšíření elektrických vozidel jsou daně a podpora budování dobíjecích stanic společně s finančními podporami na nákup elektromobilů. V České republice je zatím podíl elektromobilů nízký (0,27 %), avšak můžeme pozorovat vzrůstající počet nabíjecích stanic, čímž se snižuje problém omezeného dojezdu některých elektromobilů. V současnosti je v ČR podle databáze MPO 131 veřejných stanic, ale celkem je okolo 470 stanic. Celkový počet 470 stanic zahrnuje všechny dobíjecí stanice pro elektromobily, které jsou veřejně přístupné (veřejné dobíjecí stanice) a stanice, které jsou přístupné za určitých podmínek širšímu okruhu uživatelů (např. hotely, restaurace, sportoviště). Nejsou zahrnuty však dobíjecí stanice, které jsou určeny jen pro firemní zaměstnance.  Nevýhodné jsou vyšší pořizovací náklady a stále omezený dojezd. Nejvýkonnější elektromobily současnosti se mohou pochlubit dojezdem kolem 500 km. Problém může také působit nedostatečná infrastruktura dobíjecích stanic v různých částech světa. Navíc tato infrastruktura není unifikovaná, jelikož automobilky či energetické společnosti staví stanice podle svých vlastních standardů. Vlastní nabíjecí infrastrukturu má třeba americká automobilka Tesla.

Elektromobilita je zjednodušeně pohyb (vozidel) pomocí elektrické energie nebo provoz dopravních prostředků s elektrickým pohonem. Pod tento pojem patří provoz elektrických aut (elektromobilů), elektrokol, elektrických motocyklů a také hromadných dopravních prostředků, jako jsou elektrické vlaky, tramvaje, metro, trolejbusy, elektrické autobusy, elektrické lodě, elektrická letadla.

Elektromobilität (auch "E-Mobilität" oder englisch "E-Mobility") bezeichnet das Nutzen von Elektrofahrzeugen und kann wie folgt definiert werden: „Elektromobilität ist ein hochgradig vernetzender Industriezweig, der sich auf das Erfüllen von Mobilitätsbedürfnissen unter Nachhaltigkeitsaspekten fokussiert und dafür Fahrzeuge nutzt, die einen Energiespeicher mitführen sowie einen Elektroantrieb verwenden, der im Grad der Elektrifizierung variieren kann.“


Životopis.

Maria Clara Eimmart se narodila v Norimberku. Byla dcerou malíře, rytce a amaterského astronoma Georga Christopha Eimmarta mladšího, který byl také ředitelem Norimberské akademie umění, Malerakademie, od roku 1699 do roku 1704. Její dědeček Georg Christoph Eimmart starší, byl také rytec a malíř portrétů, zátiší, krajin a historických námětů. Profese jejího otce byla lukrativní, ovšem on své výdělky vkládal do nákupů astronomických přístrojů a do výstavby soukromé observatoře. Byl pilným pozorovatelem a výsledky svého bádání publikoval ve svých memoárech a vědeckých pojednáních.  Vzhledem k silné řemeslné tradici v Německu, byla Maria Clara Eimmart schopná využít příležitosti stát se učednicí svého otce, od kterého získala značné znalosti francouzštiny, latiny, matematiky, astronomie, kreslení a rytí. Její schopnosti rytkyně jí dovolovaly, aby asistovala svému otci při jeho práci. Proslavila se díky svému záznamu měsíčních fází. Mimo jiné ilustrovala květiny, ptáky a klasické náměty, ale většina těchto prací byla ztracena.  V roce 1706 se provdala za Johanna Heinricha Mullera (1671–1731), otcova studenta a nástupce, který se stal ředitelem Eimmartovy observatoře v roce 1705. Muller také učil fyziku na Norimberském gymnáziu, kde mu Eimmart dělala asistentku. Muller byl také ovlivněn rodinou láskou k astronomii. Nejdříve byl pilný amatér a později se stal profesorem v Altorf, kde využil své schopnosti k zobrazování komet, slunečních skvrn a měsíčních pohoří s pomocí Marie Clary. Na začátku manželství mezi jejich přátele patřily bratři Rostovi, romanopisci a astronomové a Johann Gabriel Doppelmayr, historik astronomie.  Rok od jejich sňatku Maria Clara Eimmart zemřela během porodu v Norimberku.

Fáze Měsíce.

Eimmart je nejvíce známá pro své přesné astronomické ilustrace fází Měsíce provedené v paletě pastelových odstínů na tmavě modrém pozadí. Mezi roky 1693 a 1698, vytvořila přes 350 kreseb měsíčních fází. Tato kolekce je vytvořena výhradně na základě pozorování teleskopem a byla pojmenována "Micrographia stellarum phases lunae ultra 300". Dvanáct těchto ilustrací bylo věnováno Luigimu Fernandovi Marsilimu, vědci a spolupracovníkovi jejího otce. Dalších deset se dochovalo v Boloni společně se třemi menšími studiemi na hnědém papíře. Pokročilá série zpodobnění fází Měsíce se stala základem pro novou lunární mapu. V roce 1706 Eimmart vytvořila dvě ilustrace totálního zatmění. Jsou zde také kresby planet a komet.  Podle Londy Schiebinger některé zdroje tvrdí, že Eimmart publikovala práci "Ichnographia nova contemplationum de sole" pod jménem jejího otce v roce 1701. Ovšem neexistuje důkaz, který by potvrzoval, že se jednalo o její práci a nikoli práci otce.

Maria Clara Eimmart (27. března 1676 Norimberk – 29. října 1707 Norimberk) byla německá astronomka, rytkyně a ilustrátorka. Byla dcerou a asistentkou Georga Christopha Eimmarta mladšího.

Maria Clara Eimmart, verehelicht "Müller" (* 27. Mai 1676 in Nürnberg; † 29. Oktober 1707 ebenda) war eine Nürnberger Künstlerin, Kupferstecherin und Astronomin.


Historie.

Pravděpodobně již ve 14. století se na místě Cuknštejna či v jeho nejbližším okolí nacházelo sídlo vladyků Žestovců ze Světví, neboť v roce 1383 jsou připomínáni Petr a Zachař ze Žestova. Přes Petrova syna Oldřicha se zboží po husitských válkách dostalo do majetku Erazima z Michnic a Janka Žestovce ze Svéboh. Na přelomu 70. a 80. let 15. století celý majetek získal Erazimův syn Vilém Pouzar z Michnic, který mezi lety 1488 a 1491 vystavěl základ současné pozdně gotické tvrze. Pouzarové z Michnic patřili v oblasti k vlivnějším rodům, kromě Cuknštejna drželi v té době též tvrze v Olešnici a Svébohách a několik vesnic a dvorů. Po Vilémově smrti v roce 1496 držel zboží jeho strýc, vysoký zemský úředník Oldřich. Poté, co v roce 1549 zemřel, si majetek rozdělili jeho synové, přičemž Cuknštejn připadl Svojšemu Pouzarovi. Zboží se nadále postupně drobilo, po Svojšeho smrti v roce 1570 se přes Pavla Boubínského z Újezda dostal Cuknštejn do držení Jiříka Káby z Rybňan, který zde seděl až do roku 1620, kdy zemřel. Cuknštejn byl za stavovského povstání vypálen císařskými vojsky a spolu s celým novohradským panstvím jej získali Buquoyové, konkrétně hrabě Karel Bonaventura. Buquoyové poté tvrz opravili a využívali již pouze pro ubytování svých zaměstnanců. V roce 1945 byl Cuknštejn Buquoyům zkonfiskován a dostal se do majetku státu.  Na konci 50. let 20. století došlo k úpravám tvrze, kterou vlastnil MěNV České Budějovice, pro potřeby hromadné odborářské rekreace, což vedlo ke zničení či překrytí některých autentických prvků (nové omítky, výmalba, dveře, okna, příčky z heraklitu, podlahy z betonových dlaždic nebo překryté betonem). Kvůli blízkosti uzavřených hranic s Rakouskem ale nebyl Cuknštejn nikdy příliš využíván. V 70. letech 20. století byla Jihočeským muzeem chystána úprava tvrze pro muzejní účely a její zpřístupnění, přednost však dostala tvrz Žumberk. Cuknštejn dál chátral, po sametové revoluci připadl do majetku města Nových Hradů, které však nemělo dost finančních prostředků na opravy všech památek na území města, proto se stav tvrze nijak nezlepšil. Na konci roku 2000 byla prodána do soukromého vlastnictví, stavebnímu inženýrovi Tomáši Pekovi, který ji postupně rekonstruuje. Po předchozí domluvě je Cuknštejn přístupný veřejnosti, tvrz je též využívána pro komerční účely, jako jsou svatby či natáčení filmů (např. roku 2000 pohádka "Královský slib" a v létě 2008 snímek "Ať žijí rytíři!").  Poblíž Cuknštejna existovala na konci 15. století malá stejnojmenná ves. Jako pustá je uváděna v roce 1654, zanikla tedy zřejmě někdy během třicetileté války.

Stavební vývoj.

