Život.

Mládí a působení před Českou filharmonií.

Václav Hugo Talich se narodil 28. května 1883 v Kroměříži jako třetí dítě Jana Talicha a Antonie, rozené Moudré. Záhy se rodina přestěhovala do Klatov, kde Václav navštěvoval až do kvarty gymnázium. Otec byl učitelem hudby, takže jeho syn se s touto múzou odmalička potkával. Nejdřív hrál na buben na kostelním kůru, v pěti letech se přidaly housle a na klatovském gymnáziu hrál dokonce ve třech studentských kapelách. Roku 1897 přešel na Pražskou konzervatoř do houslové třídy Jana Mařáka. Protože pocházel z velmi chudé rodiny, Mařák se zajímal o to, jak nadanému studentovi pomoci a domluvil mu audienci u Antonína Dvořáka. Ten se studentem Talichem promluvil a záhy se přimluvil u mecenáše Josefa Hlávky, který Talichovi přidělil stipendium až do konce konzervatorních studií. Po dokončení čtvrtého ročníku, po prázdninách roku 1901, přešel od Mařáka na vlastní žádost k prof. Otakaru Ševčíkovi. Talich vzpomínal na svá studia jako na dobu velmi romantickou: se spolužáky hodně četli, vášnivě debatovali, na čas dokonce propadli filozofii, pak zase chtěli odjet do Ameriky.  Školu absolvoval v roce 1903 a na Ševčíkovo doporučení se stal hráčem a po dvou měsících koncertním mistrem Berlínské filharmonie. Tam, pod vlivem Artura Nikische, se rozhodl stát dirigentem. Pro plicní nemoc (patrně tuberkulózu) v roce 1904 opustil Berlín a stal se koncertním mistrem městské opery v Oděse a od podzimu 1905 profesorem houslové hry na carském učilišti v Tbilisi, kde také řídil orchestr, složený z posluchačů školy.  Kvůli politickým nepokojům v tehdejším Rusku se vrátil do vlasti, kde soukromě učil a řídil amatérské Orchestrální sdružení v Praze. Dále korepetoval v pěvecké škole Maruše Langové. Od října 1907 do května 1908 vedl Podskalskou filharmonii, což bylo sdružení přátel, skladatelů i výkonných hudebních umělců, kteří se scházeli v bytě u profesora Adolfa Mikeše v Podskalí. Zde se seznámil i se skladatelem Vítězslavem Novákem.  V sezóně 1907–8 dostal nabídku řídit Orchestrální sdružení, což bylo v podstatě amatérské těleso složené z vyspělých, ale neprofesionálních hudebníků. Když z České filharmonie odešel Milan Zuna (koncertní mistr a zároveň druhý kapelník), usiloval Václav Talich o místo druhého dirigenta, ale neúspěšně.  Na podzim roku 1908 vznikl Lublaňský koncertní orchestr, v konkurzu na dirigenta Talich uspěl. Několik měsíců poté se těleso přejmenovalo na Lublaňskou filharmonii. S tímto 36členným tělesem musel Talich často provádět druhořadé operety ve Slovinském zemském divadle, což ho umělecky neuspokojovalo.  V Lublani se seznámil s klavíristkou Vidou Prelesnikovou, se kterou se 30. července 1910 oženil.  Protože dosud neměl ucelené dirigentské vzdělání, rozhodl se pro další studium nejprve v Lipsku – od dubna do konce roku 1910 zde studoval klavír u prof. Wünsche, kontrapunkt u Maxe Regera a dirigování u Hanse Sitta. Navíc mu Arthur Nikisch, který byl tehdy šéfem Gewandhaus orchestru, umožnil přístup do svých zkoušek a poskytoval mu i konzultace. Od února 1911 pokračoval ve studiu v Miláně, kde se sedm týdnů vzdělával u dirigenta a znalce italské opery Artura Vigny a též navštěvoval operní představení v La Scale.  V sezóně 1911–12 se vrátil do Lublaně, tentokrát už jako hlavní dirigent ve Slovinském zemském divadle, kde setrval do konce března 1912.  Na doporučení skladatele Josefa Suka pak byl bez konkurzního řízení přijat za šéfa a prvního kapelníka opery v Plzni, kam oficiálně nastoupil 15. srpna 1912. Kvůli zkvalitnění orchestru vyměnil 14 hudebníků z pětatřicetičlenného orchestru a polovinu zpěváků z operního sboru, který měl 32 členů. Jako první představení uvedl Smetanovu "Prodanou nevěstu". Jeho činnost provázely příznivé ohlasy hudebních kritiků (např. O. Nebušky).  7. října 1912 se manželům Talichovým narodil syn Václav.  Do sezóny 1914–15 zasáhly válečné události, Talich již nemohl ovlivňovat dramaturgii divadla, české opery se nehrály, Talich se za takových podmínek raději rozhodl skončit. Divadelní provoz však skončil i tak předčasně, on i mnoho členů a zaměstnanců divadla byli povoláni k lékařskému vyšetření, zda jsou schopni vojenské služby – Talich kvůli prodělané plicní chorobě nebyl.  Od června 1915 byl Talich bez stálého příjmu. Jeho manželka Vida měla několik žáků na klavír, sám začal vyučovat doma hru na housle a hudební teorii. V posledních válečných letech a krátce poté spolupracoval příležitostně s Českým kvartetem, pokud byl potřeba hráč druhé violy (např. v Schönbergově sextetu "Zjasněná noc").

Česká filharmonie a Národní divadlo.