Základ současné pozdně gotické tvrze nechal postavit mezi lety 1488 a 1491 Vilém Pouzar z Michnic. Jednalo se o obě boční křídla tvrze spojené hradbami s předstupující vstupní věží a příkop s valem. Postupně byl Cuknštejn rozšiřován, různé stavební práce probíhaly až do roku 1568. V další etapě vzniklo jižní křídlo s bránou, zřejmě ve 30. letech 16. století severní křídlo, vestavba v severozápadním rohu a severozápadní věž. Na konci 16. století dostala místnost v přízemí jižní části západního křídla renesanční křížovou klenbu. Po roce 1620 již byly prováděny pouze minimální úpravy. Z přelomu 18. a 19. století pochází současné krovy a dřevěné stropy.

Podoba tvrze.

Tvrz Cuknštejn je čtyřkřídlá stavba přibližně obdélníkového půdorysného tvaru, jejíž převážně jednopatrové obvodové budovy různého stáří (nejstarší jsou boční křídla – západní a východní) obklopují malé čtvercové nádvoří. To ze tří stran obíhá kamenná pavlač, která umožňuje přístup do horního podlaží; na ni vedou dvě souměrná schodiště, která se nachází v severním čele nádvoří. Průjezd s bránou a gotickým portálem se nachází ve dvoupatrovém jižním křídle, které bylo postaveno z vnější strany hradby a pohltilo tak původní vstupní věž. V severozápadním nároží je umístěna mladší osmiboká dvoupatrová věž, která jen mírně převyšuje ostatní budovy. Kolem tvrze se nachází vyzděný příkop s valem, na vstupní jižní straně je příkop zasypán.  V západním křídle byla při rekonstrukci v roce 2002 objevena kaple s pozůstatky původních fresek, zachovalo se též několik kamenných sedlových a lomených portálků, okna s přesahujícími parapety a zdobené okno v jižním průčelí západního křídla.

Tvrz Cuknštejn (německy "Zuckenstein") je středověké panské sídlo nacházející se poblíž vesnice Světví, na katastrálním území vsi Údolí (čp. 152), součásti města Nové Hrady v okrese České Budějovice. Je chráněna jako kulturní památka České republiky, na seznam památek byla pod rejstříkovým číslem 30290/3-145 zapsána před rokem 1988. Jedná se o jednu z nejlépe dochovaných středověkých tvrzí v jižních Čechách.

Die Burg Cuknštejn ("Zuckenstein") war ursprünglich eine gotische Wehranlage, die Anfang des 17. Jahrhunderts im Stil der Renaissance umgebaut wurde. Sie liegt im Terčino údolí ("Theresiental") in der Nähe des Baches Stropnice, etwa drei Kilometer südwestlich von Nové Hrady und gehört zur Region Südböhmen.


Historie.

Po smrti Barbory Zápolské († 1515), první manželky krále Zikmunda I. Starého, rozhodl se ovdovělý král postavit mauzoleum své dynastie. Stavbu svěřil florentskému architektovi Bartolomeo Berreccimu (1480-1537), který mu v roce 1517 představil první návrh kaple. Stavba začala v roce 1519 po demolici gotické kaple Kazimíra III., koncem roku 1524 byla hotova hrubá stavba a v roce 1526 přibyla kopule.Na stavbu byl použit šedý mramor. V roce 1531 byla kaple hotova a byla vysvěcena v roce 1533. Projekt je samostatná práce Berrecciho a nemá v Itálii obdoby. Jen vzdáleně se podobá jedné kresbě Leonarda da Vinci. Při stavbě Bereccimu pomáhali další italští umělci: Antonio da Fiesole, Niccolo Castiglione, Filippo da Fiesole, Bernardino Zanobi de Gianotis, Giovanni Soli, Giovanni Cini Da Siena a Giovanni Maria Padovano.

Popis.

Kaple byla postavena na čtvercovém půdorysu. Kopule spočívá na osmibokém tamburu s kulatými okny a lucernou a je pokryta šupinami z pozlaceného měděného plechu. Vnější stěny jsou rozděleny pilastry a římsami. Jediný vchod je zevnitř katedrály obloukem s mříží.  Naproti vchodu je trůnní lavice, s náhrobní deskou Anny Jagelonské. Na pravé straně hrobky Zikmunda I. Starého a Zikmunda II. Augusta. Na levé straně kaple je stříbrný křídlový oltář. Ve výklencích jsou umístěny sochy světců. Stěny zdobí groteskní ozdoby s mytologickými motivy a kusy řecké zbroje. Vnitřní povrch kopule je rozdělen kazetami s kamennými růžicemi uprostřed. Okolo stropu lucerny je nápis BARTHOLOMEO FLORENTINO OPIFICE ("Dílo Bartoloměje Florentského")..  Hrobka krále Zikmunda I. Starého vznikla podle návrhu Berrecciho, hrobka Zikmunda II Augusta je dílem Santo Gucciho. Berrecciho trůnní lavice je zepředu uzavřena mramorovou náhrobní deskou královny Anny Jagellonské dle návrhu Santo Gucciho. Křídlový oltář (1531–1538) byl postaven na návrh Hanse Dürera skupinou norimberských umělců, reliéfy na vnitřní straně křídel jsou vytepány ze stříbrného plechu, proto se mu říká také "stříbrný". Mříž u vchodu se znaky Polska, Litvy a erbem rodiny Sforza (1530–1532) pochází z dílny Hanse Vischera.

Kaple krále Zikmunda Starého (pol. "Kaplica Zygmuntowska") také "Zikmundova" nebo "Jagellonská kaple", je jednou z devatenácti kaplí, které obklopují katedrálu v Krakově. Německý historik umění August Essenwein ji v roce 1867 nazval "perlou renesance na severní straně Alp". Kaple na čtvercovém půdorysu s kopulí představuje příklad florentské renesanční architektury mimo Itálii.

Die von 1519 bis 1531 errichtete Sigismund-Kapelle, auch „Königs-Kapelle“ oder „Jagiellonen-Kapelle“ genannt, ist eine der neunzehn Kapellen, die die Krakauer Kathedrale umgeben.


Historie.

Právo várečné udělil 260 plzeňským občanům již Václav II. v roce 1295. Z roku 1307 pochází zmínka o pivovaru, který Wolfram Zwinilinger odkázal katedrále svatého Bartoloměje. Ve 14. století pak mohli vařit a prodávat pivo všichni měšťané. V roce 1501 je poprvé zmíněn městský pivovar. Kvalita vyráběného moku však silně kolísala a v únoru 1838 měli nechat radní dokonce vylít 36 sudů piva pro jeho „neschopnost požití a zdraví škodlivost“. Tato neblahá skutečnost vedla k tomu, že 2. ledna 1839 vzešlo z měšťanské schůze rozhodnutí o výstavbě pivovaru. Stavba započala 15. září téhož roku pod vedením Martina Stelzera. O tři roky později byl nový Měšťanský pivovar Plzeň ("Bürgerliches Brauhaus") dokončen.  Pivovar měl vařit pivo bavorského typu, k čemuž byl z Bavor přizván a zaměstnán jako sládek Josef Groll. Ten v novém pivovaru uvařil premiérovou várku 5. října 1842. Naražena byla 11. listopadu a ač nedopadla úplně dle očekávání, sklidila veliký úspěch. Staronová receptura tohoto piva je nyní známa a využívána po celém světě jako pivo plzeňského typu, právem nazývané po místě svého zrodu. Josef Groll pracoval v Měšťanském pivovaru pouze do dubna 1845. Po něm však přišli na řadu další bavorští sládkové, kteří se střídali až do konce 19. století.  1. března 1859 si pivovar nechal zaregistrovat u Obchodní a živnostenské komory v Plzni ochrannou známku "Pilsner Bier – Plzeňské pivo" a v roce 1898 "Plzeňský Prazdroj – Pilsner Urquell". Mezi další známky užívané v 19. století patří "Plzeňský pramen", "Prapramen", "Měšťanské plzeňské" či "Plzeňský pravý zdroj". Již v prvním desetiletí existence si Měšťanský pivovar získal stabilní pozice v Praze a záhy expandoval i do Vídně. V roce 1862 slavil úspěch v Paříži, odkud byl jen krůček do Ameriky. V roce 1869 byl v Plzni založen akciový pivovar jako přímá konkurence Měšťanskému pivovaru, ale tomu se podařilo do 30. let 20. století získat většinu akcií.  13. září 1946 došlo ke znárodnění a sjednocení pivovarů pod hlavičkou národního podniku "Plzeňské pivovary". Tento byl 1. června 1964 transformován na "Západočeské pivovary se sídlem v Plzni" a n. p. "Plzeňský Prazdroj" (pro export). Po revoluci vznikla akciová společnost "Plzeňské pivovary" a nakonec byla 1. září 1994 zapsána do obchodního rejstříku jako "Plzeňský Prazdroj, a. s." V roce 1999 získal kontrolu nad a. s. Plzeňský Prazdroj koncern SABMiller. 30. září 2002 byla dokončena fúze a Prazdroj pod svoji hlavičku sjednotil Pivovar Radegast, a. s. a Pivovar Velké Popovice, a. s.. V současnosti si tato skupina udržuje poloviční podíl na českém pivním trhu.  V roce 2006 byla Prazdroji Ministerstvem průmyslu a obchodu schválena sleva na dani ve výši 680 milionů korun. Počátkem října 2008 byly na seznam kulturních památek České republiky zařazeny dvě stavby v areálu plzeňského pivovaru – Jubilejní brána a Vodárenská věž. Mnoha budov a pozemků v areálu pivovaru se roku 2016 začalo soudně domáhat Právovárečné měšťanstvo v Plzni.

Hospodářské výsledky.

Plzeňský Prazdroj byl v roce 2015 první z trojice největších pivovarů v Česku, který zveřejnil své aktuální výsledky. Prazdroj vydělal v hospodářském roce od dubna 2014 do března 2015 3,52 miliardy korun při tržbách necelých 14 miliard korun. Firmě vzrostl výstav o 4,5 %, pomohla například i změna technologie u některých značek, například sudový Gambrinus firma přestala pasterovat. Původní majitel Prazdroje, skupina SABMiller, obdržel vzhledem k těmto výsledkům rekordní dividendu, a sice na každou akcii s nominální tisícikorunovou hodnotou mu poslal Prazdroj 1690 korun. Největší tuzemská pivovarnická společnost tedy odevzdala skupině SABMiller 3,38 miliardy korun dividendy čili téměř celý svůj zisk.

Vlastnické poměry.

Od roku 1999 držela 100 % akcií tehdejší plzeňské firmy Prazdroj jihoafrická společnost South African Breweries. Ta se v roce 2002 sloučila s firmou Miller Breweries z USA. Tím byl vytvořen jihoafricko-americký koncern SABMiller, který měl centrálu v Londýně. Byla to tehdy druhá největší akciová společnost na světě, zabývající se vařením piva.  V průběhu roku 2015 se objevily zprávy, že o koupi celé společnosti SABMiller projevil zájem americko-belgický koncern Anheuser-Busch InBev. Tento největší pivovarský koncern světa je akciová společnost, sestávající se z belgického InBevu a celosvětově známého podniku Anheuser Busch z USA. AB Inbev nabízel akcionářům SABMiller postupně až 42 anglických pencí za jednu akcii, což by znamenalo eventuální kupní cenu 104 miliard dolarů za celou společnost. Po sloučení by obří pivovarská společnost vařila třetinu piva na celém světě. Dozorčí rada SABMiller se tomuto převzetí dlouho bránila, resp. požadovala 45 pencí za akcii, čímž by se prodejní cena společnosti zvýšila na celkem 111 miliard dolarů. Velkoakcionář SABMiller, tabáčnický koncern Altria Group s podílem zhruba 27 %, však byla převzetí brzy nakloněna.  Ve středu 14. října 2015 měla vypršet lhůta daná akcionářům SABMiller podle britského práva k tomu, aby se vyjádřili k nabídce převzetí skupinou AB InBev. Tato společnost prohlásila ve čtvrtek 8. října 2015, že vyjádření dozorčí rady konkurenta o nedostatečnosti této nabídky a podcenění hodnoty akcií SABMiller „postrádá důvěryhodnost“. Zároveň koncern AB InBev apeloval na akcionáře SABMiller, aby se k jeho nabídce zavčas vyjádřili. Aby akcionáře SABMiller získal na svou stranu, zvýšil koncern AB InBev v pondělí 12. října 2015 svou nabídku ceny za jednu akcii na 43,50 anglických pencí. Důležití velkoakcionáři SABMiller (kromě tabáčnického koncernu Altria), především miliardářská rodina Santo Domingo z Kolumbie, britská finanční skupina Aberdeen a jihoafrický státní fond PIC, zůstávali v ten den ke zvýšené nabídce ještě skeptičtí. Po dalším zvýšení ceny za akcii na 44 pencí v noci téhož dne však změnili svůj názor.  Během úterý 13. října 2015 bylo oznámeno, že sloučení obou pivovarnických skupin bylo dohodnuto. Kupní cena za všechny akcie SABMiller byla podle zpráv 99 miliard eur, při zohlednění zároveň přebíraných dluhů více než 110 miliard eur. Svým finančním objemem byla tato megafúze třetí největší ve světových hospodářských dějinách. Po sloučení mohla vzniklá pivovarská společnost teoreticky vařit skoro třetinu piva na celém světě, neboť obě společnosti měly v roce 2014 celkový podíl 30,6 % na světovém výstavu piva. Součástí této transakce byl předběžně také pivovar Plzeňský Prazdroj.  V prosinci 2016 však byla uveřejněna zpráva, že Pilsner Urquell bude koupen japonským koncernem Asahi, a to jak pivovar, tak obchodní značka. Dosavadní majitel SABMiller totiž dostal od EU, přesněji od evropských ochránců hospodářské soutěže závazek prodat značnou část svých pivovarnických aktivit v Evropě. Pod následně dohodnutou transakci, která měla finanční objem 7,3 miliardy eur, spadal nejen Pilsner Urquell se všemi svými dceřinými společnostmi v Česku, nýbrž také velký polský koncern Kompania Piwowarska a dále podniky na Slovensku, v Maďarsku a Rumunsku. Nový majitel převzal všechny koupené pivovary v první polovině roku 2017.

Produkce.

Původní pivovar byl plánován na kapacitu 30 000 hl ročně. Roku 1850 produkce přesáhla 10 000 hl a roku 1870 100 000 hl. V roce 1913 překročil roční výstav piva měšťanského pivovaru hranici 1 000 000 hl a v současné době činí přes 5 000 000 hl ročně. Produkce celé skupiny pak činí více než 11 milionů hl piva ročně (2017).  Kingswood Apple Cider

Turismus.

Plzeňský Prazdroj provozuje pro návštěvníky také několik prohlídkových tras:

Zajímavosti.

V roce 2004 překročily výdaje za reklamu a propagaci 1 miliardu Kč.

Plzeňský Prazdroj, a. s., je česká firma, pivovar založený v roce 1842, který produkuje první pivo plzeňského typu, Pilsner Urquell. Pod Prazdroj v současné době patří také pivovar Radegast a pivovar Velké Popovice. Plzeňský Prazdroj je největším výrobcem piva v Česku a je také největším exportérem piva do zahraničí.

Plzeňský Prazdroj a. s. ist eine Brauerei-Aktiengesellschaft in Pilsen, Tschechien. Sie ist als „Geburtsort“ des Pilsner Bieres weltberühmt. Die insbesondere für das Exportgeschäft bedeutende Hauptmarke des Unternehmens ist Pilsner Urquell (auch die deutsche Entsprechung des tschechischen Namens der Brauerei), während auf dem Inlandsmarkt Gambrinus das meistverkaufte Bier ist.


Historie.

Drew Houston byl inspirován k vytvoření Dropboxu během svých studií na MIT. Zejména kvůli své časté frustraci při zapomenutí USB disku nebo nedostatcích v existujících službách, o kterých tvrdil: „trpí velkou latencí, nedostatečným prostorem, bugy nebo mě prostě nutily moc přemýšlet.“ Nejdříve tak začal vytvářet službu jen pro sebe, ale pak si uvědomil, že by z toho mohlo mít prospěch mnoho lidí se stejným problémem. Houston založil Dropbox, Inc. v roce 2007 a díky finančnímu zajištění Y Combinator fondu pro podporu startupů. Oficiální provoz Dropboxu je datován na výroční konferenci o technologií TechCrunch50 v roce 2008.  V roce 2009 najal Dropbox Adama Grosse, bývalého Salesforce veterána, jako Senior vicepresidenta pro marketing a prodej. Společnost Dropbox sídlí v San Francisku a je financována Sequoia Capitall, Accel Partners a Amidzad. V lednu roku 2010 Dropbox měl více než 4 miliony uživatelů. Od poloviny roku 2009 začali uvolňovat nové funkce, které pomáhají měřit zájem zákazníků.

Funkčnost.

Dropbox klient umožňuje vložit jakýkoliv soubor do určené synchronizované složky Dropbox ve správci souborů, dojde tak k nahrání tohoto souboru do webového úložiště a rozšíření na všechna synchronizovaná zařízení. Uživatelé také mohou odeslat data ručně přímo přes webové rozhraní a webový prohlížeč. Díky tomu lze Dropbox považovat za alternativu k tradičním přenosným mediím a dalším podobným formám přenosu dat jako FTP nebo emailové přílohy. Klient nemá omezenou velikost souboru pro synchronizaci, ovšem přes webové rozhraní lze nahrát soubor o maximální velikosti 10 GB.  Zatímco Dropbox funguje i jako úložiště souborů, je zejména zaměřena na jejich synchronizaci a sdílení. Podporuje historii revizí, takže smazané soubory ze složky Dropbox mohou být kdykoliv obnoveny, a to jak přes webového klienta, tak i na kterémkoliv instalovaném klientu. Historie verzí je omezena na dobu 30 dní, ale uživatelé mají možnost získat neomezenou historii zakoupením placené verze. Dojde-li ke změně souboru v synchronizované Dropbox složce, automaticky dojde k synchronizaci na ostatní synchronizovaná zařízení. Výhodou Dropboxu je, že synchronizuje pouze tu část souboru, která se změnila, tak omezuje využívání internetu na minimum. Dropbox úložiště je šifrováno pomocí AES-256. Pokročilí uživatelé vymysleli celou řadu inovativních využití tzv. mashup technologie, která rozšiřuje funkčnost Dropboxu. Patří mezi ně posílání souborů do Dropboxu přes GMail, používat Dropbox jako zálohu chatu z IM klientů, manažer hesel apod.