Českou filharmonii řídil poprvé v rámci abonentního cyklu 12. prosince 1917. Koncert ze skladeb Vítězslava Nováka, Otakara Ostrčila a Antonína Dvořáka měl velký ohlas a získal mladému, tehdy čtyřiatřicetiletému dirigentovi pozornost publika i kritiky. 30. října 1918 premiéroval Sukovo "Zrání", náročné dílo, na jehož provedení si vymohl velký počet – celkem 12 – zkoušek; generální zkouška probíhala 28. října 1918, takže její atmosféru ovlivnilo vyhlášení české samostatnosti. Úspěch provedení Talicha připoutal k orchestru vedle Ludvíka Čelanského. Počátkem sezóny 1919–20 byl již samostatným šéfem ČF, kde setrval až do roku 1941; jen na tři roky své působení přerušil kvůli tříletému angažmá ve stockholmském Konzertföreningenu.  Byl prvním dirigentem, který s Českou filharmonií pracoval soustavně a s vysokými cíli. Do orchestrální praxe toužil přenést interpretační ideály, jak je poznal u slavného Českého kvarteta. K hlavním zásadám patřila osobitost a živelnost výkonu, správné vyvažování jednotlivých hlasů v rámci celkového zvuku, ale také úcta ke skladatelovu zápisu. Říkal, že umělecký výkon se rodí ze vzruchu, že hudba nesmí být neživým souborem hůře či lépe odehraných tónů. Lákalo ho hledat jakýsi tajemný „tep“ hudby, který interpretaci dodá vyšší posvěcení a strhne všechny zúčastněné. Měl výjimečnou hudební fantazii – objevování nových výrazových možností u studovaných skladeb ho vzrušovalo a energizovalo. Přicházel s maximálními nároky, a když se setkal s nepřipraveností hráčů nebo lhostejností obecenstva, dovedl vybuchnout.  Václav Talich se profiloval také jako pozoruhodný dramaturg. Platilo to i během jeho působení v České filharmonii – vytvořit z ní dokonalý nástroj, to byla jen jedna část Talichovy vize. Do soudobé české a evropské kultury měl orchestr vrůstat také a možná hlavně tím, za jaké skladby a skladatele se staví. Provádění české hudby považoval Talich za samozřejmost. Ale hloubka a důkladnost, se kterou se jí věnoval, vůbec samozřejmé nebyly. Vedle zakladatelů a klasiků české symfonické tvorby (Smetana, Dvořák, Fibich) objevným způsobem uváděl díla svých současníků: Janáčka, Foerstera, Nováka, Suka i Martinů. Do kmenového repertoáru orchestru ale vřadil i francouzské impresionisty či Mahlerovy symfonie; hned v první šéfovské sezoně provedl Schönbergovu Komorní symfonii op. 16, o pár let později objevil pro české publikum, ale především pro maďarské publikum Bartókovu Taneční suitu, lhostejný nebyl ani ke Stravinskému, Prokofjevovi či Šostakovičovi. Jeho pojetí kritizoval Zdeněk Nejedlý, který po roce 1945, kdy se dostal do mocenského postavení, bránil Václavu Talichovi v jeho uměleckém působení.  Výsledky Talichovy umělecké práce s Českou filharmonií se nejprve projevily doma, ale už brzy přišly první zahraniční úspěchy. Na jaře 1922 se konal zájezd do Itálie, koncem roku do Vídně; v kritikách se psalo o krásném, sytém zvuku a mimořádném nasazení smyčců, o zvukové ušlechtilosti, měkkosti a lesku dechových nástrojů a ukázněné výraznosti bicích. Vrcholem Talichových předválečných zájezdů s Českou filharmonií bylo turné v listopadu 1935 do Velké Británie, Francie a Belgie. Orchestr a jeho dirigent byli jakýmisi hudebními velvyslanci Československa a jejich cestu detailně sledovala většina domácích novin.  Souběžně se rozvíjela jeho činnost v zahraničí (Skotsko, Švédsko). Na sklonku 30. let začal jednat o velkém turné do Austrálie. Byl srovnáván s největšími dirigenty: s Arturem Toscaninim nebo Wilhelmem Furtwänglerem.  Po smrti Otakara Ostrčila byl pověřen správcovstvím Opery Národního divadla (1935). Jako první své představení uvedl Dvořákovu "Rusalku" v červnu 1936. Obě funkce vykonával souběžně po dobu šesti let, zároveň vyučoval na Pražské konzervatoři jako profesor dirigování na mistrovské škole – jmenován byl v roce 1932. Řádným členem České akademie věd a umění se stal dne 24. listopadu 1936.

Obvinění z kolaborace.

Václav Talich se za války snažil svým působením posilovat národní vědomí, při této činnosti se nevyhnul spolupráci s vedoucími činiteli NSDAP a vynuceným "loajálním" (t. j. kolaborantským) projevům. Jeho činnost vyhovovala vedení NSDAP, protože vedení NSDAP předpokládalo, že tímto způsobem se české obyvatelstvo neškodně odreaguje a bude dál pokojně pracovat pro "Velkoněmeckou říši". Po skončení druhé světové války Talich strávil víc než měsíc ve vězení jako údajný kolaborant s nacisty. I když se nikdy nic neprokázalo, tato obvinění mu silně zkomplikovala život a vzala mu nadlouho chuť do další práce. Poprvé dirigoval až koncem září 1946. S orchestrem Národního divadla uvedl Smetanovu Mou vlast. Talich považoval tento poválečný návrat za nejdůležitější okamžik svojí umělecké dráhy, odřekl kvůli němu i prestižní koncerty s Vídeňskou filharmonií. Neměl to ovšem být návrat definitivní. Po komunistickém převratu v únoru 1948 Talich znovu nesměl veřejně koncertovat – v Čechách – a po četných peripetiích mohl v Praze vystoupit až v roce 1954.

Po válce.