Doplňky.

Existuje velké množství neoficiálních přídavků do služby DropBox, které jsou k dispozici. Většinou jsou vytvořeny komunitou okolo Dropboxu. Tyto addony jsou jak ve formě webových služeb, například SentToDropbox (který umožňuje uživatelům posílat z emailu soubory přímo do Dropboxu) a desktopové aplikace jako MacDropAny (která umožňuje uživatelům synchronizovat do Dropboxu jakoukoliv složku na jejich počítači a nikoliv pouze jednu). Je zde také několik klientů pro operační systémy, které Dropbox oficiálně nepodporuje jako Maemo, Symbian.

Autorské právo.

Dropbox souhlasil s dodržování autorských práv na základě pokynů DMCA, a tak odradil své uživatele od nahrávání chráněného obsahu na servery Dropbox. Jak bývá zvykem u podobných služeb, Dropbox si vyhrazuje právo smazat nebo odstranit libovolný soubor z účtu uživatele v případě, že porušuje DMCA. Dropbox také odrazuje od nahrávání pornografického, rasistického a jinak závadného obsahu.

Dropbox je webové úložiště, které využívá cloud computingu a umožňuje tak uživateli ukládat a sdílet soubory a složky s ostatními uživateli internetu pomocí synchronizace souborů. Služba je provozována společností Dropbox, Inc, která byla založena v roce 2007 Drew Houstonem a Arash Ferdowsiem díky podpoře Y Combinator startup.

Dropbox (englisch'= fallen lassen;'= Schachtel) ist ein 2007 eingeführter Filehosting-Dienst (auch "Cloud Storage" genannt) des Unternehmens Dropbox Inc. mit Sitz in den USA. Legt man Dateien in einen speziellen Ordner (die Dropbox), so wird dieser Ordner im Hintergrund mit einem auf dem Server eingerichteten Ordner abgeglichen – sobald man sich mit einem weiteren Computer mit demselben Dropbox-Konto anmeldet, wird ebenso automatisch im Hintergrund der Server-Ordner mit dem entsprechenden Ordner auf dem anderen PC abgeglichen.


Popis.

Ostrov, který tvoří samotný vulkán je zhruba kruhového tvaru s rozměry 2,5 × 2,0 km a rozlohou 4,6 km2. Raikoke se označuje za stratovulkán, což znamená, že ho tvoří jednotlivé vrstvy sopečného popela a ztuhlých lávových proudů. Většina vyvrhované lávy je čedičová a lávové proudy se vyskytují zejména ve východní polovině ostrova. Kužel vulkánu se tyčí do výšky 551 m, nicméně pod hladinou moře se nachází zbylých 130 m. Sopečný kráter široký 700 m a hluboký 200 m je lemován poměrně příkrými stěnami.  Erupce Raikoke se objevily v letech 1765, 1778, 1924 a 2019. Podle osmi bodové stupnice (Index vulkanické aktivity) se erupce z let 1778 a 1924 hodnotí stupněm VEI 4 nebo vyšší. Právě výbuch v 18. století byl v nedávné době ten největší a zcela zničil horní třetinu ostrova. Zároveň bylo 15 osob zabito dopadajícími sopečnými pumami a je to tak jediný známý případ, kdy sopka způsobila úmrtí osob.  K poslední větší erupci došlo 22. června 2019, kdy erupční sloupec dosáhl výšky 13–17 km. Tím se do stratosféry dostal sopečný popel a emise oxidu siřičitého.

Historie.

Raikoke byl zřejmě poprvé navštíven loveckými a rybářskými výpravami Ainuů, ale v době evropského kontaktu nedošlo k trvalému osídlení. První mapa, na níž se ostrov objevil, byla z roku 1644. Znázorňovala území klanu Matsumae, šógunátu Tokugawa.  Podepsáním smlouvy Shimoda v roce 1855, se Raikoke dostal pod správu Ruské říše. O 20 let později, se Petrohradskou smlouvou navrátil zpět Japonskému císařství. Po druhé světové válce se dostal pod kontrolou Sovětského svazu a nyní je součástí Ruské federace.

Fauna.

Raikoke je jedním z pěti hlavních míst, které obývá lachtan ušatý. Na ostrově hnízdí také alkoun holubí, racek tříprstý, alkounek chocholatý a alkounek papouškovitý. Kapitán Henry James Snow uvedl, že v roce 1883 obývalo ostrov asi 15 000 lachtanů medvědích. Avšak v 90. letech 20. století zde bylo zaznamenáno pouze několik kusů, což byl jistě následek nadměrného lovu.

Raikoke (také "Raykoke") je aktivní stratovulkán a zároveň malý sopečný ostrov patřící ke Kurilským ostrovům a tedy Ruské federaci, kde spadá do Sachalinské oblasti. Jeho nejvyšší bod dosahuje 551 m nad mořem.

Raikoke (; japanisch, "Raikoke-tō") ist eine kleine unbewohnte Vulkaninsel im zentralen Bereich der Kurilen. Sie liegt etwa 20 Kilometer nördlich der Insel Matua und gehört administrativ zur russischen Oblast Sachalin.


Původ.

Narodila se jako sedmé dítě (čtvrtá dcera) z devíti potomků pozdějšího saského krále Jana a jeho manželky Amálie Bavorské. Otec byl synem korunního prince Maxmiliána a jeho manželky Karolíny Bourbonsko-Parmské. Na trůn usedl v roce 1854 jako čtvrtý saský král z dynastie Wettinů. Otec její matky byl bavorský král Maxmilián I. Josef a matka její matky byla bavorská královna Karolína Bádenská.  Anna měla osm sourozenců: Marii (1827–1857), Alberta (1828–1902), Alžbětu (1830–1912), Arnošta (1831–1847), Jiřího (1832–1904), Sidonii (1834–1862), Markétu (1840–1858) a Sofii (1845–1867).

Život.

Annin otec byl blízkým přítelem velkovévody Leopolda II. Toskánského; jejich rodiny byly spojeny řadou sňatků a záhy byl dohodnut i sňatek saské princezny s toskánským následníkem trůnu, budoucím velkovévodou Ferdinandem IV. Toskánským (1835–1908), s nímž se poznala dva roky před tím.

Manželství a potomci.

Svatba se uskutečnila 24. listopadu 1856 v Drážďanech. Z manželství se narodila jediná dcera:  Po narození Marie Antonietty otěhotněla Anna záhy znovu. Při cestě do Neapole však svou druhou dceru potratila v důsledku tyfové horečky a několik dní poté, 10. února 1859, zemřela ve svých 23 letech i ona sama. 17. března byla slavnostně pochována v bazilice sv. Vavřince ve Florencii, zatímco v Neapoli byl vedle hrobek vévodů bourbonsko-sicilských v bazilice sv. Kláry vybudován její pomník.  Ferdinandův otec, Leopold II. Toskánský, se 21. července roku 1859 byl pod tlakem revolučního hnutí přinucen vzdát se trůnu ve prospěch svého syna a opustit zemi; tím se stal Annin vdovec pět měsíců po její smrti toskánským velkovévodou.  Ferdinand se znovu oženil v roce 1862 s "Alicí Bourbonsko-Parmskou", jež mu porodila deset dětí.

Anna Marie Saská, celým jménem "Anna Marie Maxmiliána Štěpánka Karolína Johana Luisa Xaverie Aloisie Benedikta Saská" (: "Anna Maria Maximiliane Stephania Karoline Johanna Luisa Xaveria Nepomucena Aloysia Benedicta von Sachsen"; 4. ledna 1836, Drážďany – 10. února 1859, Neapol) byla saská princezna z dynastie Wettinů a první manželka toskánského prince Ferdinanda.

Anna Maria Maximiliane Stephania Karoline Johanna Luisa Xaveria Nepomucena Aloysia Benedicta von Sachsen (* 4. Januar 1836 in Dresden; † 10. Februar 1859 in Neapel) war eine sächsische Prinzessin aus der albertinischen Linie der Wettiner und durch Heirat Erbgroßherzogin der Toskana.


Programy.

Programy z prosředí LXDE:  Programy z prostředí LXQt:

Požadavky.

Pro běh Lubuntu je třeba procesor Pentium 4, Pentium M, AMD K8 nebo lepší s pamětí RAM alespoň 512 MB. Díky svým nízkým požadavkům může být Lubuntu použito např. v netboocích, mobilních telefonech či starších počítačích. Má ještě menší hardwarové požadavky než Xubuntu.

Historie.

Poprvé vyšlo Ubuntu s LXDE ve verzi 8.10 „Intrepid Ibex“, tedy v říjnu 2008. V únoru 2009 byl založen projekt Lubuntu a v březnu 2009 byl zaregistrován na serveru Launchpad, čímž se Lubuntu octlo pod správou komunity. V dubnu 2009 vyšel první instalační obraz (soubor *.iso), zatím v testovací verzi.  Podle původních plánů první Lubuntu jako oficiální distribuce Ubuntu měla být verze 10.04. Do té doby však nebylo uznáno, důvodem bylo, že nesdílí stejnou strukturu s Ubuntu, proto vyšlo samostatně. První oficiální verzí se stala nakonec až 11.04. Verze 12.04 přinesla vedle LightDM také nové Lubuntu Software Center. Lubuntu 12.10 bylo prvním vyžadující CPU s podporou PAE, verze 13.10 nabídla jako výchozí prohlížeč Firefox (namísto Chromium), vydání 14.04 se stalo prvním Lubuntu s dlouhodobou podporou (LTS, až do dubna 2017). Od verze 14.10 se Lubuntu pomalu připravuje na příchod Qt verze prostředí LXDE, známé jako LXQt, tento proces ale běží pozvolna dodnes a ani Lubuntu 18.04 LTS (vyšlo v dubnu 2018) na LXQt nepřešlo. Prvním vydáním, které oficiálně přešlo na rozhraní LXQt, je Lubuntu 18.10.  Do prosince 2010 se podle stránek DistroWatch.com Lubuntu stalo 11. nejstahovanější linuxovou distribucí, čímž výrazně předčilo Xubuntu na 36. místě. V srpnu 2015 bylo na pozici 16. distribuce, v únoru 2015 na 19. pozici.

Verze.

Každých šest měsíců je uveřejněná nová verze Lubuntu a má svoje kódové jméno a číslo. Číslo verze je založené na měsíci jejího uveřejnění, takže například "10.04" reprezentuje duben 2010. Jedná se o tzv. standard Y.MM. Níže je seznam minulých a plánovaných verzí.

Dlouhodobá podpora (LTS).

Jednou za dva roky vychází verze s dlouhodobou podporou (LTS - Long-Term Support), což je verze s 36měsíční podporou. Standardní verze, které vycházejí v půlročních cyklech, měly dříve délku podpory 18 měsíců, od verze Lubuntu 13.04 je délka podpory těchto standardních verzí již jen 9 měsíců.  Poslední vydaná verze LTS je 20.04.

Lubuntu je od roku 2011 oficiální odnož linuxové distribuce Ubuntu. Jde o opensourceový operační systém, který jako desktopové prostředí používá rozhraní LXDE, od verze 18.10 rozhraní LXQt. Lubuntu je určeno pro uživatele s méně výkonným počítačem. LXDE používá správce oken Openbox kvůli co nejnižším nárokům na počítač. Výkonu je též uzpůsoben výběr výchozích programů.

Lubuntu ist ein offizielles Derivat der Linux-Distribution "Ubuntu", das LXQt als Desktop-Umgebung nutzt. Es legt den Schwerpunkt auf Geschwindigkeit und Energieeffizienz, so dass auch die Anforderungen an die Hardware relativ gering sind. Durch die Verwendung des Openbox-Fenstermanagers braucht diese Linux-Distribution noch weniger Arbeitsspeicher als Xubuntu.


Historie.

Nemocnice byla postavena v těžkém a členitém terénu v odlehlé rokli Pasica v západním Slovinsku. Byla otevřena v prosinci 1943 a byla neustálé vylepšována až do května 1945. Německá vojenská aktivita byla častá v okolní oblasti po celou dobu provozu nemocnice. Vchod byl ukrytý v lese a nemocnice mohlo být dosaženo jen přes mosty. Pokud se v okolí vyskytoval nepřítel, mosty mohly být zvednuty. Za účelem zachování nezbytného utajení byli pacienti do nemocnice přepravováni se zavázanýma očima. Nemocnice byla rovněž chráněna minovými poli a kulometnými hnízdy. Vzhledem k tomu, že nemocnice byla v rokli, hustý porost stromů a maskování budov poskytovaly ochranu proti leteckému průzkumu.  Zakladatelem a prvním stavitelem nemocnice byl Viktor Volčjak, ale nemocnice byla pojmenována po její velitelce, lékařce Franje Bojc Bidovec, která v ní začala působit v únoru 1944. Mezi lékaři, kteří pracovali v nemocnici byl také Ital Antonio Ciccarelli. Nemocnice byla velmi dobře vybavena pro tajné partyzánské operace a zůstala neodhalená až do konce války. Byla navržena tak, aby v ní mohlo být ošetřováno současně 120 pacientů, během jejího provozu se jich vystřídalo téměř desetkrát tolik. Většina pacientů byli ranění partyzáni, kteří se nemohli nechat ošetřit v obvyklé nemocnici. Mezi pacienty bylo mnoho národností, včetně zraněného německého vojáka, který poté, co byl vyléčen, zůstal v nemocnici jako člen personálu. Nemocnice fungovala až do 5. května 1945.  Roku 1963 se stala součástí muzea v Cerkně. V roce 1997 americká asociace leteckých veteránů udělila nemocnici ocenění za záchranu a léčení sestřeleného amerického pilota Harolda Adamse. V roce 2003 vydala slovinská pošta známku u příležitosti 60. výročí nemocnice. Tato známka byla vyhlášena slovinskou známkou roku.  Partyzánská nemocnice je na seznamu kandidátů na zařazení do světového dědictví UNESCO.  Dne 18. září 2007 byla těžce poškozena při povodni po silných přívalových deštích. Do roku 2010 byla rekonstruována, a od té doby je otevřena pro návštěvníky. Dne 10. března 2015 bylo nemocnici společně s dalšími patnácti pamětihodnostmi uděleno Evropskou komisí označení Evropské dědictví.

Mapa.

1. Budova pro raněné - vybavená sklepním krytem, vybudována v létě 1944. 2. Izolace - používaná jako karanténní místnost pro pacienty s nakažlivými chorobami a pro umístění umírajících, vybudována v červnu 1944. 3. operační sál - dokončený v prosinci 1944. 4. Ubytovna lékařů - postavená v lednu 1944, zpočátku sloužila jako operační sál. 5. Rentgen - budova dokončena v březnu 1945. 6. Sklad nosítek. 7. Kuchyně - dokončena těsně před koncem války. 8. Budova pro raněné, jídelna - postavená v prosinci 1943. 9. Budova pro raněné, skladiště a tesařská dílna - postaveno v průběhu roku 1944. 10. Ubytovna personálu - vybudována v létě 1944. 11. Koupelna, prádelna - dokončena na konci října 1944. 12. Budova pro invalidy - dokončena v březnu 1945. 13. Nádrž na vodu - skládala se ze dvou vinných sudů, každý o objemu 400 litrů. 14. Vodní elektrárna - zprovozněna v létě 1944. 15. Místo pro pohřbívání amputovaných končetin. 16. Bunkr nad soutěskou Pasica - používán jako úkryt pro raněné, vytvořen úpravou přírodní jeskyně.

Partyzánská nemocnice Franja () byla tajná nemocnice za druhé světové války. Nacházela se poblíž obce Dolenji Novaki v blízkosti Cerkna v západním Slovinsku. Byla provozována slovinskými partyzány od prosince 1943 až do konce války jako součást široce organizovaného hnutí odporu proti nacistickým okupačním silám. Byli zde léčeni jak zranění partyzáni a spojenečtí vojáci, tak i vojáci mocností Osy. Ačkoli okupační síly Wehrmachtu provedly několik pokusů nemocnici najít, nebyla nikdy objevena. V současné době existuje jako muzeum, které je chráněno jako kulturní památka národního významu.

Das Partisanenlazarett Franja war während des Zweiten Weltkriegs ein geheimes Partisanen-Krankenhaus in der Nähe des Weilers Dolenji Novaki, der nordöstlich von Cerkno im westlichen Slowenien liegt. Es diente von 1944 bis zum Kriegsende 1945 der Versorgung von verwundeten jugoslawischen Partisanen. Obwohl die Wehrmacht mehrere Versuche unternahm, das Lazarett zu finden, konnte es nie entdeckt werden. Seit 1963 ist es Teil des Stadtmuseums Idrija. Am Dienstag, den 18. September 2007 wurde es bei einer Flutkatastrophe stark zerstört und war bis Mai 2010 zu Zwecken des fast vollständigen Wiederaufbaus geschlossen. Seit der Wiedereröffnung kann es im Zeitraum vom 1. April bis einschließlich 31. Oktober eines Jahres täglich von 9 bis 18 Uhr besichtigt werden.


Vznik ústavu.

Simon Wiesenthal chtěl v posledních letech života zajistit přístup ke svému archivu pro vědecký výzkum a položit základ pro studium holocaustu ve Vídni. Poté co se na něj obrátily Židovská obec ve Vídni (Israelitische Kultusgemeinde in Wien, IKG), spolu s ve Vídni činnými vědeckými institucemi s návrhem založit Středisko pro výzkum šoa, se Wiesenthal v období před svým úmrtím v roce 2005 osobně angažoval – ve spolupráci s rakouskými a zahraničními vědci – na vypracování konceptu budoucího institutu.  VWI byl založen v roce 2009 a od roku 2012 je v plném provozu. Na podzim 2016 se přestěhoval do nových kancelářských prostor.