Po květnu 1945 přestal být šéfem Opery ND. Česká filharmonie pro něj vypsala 4 abonentní koncerty. Založil Český komorní orchestr, který přetrval necelé dva roky, pak byl rozpuštěn. Od července 1947 do února 1948 působil opět v Opeře ND, na pražské AMU byl ustanoven profesorem dirigování (1946–1948). Po komunistickém převratu byl asi rok bez zaměstnání, v roce 1948 si ho vyžádal Laco Novomeský do Bratislavy, kde jednak pomáhal založit Slovenskou filharmonii, kterou až do roku 1952 řídil, dále pak v letech 1949–1952 vyučoval jako externí profesor na Vysoké škole múzických umění v Bratislavě a občas pracoval též v pražském rozhlase. Po delší přestávce se objevil před ČF 5. března 1954, od listopadu tohoto roku veřejně dirigoval. Potom ještě nahrával s Českou filharmonií pro gramofonový průmysl.  V roce 1957 byl jmenován národním umělcem. V Praze, Brně, Bratislavě, Berouně i v rodné Kroměříži jsou po něm pojmenované ulice.

Václav Talich (28. května 1883 Kroměříž – 16. března 1961 Beroun) byl jedním z nejvýznamnějších českých dirigentů 20. století. Jeho osudy jsou spjaty zejména s orchestrem Národního divadla a Českou filharmonií, jejichž interpretační umění pozvedl na světovou úroveň. V letech 1919 až 1950 se také nejvýrazněji podílel na vytváření jejího repertoáru a realizaci gramofonových nahrávek. V roce 1946 založil legendární Český komorní orchestr. Jako dirigent působil také ve Švédsku, Skotsku a na Slovensku.

Václav Talich (* 28. Mai 1883 in Kroměříž, Österreich-Ungarn; † 16. März 1961 in Beroun, Tschechoslowakei) war einer der bedeutendsten tschechischen Dirigenten des 20. Jahrhunderts. Er war auch als Violinist und Pädagoge tätig, zu seinen Schülern gehören Charles Mackerras, Karel Ančerl, Ladislav Slovák, Václav Kašlík, Milan Munclinger.


Historie.

Sýrie získala nezávislost na Francii 17. dubna 1946. Státní znak tvořil stylizovaný sokol (symbol kmene Kurajšovců) hledící heraldicky vlevo. Sokol měl na hrudi orámovaný štít se třemi, pod sebou umístěnými, pěticípými hvězdami. V pařátech držel stuhu s arabským názvem státu الجمهوريّة العربيّة السّوريّة, "Al-džumhúríja al-`Arabíja as-Súríja" (). Přes ocasní pera byly položeny dvě ratolesti. Na dobových dokumentech byl znak zobrazován jednobarevně, dle některých zdrojů byl sokol černo-stříbrný se zlatými pařáty, štít byl stříbrný - orámovaný v barvách syrské vlajky (černo-bílo-zeleně), hvězdy byly červené, ratolesti a stuha zlaté. (není obrázek)  1. února 1958 vznikla spojením Egypta a Sýrie Sjednocená arabská republika. 22. února byl zaveden nový státní znak. Státní znak byl inspirován egyptským znakem a snahou o vytvoření arabské federace. Tzv. Saladinův orel byl zlatý orel s černými letkami a ocasními pery, na jehož hruď byl položen štít v barvách státní vlajky (červeno-bílo-černá trikolóra se svislými pruhy) i se dvěma zelenými pěticípými hvězdami. Orel stál na zlaté kartuši s černým opisem názvu státu v arabském kúfickém písmu.  Po rozpadu federace, státním převratu a vyhlášení Syrské arabské republiky (28. září 1961) byly opětovně zavedeny symboly z let před rokem 1958.  8. března 1963 byl po převratu strany Baas zaveden nový znak, vycházející ze znaku z roku 1946. Opět ho tvořil černo-stříbrný sokol hledící heraldicky vlevo. Na hrudi byl opět stříbrný štít, orámovaný v barvách vlajky (černo-bílo-zeleně), se třemi, nyní zelenými, pod sebou umístěnými pěticípými hvězdami. Sokol držel ve zlatých pařátech zlatou stuhu s černým, arabským opisem názvu státu. Na ocasních perech byly položeny dvě (zkřížené?) větévky. Existovala i varianta se stříbrnou stuhou a stříbrnými větévkami se zlatou kresbou. (není obrázek)  2. září 1971 byla ustanovena Federace arabských republik (Egypt, Libye a Sýrie) a s účinností od 1. ledna 1972 zavedeny nové státní symboly. Znakem byl zlatý stylizovaný sokol hledící heraldicky vlevo, který měl na hrudi prázdný zlatý štít. Sokol držel v pařátech stuhu se zlatým arabským opisem názvu federace v kúfickém písmu.  V roce 1977, po tzv. Zelené revoluci, se federace de facto rozpadla, Egypt a Sýrie si však ponechaly státní symboly z roku 1972. V březnu 1980 vyvolal prezident Háfiz Asad debatu v syrském parlamentu o změně ústavního článku č. 6, týkající se státní vlajky, znaku a hymny. Reagoval (resp. protestoval) tím na navázání diplomatických styků Egypta s Izraelem (dohody z Camp Davidu). 30. března 1980 schválilo lidové shromáždění novou vlajku, státní znak byl změněn až v roce 1981. Byl tvořen stříbřitým (až tmavě šedým) sokolem hledícím heraldicky vlevo, se zlatou vnější kresbou a se zlatou kresbou jednotlivých per. Zlaté měl sokol i zobák a oko, černé měl běháky a drápy. Štít na hrudi byl stříbrný se dvěma zelenými, pěticípými hvězdami pod sebou, lemován byl panarabskými barvami (červeným, bílým a černým proužkem) a navíc (stejně jako sokol) i zlatým lemem (přibližně stejné šířky jako proužky). Pod štítem byly dvě zlaté větévky s černou kresbou, v pařátech držel sokol zlatou stuhu s černým, arabským opisem názvu státu الجمهورية العربية السورية, Al-džumhúríja al-`Arabíja as-Súríja (). (není obrázek)  Pravděpodobně v roce 1982 byl znak změněn do současné podoby, který se však v různých použití mírně mění.