Organizace.

Orgány podporující VWI tvoří sdružení sestávající z následujících institucí: Židovská obec Vídně (Israelitische Kultusgemeinde Wien, IKG), Dokumentační středisko Spolku židovských obětí nacistického režimu (Dokumentationszentrum des Bundes Jüdischer Verfolgter des Naziregimes, BJVN), Dokumentační archiv rakouského odboje (Dokumentationsarchiv des österreichischen Widerstandes, DÖW), Ústav soudobých dějin na Univerzitě Vídeň (Institut für Zeitgeschichte der Universität Wien), Židovské muzeum Vídeň (Jüdisches Museum Wien), Mezinárodní společenství paměti holocaustu (International Holocaust Remembrance Alliance, IHRA) a Středisko židovských kulturních dějin na Univerzitě v Salcburku (Zentrum für jüdische Kulturgeschichte, Universität Salzburg).  Představenstvo VWI je jmenováno členy tohoto podpůrného sdružení. Představenstvo je nejvyšší instancí s rozhodovací pravomocí ve všech organizačních záležitostech VWI.  Mezinárodní akademický poradní výbor je rozhodujícím aktérem ve všech akademických záležitostech. Poradní výbor sestává z nejméně dvanácti mezinárodně uznávaných expertů, z nichž musí alespoň devět být činných v zahraničí a ne víc než tři smí být z rakouských akademických institucí. Dbá se zvlášť na to, aby výbor zůstal v interdisciplinárním složení.  Každodenní práci zajišťují ředitel institutu, vedoucí pro výzkumné programy a skupina spolupracovníků VWI, zodpovědných za knihovnu, archiv, publikace, kontakty s veřejností a sekretariát. Aktivity se dělí na tři hlavní kategorie: výzkum, dokumentace a vzdělávání, v jejichž rámci se institut zabývá všemi záležitostmi týkajících se antisemitismu, rasismu a holocaustu, včetně jejich vzniku a následků.

Hlavní aktivity.

Výzkum ve VWI probíhá na mezinárodní a interdisciplinární úrovni. Na jedné straně jsou každoročně vypisována stipendia pro tzv. Senior, Research a Junior Fellows, zatímco na druhé straně jsou realizovány výzkumné projekty odlišných rozměrů iniciované VWI. Různé projekty zabývající se dějinami antisemitismu a holocaustu byly již vypracovány a jsou ve stádiu výzkumu, nebo se nacházejí ve stavu podání žádosti.  Od podzimu 2012 je institut každoročně hostitelem dvou tzv. senior fellows, dvou research fellows a čtyř junior fellows. Stipendia se vypisují všeobecně na konci kalendářního roku. O udělení stipendií pak rozhoduje každoročně na jaře subkomise Akademického poradního sboru a vědecky činní členové VWI.  Archiv VWI – sestávající z podkladů archivu Simona Wiesenthala a materialů archivu Židovské obce souvisejících s holocaustem – jakož i soustavně rostoucí vědecká knihovna jsou koncipovány tak, aby vyhovovaly dokumentačním cílům institutu, zatímco akademické aktivity – jako přednášky, konference, workshopy a akce ve veřejném prostoru – mají poskytovat a zprostředkovat informace a vzdělávání.  V elektronickém vědeckém časopisu institutu S:I.M.O.N. - Shoah: Intervention. Methods. DocumentatiON. se zveřejňují manuskripty přednášek Simon Wiesenthal Lectures, Working Papers stipendistů a články vybrané redakčním výborem. Knižní řady VWI vycházejí ve vídeňském nakladatelství "new academic press". Jednou za rok poskytuje v němčině publikovaný informační bulletin VWI "VWI im Fokus" zprávy o nadcházejících akcích a aktivitách.

Akce.

VWI pořádá pro dosažení svých cílů různé typy veřejných akcí pro prohloubení připomínání šoa.  "Simon Wiesenthal Lectures" [Přednášky Simona Wiesenthala], které se mezitím staly charakteristickým znakem aktivit VWI, mají za cíl přiblížit výzkum holocaustu širšímu publiku prostřednictvím renomovaných zahraničních vědců. VWI organizuje na konci roku každoroční "Simon Wiesenthal Conference" [Konferenci Simona Wiesenthala], zatímco na začátku léta pořádá malý workshop za účelem projednání nejnovějšího vývoje na poli studia holocaustu. Řada "VWI-Visuals" chce širšímu publiku představit neznámé nebo zapomenuté filmové klenoty zobrazující holocaust ve vizuálních mediích.  Akce ve veřejné sféře mají za cíl podpořit vzpomínku na jednotlivé události inovativními a někdy provokativními i nekonvenčními metodami.

Vídeňský Wiesenthalův institut pro výzkum holocaustu, anglicky Vienna Wiesenthal Institute for Holocaust Studies (VWI) je výzkumné středisko, zabývající se výzkumem a dokumentací jakož i zprostředkováním všech aspektů týkajících se antisemitismu, rasismu a holocaustu, s ohledem na jejich vznik a následky. Na vypracování konceptu ústavu se podílel Simon Wiesenthal spolu s vědci jak z Rakouska, tak i ze zahraničí. Ústav se nachází ve Vídni a je financován městem Vídeň a Spolkovým ministerstvem pro vědu, výzkum a hospodářství.

Das Wiener Wiesenthal Institut für Holocaust-Studien (Vienna Wiesenthal Institute, VWI) ist ein noch zu Lebzeiten von Simon Wiesenthal und Wissenschaftlern aus dem In- und Ausland konzipiertes Forschungszentrum in Wien, das sich der Erforschung, Dokumentation und Vermittlung von allen Fragen widmet, die Antisemitismus, Rassismus, Nationalismus, Ethnisierung sowie den Holocaust, einschließlich dessen Vorgeschichte und Folgen, betreffen. Es befindet sich seit Oktober 2012 im Vollbetrieb und wird zu gleichen Teilen von der Stadt Wien und dem Bundesministerium für Bildung, Wissenschaft und Forschung gefördert.


Historie.

Jezdecké školy se vyvinuly během středověku ve vznikajících jízdárnách po Evropě. Navázaly na v knihách uložené poznatky řeckého vojevůdce Xenofonta (žil 430-353 př.n.l.). Středověcí rytíři potřebovali vycvičené koně ovládané jednou rukou či nohama, protože v druhé ruce drželi meč. Koně se nesměli zaleknout válečné vřavy, dokonce se podíleli na boji naučeným vzpínáním a kopáním. To je učila např. Španělská jezdecká škola. Později se jezdecké umění netýkalo přípravy koní a jezdců na válku, stalo se sportovním odvětvím. Jezdecké školy pak vyučovaly sedm prvků výskoků - figur (Airs), např. levada, courbette, capriole.

Jezdectví v České republice.

Počátek jezdeckého sportu je v České republice datován od založení jezdeckého spolku pražského Sokola v roce 1891. Hlavním přínosem jezdeckého spolku Sokola bylo zavedení jednotné tréninkové metodiky. Značný vliv na v té době formující se českou jezdeckou školu měla Armádní jezdecká škola a výcvikové středisko v Hodoníně.  Dvacátá léta 20. století sebou přinesla vznik Československé jezdecké společnosti, která zaštítila mnoho závodů na území Československa od roku 1923 dokonce se zahraniční účastí. Tento spolek se pak v roce 1927 stal členem Mezinárodní jezdecké federace FEI.  I z pohledu závodního patří dvacátá a třicátá léta 20. století k těm nejvydařenějším, neboť přinesla mnoho úspěchů našim zahraničním reprezentantům, a to převážně armádním jezdcům. Ti se v letech 1924, 1928 a 1936 zúčastnili olympijských her. V roce 1924 se náš reprezentant Thiele umístil na 5. místě v drezuře. V roce 1928 zvítězil kapitán Ventura ve skocích a v drezuře si náš tým sáhl opět na 5. místo. Naposledy v roce 1936 získal československý tým opět páté místo, nyní však ve všestrannosti. Z této doby je nutné zmínit známá jména, jakými jsou Býček, Dobeš, Seyfried, Statečný, Popler a Ventura. Jejich nositelé se zúčastnili téměř čtyřiceti zahraničních soutěží a to především v Německu ale i na americkém kontinentě.

Jezdectví je činnost spočívající v jízdě na zvířeti, zejména na koni, zpravidla v sedle. Jedná se o tradiční způsob dopravy, jezdecké oddíly bývaly využívány v boji a souběžně se rozvíjelo jezdectví (jezdecký sport) jako sportovní odvětví. Je-li kůň zapřažen do vozu, jedná se o vozatajství. Z jezdectví se někdy zvlášť vyčleňují dostihy, respektive dostihový sport.

Reiten bezeichnet die Fortbewegung des Menschen auf dem Rücken eines Tieres. Dabei kann es sich um Pferde, aber auch um andere Reittiere wie Esel oder Kamele handeln.


Biografie.

Byl synem obecního tajemníka. Byl starokatolického vyznání. Vychodil národní školu v rodné Perné a vyšší reálnou školu ve Znojmě. Od 1. prosince 1903 až do 21. prosince 1935 pracoval u dělnické úrazové pojišťovny pro Moravu a Slezsko v Brně, zpočátku jako řadový úředník, později jako vrchní účetní rada. Za první světové válce bojoval (znojemský 99. pěchotní regiment) a byl vzat do zajetí na italské frontě.  Byl aktivní v turnerském tělovýchovném a národoveckém hnutí a byl předsedou jihomoravské turnerské župy a náměstkem předsedy celostátního turnerského svazu. Zastával rovněž funkci náměstka předsedy jihomoravské župy Svazu Němců.  Profesí byl k roku 1935 vrchním účetním radou v Brně.  V parlamentních volbách v roce 1935 získal senátorské křeslo v Národním shromáždění. V senátu setrval do října 1938, kdy jeho mandát zanikl v důsledku změn hranic Československa. Od 1. května 1938 působil jako předseda stranického soudu SdP.  Během krize na podzim 1938 byl od 23. září do 7. října 1938 zadržován československou policií v Brně. V letech 1938–1945 byl poslancem německého nacistického Říšského sněmu za NSDAP. Angažoval se v oddílech SA, v roce 1938 uváděn v hodnosti Hauptsturmführera.  V roce 1942 si změnil jméno (podle německé názvu rodné obce) na Gottfried Bergener. Zemřel v roce 1966. Uvádí se jako bývalý člen 99. znojemského regimentu Gottfried Bergener (Krczal), vyhnanec z Brna, věk 81 let. Bydliště uváděno Weitersroda v NDR. Zde žil od roku 1950. Zemřel na srdeční infarkt na zpáteční cestě do NDR z rodinné návštěvy na hlavním nádraží v Norimberku, 30. září 1966.

Gottfried Krczal, od roku 1942 Gottfried Bergener (26. října 1885 Perná – 30. září 1966 Norimberk), byl československý politik německé národnosti a meziválečný senátor Národního shromáždění ČSR za Sudetoněmeckou stranu (SdP), později nacistický politik a poslanec Říšského sněmu za NSDAP.

Gottfried „Friedl“ Krczal, ab 1942 "Gottfried Bergener" (* 26. Oktober 1885 in Bergen, Kreis Nikolsburg; † 30. September 1966 in Nürnberg) war ein sudetendeutscher Politiker (SdP, später NSDAP) und SA-Führer.


Důvod ochrany.

Důvodem ochrany jsou travinné ekosystémy trávníků písčin a mělkých půd, biotopy vzácných a ohrožených druhů rostlin kavylu písečného ("Stipa borysthenica") a kostřavy pochvaté Dominovy ("Festuca vaginata" subsp. "dominii"), včetně jejich populací, a biotopy vzácných a ohrožených druhů živočichů: tesaříka "Nothorhina muricata", puchýřníka "Zonitis flava", slíďáka pískomilného ("Alopecosa psammophila") a vřetenušky pozdní ("Zygaena laeta"), včetně jejich populací.

Geologie.

Oblast je tvořena sedimenty moře z mladších třetihor, z nichž byly odváty jemnější částice. Písek je tak tvořen čistými křemennými zrny s minimem jiných minerálů. Vrstva písku zde dosahuje mocnosti od 10 do 30 m.

Historie.

Oblast rezervace vátých písků byla zachována díky výstavbě železniční trati tzv. „severní dráhy“ v roce 1840, pro kterou bylo nutno vytvořit bezlesý protipožární pás pro provoz parních lokomotiv. Ten dnes tvoří území přírodní památky. Ostatní oblasti na tzv. Moravské Sahaře byly v 1. pol. 19. století zalesněny lesníkem J. B. Bechtlem. Oblast byla roku 1990 vyhlášená chráněným přírodním výtvorem a roku 1992 jako národní přírodní památka.

Flóra a fauna.

Flóra.

Z rostlin je zde nejvíce rozšířený paličkovec šedavý. Dále se zde vyskytuje např.:

Houby.

Z hub se na vátých píscích vyskytuje především velmi vzácná outkovka neladná, která se ještě objevuje jen na dalších dvou lokalitách v Česku.

Fauna.

Z bezobratlých živočichů jsou zde zastoupeny teplomilné nebo i velmi vzácné druhy hmyzu a pavouků, např.:  Z obratlovců je to např.:

Výstavba dálnice D55 v blízkosti rezervace.

Mezi lety 2012 až 2015 mělo dojít v blízkosti národní přírodní památky k výstavbě dálnice D55. Silnice povede podél národní přírodní památky Váté písky ve vzdálenosti přibližně 60 metrů v celé její délce 5,5 km.. Památka bude oddělena od silnice 50m pruhem lesa. Projekt dálnice podél Vátých písků může být proveden v jedné ze 2 možných variant. Rozdíl mezi nimi je v zakrytí či nezakrytí celé dálnice průsvitným materiálem a pletivem. Ministerstvem životního prostředí byla jako jediná přijatelná schválena varianta zakryté dálnice. Podél památky budou přes dálnici vybudovány dvě přemostění a jeden ekomost.

Váté písky je území chráněné jako národní přírodní památka. Nachází se na Jižní Moravě mezi částí obce Rohatec (Rohatec-kolonie) a železniční stanicí Bzenec-Přívoz v oblasti Bzenecké doubravy (někdy nazývané Moravská Sahara). Rozkládá se z obou stran železniční tratě Přerov - Břeclav v pruhu širokém až 60 m a dlouhém 5,5 km na ploše 94,56 ha. Ze severozápadní strany je rezervace po celé délce lemovaná borovicovou monokulturou lesu Doubrava, na jihovýchodě sousedí s přírodním parkem Strážnické Pomoraví.

Váté písky (deutsch: Flugsande) ist ein nationales Naturdenkmal in der Region Südmähren, Tschechien. Es umfasst einen 99,8 Hektar großen Streifen Flugsand entlang der Eisenbahnstrecke Břeclav-Přerov. Der letzte Rest der einst als „mährische Sahara“ bekannten Gegend beherbergt zahlreiche sandliebende Pflanzen- und Tierarten.


Příběh.

Seriál se odehrává ve fiktivním virginském městečku Mystic Falls, s nímž jsou již od jeho založení na konci 19. století spojeny nadpřirozené jevy. Příběh vypráví o životě Eleny Gilbertové, dospívající dívce, která přišla při autonehodě o rodiče. Elena se zamiluje do 162 let starého upíra Stefana Salvatora. Jejich vztah se začne výrazně komplikovat poté, co se vrátí jeho starší záhadný bratr Damon Salvatore s plánem oživit jejich dávnou lásku Katherine Pierceovou, upírku, která vypadá úplně stejně jako Elena. Damon má zpočátku zášť vůči bratrovi, který jej přinutil stát se upírem. Později se však se Stefanem usmíří a zamiluje se do Eleny, čímž vznikne milostný trojúhelník. Oba bratři ochraňují Elenu před nejrůznějšími hrozbami, které ohrožují jejich městečko, včetně Katherine.  Další příběhové linky seriálu se točí kolem ostatních obyvatel Mystic Falls, především kolem Elenina mladšího bratra Jeremyho Gilberta, jeho kamarádů Bonnie Bennettové, Caroline Forbesové, Tylera Lockwooda a Matta Donovana, a jejich učitele dějepisu, lovce upírů Alarica Saltzmana. Místní politici jsou řízeni potomky rodin, které městečko založily. Ti jsou zorganizováni v Radě Zakladatelů a stráží městečko především před upíry, ale i dalšími nadpřirozenými hrozbami, mezi něž patří vlkodlaci, čarodějnice, hybridi, duchové a jiní.

Produkce.

Natáčení pilotního dílu probíhalo ve Vancouveru. Zbytek seriálu byl natáčen v Covingtonu v Georgii, který představoval fiktivní městečko Mystic Falls, a na dalších místech v metropolitní oblasti Atlanty.

České znění.

Seriál do češtiny přeložili Jana Bauerová a Mikuláš Bryan, české znění režíroval Filip Jančík. Ninu Dobrevovou v roli Eleny dabovala Martina Kechnerová, Paula Wesleyho v roli Stefana Martin Písařík a Iana Somerhaldera v roli Damona Filip Švarc. Roli Jeremyho namluvil Petr Neskusil, Bonnie Zuzana Kajnarová, Caroline Marika Šoposká, Matta Jan Škvor a Tylera Jan Nedvěd ml.

Vysílání.

Pilotní díl vysílala televize The CW dne 10. září 2009, přičemž v daném čase nahradil ukončený seriál "Smallville". Dne 21. října 2009 stanice oznámila, že díky velké sledovanosti objednává celosezónní první řadu seriálu, tedy 22 dílů. Poslední díl seriálu, šestnáctý díl osmé řady, byl odvysílán 10. března 2017.  Seriál pro vysílání v České republice zakoupila TV Nova. První řada byla vysílána od 31. května 2012. V Česku byly uvedeny pouze první čtyři řady.

Související seriály.