Státní znak Sýrie je tvořen zlatým sokolem, hledícím heraldicky vlevo, jenž má na hrudi štít v národních barvách (červeno, bíle (stříbrně), černé svislé pruhy) se dvěma zelenými, pěticípými hvězdami pod sebou. Pod štítem jsou dvě zlaté (na obrázku zelené) větévky. V pařátech sokol drží stříbrnou (na obrázku zelenou), zlatě lemovanou stuhu se zlatým (na obrázku černým), arabským opisem názvu státu الجمهورية العربية السورية, Al-džumhúríja al-`Arabíja as-Súríja (). Zobrazení znaku je (zdroj z roku 2013) nejednotné a v detailech se liší.

Das Wappen Syriens – Staatswappen der Arabischen Republik Syrien – zeigt einen goldfarbenen Falken (keinen Adler) mit schwarzen Umrissen. Dieser Falke wird als „Falke der Quraisch“ bezeichnet. Andere arabische Länder verwenden dieses Wappentier ebenfalls, oder haben es in der Vergangenheit verwendet.


Bližší popis.

Jeskyně vznikla postupným zvětráváním znělcové skály a působením mrazu. Později byla zčásti zasynána suťovým polem. Vchod jeskyně je v nadmořské výšce 580 m mezi velkými skalními bloky. Vlastní jeskyně je 30 metrů dlouhá a 6 metrů hluboká puklina orientovaná ve směru východ–západ. Vchod je umístěn v polovině jeskyně, asi šest metrů vysoko nad jejím dnem. V prostorách jeskyně se celoročně hromadí chladný vzduch, který umožňuje tvorbu a přetrvání ledové výzdoby. Nejrozsáhlejší je na jaře v době tání sněhu, kdy puklinami proniká nejvíce povrchové vody a vzduch v jeskyni je dostatečně chladný. Na podzim je v nejnižších polohách jeskyně již většinou jen podlahový led.

Přírodní památka.

Jeskyně byla zařazena mezi chráněné přírodní výtvory (CHPV) rozhodnutím ONV Česká Lípa dne 29. července 1966 na rozloze 0,26 ha. Nyní je chráněna rozloha 0,33 ha a výška je 580 až 625 m. n.m. Mimo vlastní jeskyně tak území zahrnuje i vyšší partie se sutěmi a mechorosty.. PP Naděje spravuje Správa CHKO Lužické hory..

Netopýři.

Jeskyně je významným sociálním místem pro některé druhy netopýrů. Na podzim, po rozpadu kolonií, seznamují samice mláďata s okolními přechodnými úkryty a vhodnými zimovišti. V jeskyni je hojně zastoupen netopýr velkouchý, který je vázán na okolní bukové lesy. Byl zaznamenán i výskyt netopýra velkého, netopýra severního, netopýra vousatého a netopýra řasnatého.

Turistika.

Jeskyně Naděje byla dlouhá léta zdrojem ledu. Místní obyvatelé ji pojmenovali Ledová díra (něm. "Eisloch"). Turistům ji zpřístupnil v sedmdesátých letech 19. století Německý horský spolek ze Cvikova. Její vchod do konce 19. století chránily mříže. Po druhé světové válce se stala volné přístupnou. Odlamování krápníků a zakládání ohňů mělo za následek poškozování ledové výzdoby. Od roku 1988 je proto uzamčena kovovou mříží, aby se zabránilo dalšímu poškozování jeskyně. Klíč lze zapůjčit na Správě CHKO Lužické hory v Jablonném v Podještědí.  K Suchému vrchu vedou turisticky značené cesty, žlutá od Mařenic a dálková červená E10 od Nového Boru. Pod Suchým vrchem prochází také cyklotrasa č. 3061. Z rozcestí pod Suchým vrchem k jeskyni nahoru svahem směřuje značená odbočka (500 metrů).

Přírodní památka Naděje je puklinová pseudokrasová jeskyně v suťovém poli na severní návětrné straně Suchého vrchu v CHKO Lužické hory na severu České republiky nedaleko osady Hamr u Naděje na katastrálním území Naděje, dnes části města Cvikov v okrese Česká Lípa v Libereckém kraji.

Die Eishöhle Naděje ("Eishöhle" oder "Eisloch Hoffnung"; tschechisch "Ledová jeskyně Naděje") ist eine Höhle bei Naděje (Hoffnung) im Lausitzer Gebirge, in der sich das ganze Jahr Eis findet. Seit 1966 steht die Höhle als Naturdenkmal unter staatlichem Schutz.


Život.

Narodil se v roce 1907 v Harrogate. Jeho rodiči byli Rose Samson Hart a Simeon Hart. Z Harrogate se s rodiči přestěhoval do čtvrti East End v Londýně. Jeho otec byl úspěšný židovský krejčí německého a polského původu, jeho matka byla polského původu a dcerou úspěšného obchodníka. Hart měl staršího bratra Alberta a mladší sestru Sybilu.  Vzdělání získal na Cheltenham College na Brandford Grammar School a následně na New College v Oxfordu. Dosahoval vynikajících studijních výsledků.  Po svých studiích působil mezi léty 1932-1940 jako advokát. Během druhé světové války pracoval pro britskou kontrašpionáž MI5, kde mimo jiné znovu navázal přátelství s filosofy Gilbertem Rylem a Stuartem Hampshirem. Úzce spolupracoval s Dickem Whitem, který později vedl MI5 a MI6.  Po válce se nevrátil ke své právní praxi, ale přijal nabídku učit na New College v Oxfordu. Od roku 1948 vyučoval společně s J. L. Austinem seminář s názvem "Legal and Moral Responsibility" ("Právní a morální odpovědnost"). V roce 1952 se stal v Oxfordu profesorem právní vědy. V létě toho roku začal psát svou nejznámější knihu "Pojem práva", která ovšem byla publikována až v roce 1961. V tomto mezidobí vydal svou další významnou práci "Causation in the Law" (1959). V letech 1959-1960 byl prezidentem Aristotelian Society. Mezi jeho studenty patřili významní právní a političtí filosofové Joseph Raz, Ronald Dworkin, Brian Barry, John Finnis a Neil MacCormick. V roce 1969 opustil místo profesora právní vědy (na toto místo za něj nastoupil Ronald Dworkin) a následně začal vést Brasenose College v Oxfordu.  Oženil se s Jenifer Fischer Williams, úřednicí na ministerstvu vnitra a pozdější historičkou na St Anne's College v Oxfordu. Byla v 30. letech 20. století členkou Komunistické strany Velké Británie. Byla kvůli tomu později vyslýchána kvůli podezření ze špionáže ve prospěch sovětů, ale nebylo proti ní vzneseno žádné obvinění. Měl s ní čtyři děti.

Myšlení a dílo.

Jeho myšlení bylo ovlivněno myšlenkami Johna Austina, Jeremyho Benthama a Ludwiga Wittgensteina. Šlo o představitel právního pozitivismu. V teorii práva se snažil využít postupy analytické filosofie (a to hlavně ty lingvistické). Tvrdil, že by teorie práva měla být deskriptivní a jazykově neutrální. Právo je podle něj výsledkem tvořivé lidské (volní) činnosti, není to nic, co by existovalo nezávisle na lidské vůli (tím se staví proti přirozenoprávním teoriím). Ačkoliv je právním pozitivistou, je podle něj možná situace, kdy soudce odmítne aplikovat platnou právní normu, protože je mimořádně nespravedlivá (navrhoval tento přístup namísto tzv. Radbruchovy formule, protože jeho přístup nezpochybňuje formální platnost „nemorálního“ práva). Připouští, že existuje tzv. "minimální obsah přirozeného práva" v právu pozitivním. Ten ale podle něj vychází z antropologických hledisek (např. lidé jsou zranitelní - právo trestá zabití, zdroje jsou omezené - právo chrání soukromé vlastnictví), ne z morálních soudů.

Herbert Lionel Adolphus Hart (18. června 1907, Harrogate. – 18. prosince 1992) byl vlivný právní filosof 20. století. Byl profesorem právní vědy na Oxfordské univerzity a stál v čele Brasenose College. Jeho nejznámější prací je "Pojem práva" (v originále "Concept of Law").

H. L. A. Hart ("Herbert Lionel Adolphus Hart;" * 18. Juli 1907 in Harrogate, England; † 19. Dezember 1992 in Oxford, England) war ein britischer Rechtsphilosoph, der von 1952 bis 1968 als Professor für Allgemeine Rechtslehre ("Jurisprudence") an der Universität Oxford lehrte. Er gilt neben Hans Kelsen als der einflussreichste Vertreter des Rechtspositivismus.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1359. Roku 1400 král Václav IV. svolil, aby Zikmund Huler, k jehož tvrzi Husi tehdy městys patřil, Záblatí opevnil. Huler byl oblíbencem krále Václava IV. a organizoval četné výpady proti církevním statkům v okolí. Zajal mj. tři duchovní, z nichž prvního dal upálit, druhého stít a třetího posléze utopit. Arcibiskup ho za to prohlásil za "největšího nepřítele Boha i církve katolické, za prodlouženou ruku ďáblovu a posla Antikristova". Král naopak Hulera zahrnul ještě vyšší přízní. Ještě v roce 1400 povýšil Záblatí na městečko, majitele panství učinil pak svým královským rádcem a podkomořím. Po odhalení falešné kvitance byl však Huller nakonec zadržen a ještě téhož dne roku 1405 sťat. Městečko zároveň získalo městská práva (např. právo týdenních trhů) podle vzoru Písku a také právo zřídit silnici do Pasova. Jako na jiných místech při řece Blanici, se i v Záblatí ve středověku rýžovalo zlato. Roku 1630 bylo Záblatí přiřazeno k vimperskému panství.  V letech 1729–1733 byla k jižní stěně raně gotického kostela umučení sv. Jana Křtitele přistavěna barokní kaple sv. Jana Nepomuckého. V kostele je možné spatřit řadu gotických stavebních prvků – kružby oken, ostění dveří, křtitelnici. V roce 1874 fara i kostel vyhořely, v následujícím roce byly obnoveny jejich krovy. Z původní gotické stavby se zachoval presbytář, sakristie a zdivo lodi. Ta byla později zaklenuta pozdně gotickou síťovou klenbou. V kostele se dochovaly pozdně gotické malby znázorňující výjevy "Christologického cyklu", které byly v nedávné době restaurovány a oltář ze 17. století. Před kostelem stojí kamenný kříž s litinovým korpusem, který je datován letopočtem 1876. Součástí komplexu je i fara (čp. 38), která se nachází přes ulici naproti kostelu. Jedná se o původně pozdně gotickou budovu, patrně z 15. či raného 16. století.  V roce 1910 stálo v Záblatí 91 domů a žilo tu 492 obyvatel (k češtině se tehdy hlásili tři). Ještě v první polovině 20. století bylo Záblatí městečkem s rušným hospodářským životem. Po druhé světové válce byla část obyvatelstva vysídlena a obec vyrabována. Nyní má obec Záblatí obyvatel a patří k ní několik okolních osad, např. Hlásná Lhota, Řepešín, Zvěřenice.

Obec Záblatí ("Sablat") se nachází v okrese Prachatice, kraj Jihočeský. Leží na řece Blanici v Prachatické hornatině v nadmořské výšce 593 m. Žije zde obyvatel.