Dvacátý díl čtvrté řady „Původní“, uvedený 25. dubna 2013, posloužil jako tzv. backdoor pilot pro spin-off "The Originals", zaměřený na rodinu Mikaelsonových. Ten byl premiérově vysílán v letech 2013–2018 a dočkal se pěti řad. Na něj od roku 2018 navázal seriál "Odkaz".

Upíří deníky (v anglickém originále The Vampire Diaries) je americký dramatický fantasy televizní seriál, jehož autory jsou Kevin Williamson a Julie Plecová. Vznikl na motivy stejnojmenné knižní série od L. J. Smithové. Premiérově byl vysílán v letech 2009–2017 na stanici The CW. Celkově bylo natočeno 171 dílů v osmi řadách. Z "Upířích deníků" byl odvozen seriál "The Originals", na který navázal seriál "Odkaz".

Vampire Diaries (Originaltitel: "The Vampire Diaries") ist eine US-amerikanische Serie des Fernsehsenders The CW. Sie beruht auf der "gleichnamigen Buchserie" von L. J. Smith. Drehbuchautor Kevin Williamson war bereits für Filme, wie "Scream – Schrei!", "Ich weiß, was du letzten Sommer getan hast" oder "Verflucht" und die Serie "Dawson’s Creek" verantwortlich.


Konstrukce.

Loď byla objednána anglickým králem Jakubem I. v roce 1608 a postavena loďařem Phineasem Pettem starším. Na její stavbu bylo spotřebováno na svou dobu úctyhodných 7627 dubových kmenů a výsledná cena činila 20 000 liber šterlinků. Jednalo se o zcela novou konstrukci se zásadními vylepšeními - vyztužením přepážek železnými svorníky, geometrickou změnou konstrukce a dvojitou obšívkou trupu.  Enormní spotřeba dřeva při stavbě lodi a její výsledná cena se také podepsaly na dobovém skandálu. Phineas Pett starší byl královým oblíbencem a ostatním lodní konstruktéři ho ze žárlivosti pomlouvali jako příliš nezkušeného, než aby zvládl stavbu lodi takových rozměrů. Situace dospěla dokonce tak daleko, že byla v průběhu stavby zřízena komise námořnictva (1609) za účelem vyšetření rozsáhlého rozkrádání dřeva pro stavbu lodi a další podezření. Zejména, že loď má nedostatečný výtlak, což se Phineas Pett snažil zamaskovat konstrukčními změnami - dodatečným částečným rozšířením žeber a novou obšívkou ("furring"), majícími za následek zvýšení spotřeby dřeva. O nekompetentnosti Phinease Petta vypovídal před komisí zejména Mathew Baker, u nějž Phineas Pett získal první konstrukční zkušenost při přestavbě 223 tunové lodi jako asistent stavitele v Chathamské loděnici. Mathew Baker před komisí uvedl, že po zásahu do konstrukce lodi Phineasem Pettem měla loď po opravě nedostatečný výtlak a musela být krátce po spuštění opravena metodou částečného rozšíření žeber a novou obšívkou ("furring"). Při vlastní obhajobě se Phineas Pett starší ale dokázal proti pomluvám svého bývalého mistra ubránit. Pro komisi královského námořnictva předložil kompletní studii, kterou podložil výpočty a rozdílovým posouzením konstrukčních rozdílů mezi jeho řešením konstrukce a obvyklou konstrukcí Mathewa Bakera, na kterých dokládal rozdíly v nákladech. Akademicky podložená obhajoba byla dokonce tak úspěšná, že bylo řízení zastaveno jako neopodstatněné a zcela zapomenut zůstal i argument, že výsledná cena lodi byla o celých 13 000 liber šterlinků vyšší než byl původní odhad pro objednávku stavby.  Podle historiků byl za nevraživostí mezi hlavními staviteli lodí zejména fakt, že Phineas Pett byl prvním anglickým lodním stavitelem s akademickým vzděláním získaným na univerzitní půdě. Většina tehdejších lodních konstruktérů disponovala pouze základním vzděláním. Proto byla změna konstrukce lodí v důsledku aplikované matematiky, fyziky a geometrie střet s novým světem, který ohrožoval dosavadní praxi spočívající zejména v aplikaci pouček a principů předávaných mezi mistry a jejich učedníky.  "Prince" "Royal" byla spuštěna na vodu 25.9.1610, dva roky od položení kýlu v loděnici ve Woolwich. Její galionová figura měla podobu svatého Jiřího zabíjejícího draka. Původní výzbroj lodi činila 55 děl, v průběhu let se několikrát měnila.

Služba.

Loď byla zařazena do aktivní služby 6.4.1613. V období 1613-1639 byla většinu času odstavena v záloze v Chathamu, kromě expedice do Španělska v roce 1623 se nezúčastnila žádné delší plavby ani bitvy. V tomto mezidobí byla dvakrát opravována - poprvé v roce 1621 nákladem 6 000 liber šterlinků a podruhé roku 1624 nákladem 1 000 liber šterlinků. Během oprav byly původní stupňovité sekce dolní, střední a horní paluby předělány na průběžné. Velká přestavba lodi proběhla v letech 1639-1641 v loděnici ve Woolwich. Práce na přestavbě lodi vedl mistr loďařský Peter Pett, další člen významné loďařské rodiny Pettů. Opětovně byla spuštěna na vodu 14.10.1641 stále jako "Prince Royal", do aktivní služby byla zařazena až v roce 1643. Nová výzbroj sestávala z 64 děl, krátce poté byla zvýšena a loď klasifikována jako 70-dělová.  Po popravě krále Karla I. byla loď v lednu 1650 přejmenována na "Resolution". Zajímavostí z tohoto období je zmínka o lodním hospodáři "Resolution" v letech 1649-1652, kterým byl Phineas Pett mladší, vnuk stavitele lodi Phinease Petta.  Loď sloužila v první anglo-holandské válce, zúčastnila se bitvy u Kentish Knock 28.9.1652, bitvy u Gabbardu 2.-3. června 1653 jako vlajková loď námořních generálů (("general-at-sea") George Moncka a Richarda Deana a bitvy u Scheveningen (Texel) 31. července téhož roku. V té době měla výzbroj 85-88 děl. V tomto období se začala formovat nová bojová taktika, tzv. řadová formace. Eskadry mohutně vyzbrojených válečných lodí pluly těsně za sebou v řadě, v kýlové linii. Dvě paralelně plující nepřátelské řady lodí se navzájem ostřelovaly koordinovanými bočními salvami. Dosavadní bojová taktika spočívala v přiblížení nepřátelských uskupení, samostatném manévrování jednotlivých lodí, individuálnímu ostřelování a případné abordáži. Mohutná boční palebná síla největších lodí jako "Sovereign of the Seas" nebo "Resolution" (dříve "Prince Royal") neměla dosud při někdy až chaotickém manévrování plné využití. Úspěch obou lodí v bitvě u Kentish Knock, kde "Sovereign of the Seas" sama odolala čtrnácti holandským pokusům o zteč díky masivní dělostřelecké boční salvě, přispěl ke vzniku nového způsobu nasazení lodí tohoto typu.  Po obnovení monarchie byla loď 23.5.1660 přejmenována na "Royal Prince." Výzbroj tehdy činila 80 děl. V letech 1661-1663 byla kompletně přestavěna pod vedením mistra loďařského Phinease Petta II. Loď byla prodloužena o 5,2 m, širší o 0,5 m a nová zvýšená výzbroj nyní sestávala z 92 děl. Loď měla mimo jiné zcela předělanou záď a zadoboční galerie. Klasifikována byla jako loď první kategorie ("first rate").  Do aktivní služby byla opět zařazena v únoru 1665. Za druhé anglo-holandské války se zúčastnila jako vlajková loď bitvy u Lowestoftu 3. června 1665 a Čtyřdenní bitvy 1.-4. června 1666. Třetího dne bitvy - 3. června 1666 - najela loď na mělčinu (písčiny Galloper). Uvízlou loď obklopily holandské lodě admirála Cornelise Trompa a anglický viceadmirál George Ayscue byl přinucen se vzdát. Holanďanům se podařilo loď z mělčiny uvolnit, ale zjistili, že má zničené kormidlo a je neovladatelná. Aby se nedostala zpět do rukou Angličanů, nařídil holandský velitel admirál Michiel de Ruyter její spálení.

Prince Royal (1610) byla prestižní loď anglického královského válečného námořnictva. Některými námořními historiky je pokládána za první trojpalubník, ačkoli její horní dělová paluba nebyla původně kontinuální, ale stupňovitá a ve střední části nebyla instalována děla - přesnější označení lodi je proto dva-a-půl palubník.

Die Prince Royal war ein englisches Kriegsschiff von zunächst 55 Kanonen, das dem Admiral George Ayscue als Flaggschiff während der Englisch-Niederländischen Kriege diente. Das Schiff wird in manchen Quellen auch "Prince" oder "Royal Prince", sowie in neuerer Literatur gelegentlich "HMS Prince Royal" genannt. Während der Zeit des Commonwealth of England von 1649–1660 war das Schiff in "Resolution" umbenannt. Die "Prince Royal" war eines der größten Schiffe ihrer Zeit.