Záblatí (deutsch "Sablat") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie befindet sich fünf Kilometer südwestlich von Prachatice "(Prachatitz)" im Böhmerwald und gehört zum Okres Prachatice.


Purismus obecně.

Purismus se poprvé objevil již v klasické antice – např. u známých řečníků Cicerona nebo Seneky. V literatuře se puristické tendence objevují již v období baroka, kdy byl purismus symbolem vlastenectví (např. V. J. Rosa). V Německu se toto úsilí o čistotu jazyka hodně rozšířilo v 17. století jako reakce na módní pronikání francouzských vlivů (např. alamodová literatura). Ve Španělsku byl silný purismus v 18. století, kde se místní jazykovědci snažili bránit rozsáhlému přejímání francouzských literárních forem a vkusu (tzv. afrancesamiento).  Obecně tak lze vystopovat tendenci, kdy se purismus projevuje vždy jako nástroj obrany jazyka v okamžicích, kdy u jeho mluvčích převládne názor, že je ohrožen, byť takové mínění skutečnost odrážet nemusí. S purismem se lze setkat ale také i v případě, kdy ve společnosti převládne expanzivní názor a puristické snahy, ač vnímány stále jako "obranné" představují realizaci expanzionistických myšlenek.

Purismus v češtině.

V češtině se s purismem lze setkat nejméně od počátku 15. století. Tato dlouhá a nepřerušená tradice začala nejpozději u Jana Husa, který si ve "Výkladu desatera" (1412) stěžoval na to, že „pravý Čech“ pomalu češtině přestává rozumět, a doporučuje nahradit například původně německé slovo „knedlík“ (dnes něm. "Knödel") původnějším výrazem „šiška” (které se mimochodem dosud vyskytuje ve východomoravských a v části středomoravských nářečí). Příkladů udává však pouze několik.  Puristické snahy pokračovaly v humanistickém prostředí 16. století, kdy se kladl obzvlášť velký důraz na kultivaci spisovného jazyka a česká větev humanismu se snažila úspěšně ukázat, že čeština obstojí ve srovnání s klasickými jazyky. Zastáncem čistoty češtiny a odpůrce "vtrušování" germanizmů, latinizmů i grécizmů byl například Matouš Benešovský zv. Philonomus, který svůj puristický program explicitně rozvádí v "Knize slov českých vyložených" (1587). Na rozdíl od Jana Blahoslava a jeho "Gramatiky české" (1571), která také odmítala nadměrné užívání zavlečených slov, nepřiznával funkčnost žádným cizím slovům: M. Benešovský se snažil překládat i vlastní jména (Melantrich = Černovlásek, David = Silruk) a biblické (bible = bukva) a filozofické (logika = slovnice, gramatika = čtenice, dialektika = rozhodnice) pojmy.  Dále se tradice přelévala do barokního purismu v dílech, jako je "Brus jazyka českého" Jiřího Konstance (1667), vydaný po jeho smrti M. V. Šteyerem, a známá "Čechořečnost" Václava Jana Rosy z r. 1672. Ta kromě obrany českého jazyka obsahuje také puristický slovníček, z něhož čerpali i další barokní gramatici. Další důležitou položkou je "Grammatica Linguae Bohemicae" (Václav Jandit, 1704, 1705, 1715, 1732, 1739, 1753): k vydání z r. 1715 je připojen puristický slovníček pod názvem "Slovář český" (1704), jehož autorem je J. Ryvola, člen řádu křižovníků s červenou hvězdou. Čistota češtiny se, přirozeně nesoustavně, objevovala v požadavcích jezuitských kazatelů 18. století, jako byl např. Ondřej František Waldt (svatonepomucké kázání z r. 1729) nebo Daniel Nitsch, a nakonec ústí ve známý purismus obrozenecký. Opakovaně uváděný Jan Václav Pohl je tedy jen jednou z položek v delším seznamu dlouhodobých snah českých intelektuálů.  Puristické snahy se v Česku částečně objevují ještě ve 20. století u jazykovědců z okruhu časopisu Naše řeč v polemice se stoupenci tzv. funkční lingvistiky, (Dobová kritika Jiřího Hallera, lingvistu a redaktora časopisu Naše řeč, pro jazykový purismus je moderní lingvistikou považována za nespravedlivou.) S nástupem pražského strukturalizmu puristické snahy pomalu odezněly.

Purismus v chorvatštině.

Chorvatský jazyk má ze své podstaty přirozeně silné puristické tendence. Vymezuje se tím vůči jazyku srbskému, který je co se do slovní zásoby týče téměř totožný, avšak praxe tvorby domácích slov a nahrazování internacionalizmů mu je zcela cizí. Již v dobách chorvatského národního obrození začaly být mezi jazykovědci zaváděny zcela nové chorvatské termíny; mnohdy založené na podobném základě, jako tomu bylo v češtině (neboť je známo že čeští a chorvatští obrozenci měli díky existenci jednoho státu četné kontakty. Jednalo se velmi často o kalky z němčiny (z bahnhof → kolodvor, z geographia → zemljopis).  Nové rozměry získal chorvatský jazykový purismus během druhé světové války, kdy fašistické Chorvatsko politicky bojovalo proti sdílení čehokoliv společného se Srby, včetně jazyka. Nová slova se však v jazyce neusídlila (např. místo "tramvaje" "munjovoz") a se vznikem socialistické Jugoslávie začaly být aktuální zcela jiné jazykové otázky. Dosud existující purismy, které jsou v chorvatském jazyce vnímány jako vlastní, domácí a používají se již od doby obrození, samozřejmě zůstaly a byly vnímány jako součást tzv. "západní varianty srbochorvatského jazyka"  V roce 1990 se těsně před rozpadem Jugoslávie rozpadl i společný jazyk. Chorvatština byla uznána za svébytnou řeč a tendence k zvýšení odlišnosti od srbského jazyka se začaly zvyšovat. Mnoho internacionalismů bylo nahrazeno; řada z nich se ujala a používá se dodnes, některé jiné se však ukázaly jen pouze jako symboly doby a lidé si na ně nezvykli. Některé puristické tendence se ukázaly ba dokonce až jako komické (zrakomlat namísto helikoptera) a staly se předmětem parodizace tiskem. Spoustu nových výrazů však přejala oficiální linie jazyka, především státní správy, přestože ve veřejnosti větší ohlas nenašly.

Purismus v srbštině.

Ačkoliv je srbský jazyk v podstatě puristickým principům vzdálen, během konfliktu v Jugoslávii bylo možné vystopovat určité tendence puristického charakteru, podstatě jazyka cizí a zastávané občas některými vzdělanými osobnostmi. Nejvíce zasáhly oblasti srbské Bosny a Hercegoviny, kde byl přijat cizí a nikdy nepoužívaný standard jazyka z Bělehradu (ekavština). Do popředí se dostal styl projevu, založený na písemné tradici dávných srbských hrdinů; guslarů a hajduků. Jedná se tak o víceméně přenesení etnického čištění na zcela nové pole – pole jazyka. Tento trend však byl spíše marginální a po normalizaci vzájemných vztahů rychle skončil.

Purismus či purizmus (z latinského "purus" 'čistý') je úsilí o stylovou čistotu v tvorbě. V jazykovědě je literárním úsilím o čistotu národního jazyka a literárních děl od cizích slov, syntaktických vazeb i jiných jazykových útvarů. Zároveň se jedná o očistu národního jazyka od jeho pokleslých forem.

Unter Sprachpurismus (frz. "purisme," zu lat. "purus" „rein“) oder "Sprachreinigung" wird der Versuch verstanden, alle Fremd- und Lehnwörter aus einer Sprache zu entfernen, indem aus dem Material der eigenen Sprache neue Wörter gebildet werden. Vertreter eines Sprachpurismus werden auch als "Sprachreiniger" bezeichnet.


Původ.

Narodil se jako syn přísedícího říšského komorního soudu ve Wetzlaru Heřmana Jošta Blümegena a jeho manželky Jenovéfy von Deuring. Roku 1720 se otec stal členem říšské dvorské rady, rodina se přestěhovala do Vídně a byla inkorporována mezi dolnorakouskou a později moravskou šlechtu. Mezi jeho mladší sourozence patřili královéhradecký biskup Heřman Hannibal, moravský zemský hejtman Jan Kryštof nebo abatyše vídeňského kláštera klarisek (Königinkloster) Marie Antonie.

Kariéra.

Roku 1740 byl jmenován císařským radou a přísedícím moravského zemského soudu a královského tribunálu na Moravě. Roku 1743 se stal členem komise pro rozvržení daně z majetku, během válek v letech 1741 a 1742 spravoval spolu s Jiřím Fridrichem Žalkovským sklady obilí a krmiva v Čechách a na Moravě. Po zřízení zemské milice (1744) se stal členem generální zemské vojenské komise. V témže roce se také stal kancléřem královského tribunálu na Moravě. Roku 1748 se stal skutečným tajným radou, nejvyšším zemským komorníkem a předsedou smíšené kontribuční, kamerální a vojenské komise. Po oddělení justice od politické správy stanul roku 1749 v čele královské reprezentace a komory na Moravě, budoucího moravského gubernia (od 1763), roku 1753 byl jmenován moravským zemským hejtmanem. Královna ho roku 1759 povýšila do hraběcího stavu dědičných zemí, císař František I. Štěpán následně do říšského hraběcího stavu (1761). Roku 1760 byl povolán do Vídně do státní rady, kde nejprve zastával post ministra pro vnitřní záležitosti, roku 1765 byl jmenován dvorským kancléřem a roku 1771 nejvyšším českým a prvním rakouským kancléřem. Za jeho působení ve funkci došlo ke zrušení jezuitského řádu, vydání tolerančního patentu, ke školským reformám, ke zřízení okrskové správy pro vojenskou konskripci a armádní odvody, ke zlepšení poddanských poměrů, ke zrušení nevolnictví a k dalším reformám. Pro zadržení jistého císařského opatření, jehož uplatnění se snažil zabránit, byl nucen rezignovat a byl propuštěn ze státních služeb bez nároku na penzi. Současně byl penzionován i jeho bratr Jan Kryštof, který stál v čele moravského gubernia.  Byl zakladatelem letovického kláštera milosrdných bratří (1759).

Velkostatkář a podnikatel.

Po otci zdělil statky Letovice a Slatinka na Moravě. V Letovicích zřídil v roce 1745 plátenickou manufakturu, kterou později (1763) přestavěl na bavlnářskou, další bavlnářský podnik zřídil na nově zakoupeném (1762) statku Kettenhof v Dolním Rakousku. Jednalo se o jedny z největších podniků v monarchii. Společně se svými švagry hrabaty Kořenským a Chorynským provozoval také kožedělnou manufakturu ve Veselí nad Moravou. Ze statků Letovice, Slatinka a Kettenhöf potom zřídil roku 1774 rodové svěřenství. Jeho dědicem se stal nejprve syn František Jindřich, poté synovec Petr a nakonec se majiteli fideikomisu stali potomci dcery Marie Eleonory, hrabata Kálnokyové.  Při svých brněnských pobytech využíval jako své sídlo zámek ve Šlapanicích.

Rodina.

Poprvé se oženil s Marií Annou (1716-1781), dcerou hradišťského krajského hejtmana Františka Antonína Karla Chorinského z Ledské a sestrou pozdějšího brněnského biskupa Matyáše Františka Chorinského. Měli spolu devět dětí, z nichž se čtyři dcery dožily dospělosti:  Jeho druhou ženou se roku 1782 stala hraběnka Karolina Breunerová (1744-1799), se kterou měl svého jediného syna Františka Jindřicha (1756-1806).

Jindřich Kajetán hrabě "(1720-1759 svobodný pán)" z Blümegenu (29. června 1715 - 30. července 1788 Letovice) vysoký rakouský úředník a manufakturista.

Heinrich Kajetan Blümegen, ab 1736 Freiherr von Blümegen, ab 1759 Graf von Blümegen (* 29. Juni 1715 auf Gut Erlaa bei Wien; † 30. Juli 1788) war erzherzoglich österreichischer Erster Kanzler.


Obsah.

Údaje zahrnují celá jména, pseudonymy, přepisy a varianty v různých jazycích a jména, která se v průběhu času změnila (např. po svatbě). Mezi těmito jmény je jedno označeno jako preferovaný název.  Databáze je zaměřena na umělce. V databázi je každý záznam identifikován jedinečným číselným kódem. Záznamy jsou vzájemně propojeny se souvisejícími umělci a daty. Databáze zahrnuje autory od antiky až po současnost a její rozsah je celosvětový.  ULAN zahrnuje vlastní jména a související informace o umělci. Jako umělci mohou být vedeni buď fyzické osoby nebo skupiny jednotlivců pracující společně (právnické osoby). Převážně jsou zahrnuti umělci z oblasti výtvarného umění a architektury, případně literatury. Herci, tanečníci, zpěváci apod. obvykle zahrnuti nejsou.

Historie.

Práce na ULAN začaly v roce 1984, kdy Getty Institute rozhodl sloučit a koordinovat jednotlivé samostatné databáze. Vznikly tak slovníky pro jména umělců (ULAN) a geografická jména (TGN). V roce 1987 Getty Institute vytvořil oddělení, které se věnuje sestavování a terminologii. Databáze ULAN byla původně určena pouze pro interní využití, zájem o její využívání však projevili odborníci i z jiných institucí. Getty Institute proto ULAN zpřístupnil i pro širší využití v souladu s principy katalogizace a terminologie a se zárukou relevantních literárních pramenů.  Původně byl ULAN sestaven jako jednoduchý abecední seznam zahrnující jména a životopisy, v 90. letech byl uveden do souladu s národními a mezinárodními normami pro tezaurus. Jeho působnost byla rozšířena i na firemní subjekty, například architektonické ateliéry nebo úložiště umění.  ULAN byl v roce 1994 publikován v tištěné podobě a jako strojově čitelný soubor. Vzhledem k rostoucímu objemu a četným změnám a doplňkům se ukázala tištěná verze jako nepraktická. Je tedy nadále publikována pouze v elektronické podobě a s možností online vyhledávání na webovém rozhraní.

Union List of Artist Names, zkráceně ULAN (neboli "Sjednocený seznam uměleckých jmen") je online databáze, která obsahuje asi 293 000 jmen a dalších informací o umělcích. ULAN vytvořil a spravuje "Getty Research Institute" v Los Angeles. I když je ULAN zobrazován jako seznam, jedná se o tezaurus.

Die Union List of Artist Names (ULAN) ist ein strukturiertes Vokabular mit etwa 293.000 Namen und anderen Informationen über Künstler. Er wird vom Getty Research Institute herausgegeben.


Reprezentace.

V roce 1992 vybojoval v Norsku na mistrovství Evropy do 18 let bronzovou medaili. V seniorské kategorii reprezentoval Rusko na mistrovství světa 1998 ve Švýcarsku (5. místo).

Hráčská kariéra.

Odchovanec klubu Traktor Čeljabinsk debutoval v ruské nejvyšší soutěži v sezoně 1991/92 v barvách moskevského Dynama. V rodném Čeljabinsku hrál již v ročníku 1990/91 za tamní Mechel druhou ligu. V roce 1992 jej draftoval jako desátého celkově klub NHL San José Sharks. Do organizace tohoto klubu vstoupil o rok později. Nazarov v NHL proslul mimo jiné jako hráč, který se během zápasu i popere s hráčem soupeře.  Ze San José byl vyměněn v průběhu sezony 1997/98 do Tampa Bay Lightning. Během následujících čtyř sezon postupně prošel mužstvy Calgary Flames, Anaheim Ducks, Boston Bruins a nakonec se v průběhu ročníku 2001/02 usadil v kádru Phoenix Coyotes. V dresu tohoto celku nastupoval až do roku 2004. Ročník NHL 2004/05 se kvůli sporům vedení ligy a hráčských odborů nekonal, tak jej strávil Nazarov v ruské superlize. V průběhu ročníku přestoupil z Metallurgu Novokuzněck do Avangardu Omsk. S Omskem vyhrál turnaj Super six, kterého se zúčastnili mistři šesti evropských zemí. Po výluce se vrátil do Severní Ameriky, kde posílil celek Minnesota Wild. V jeho dresu odehrál v úvodu sezony 2005/06 dvě utkání. V listopadu byl odeslán do záložního celku Minnesoty – Houston Aeros, který hraje AHL. Za Houston nastoupil pouze k jednomu utkání – 27. listopadu proti Milwaukee Admirals. Klub poté opustil a v létě ukončil kariéru, takže to byl jeho poslední zápas v profesionální kariéře.

Trenérská kariéra.

V letech 2008-2010 trénoval mateřský Čeljabinsk v Kontinentální hokejové lize. Od října 2010 vedl dva roky Viťaz Čechov ve stejné soutěži. V létě 2013 se stal hlavním trenérem klubu HC Donbass Doněck, ukrajinského účastníka KHL a zároveň převzal ukrajinskou reprezentaci. Po roce oba posty opustil a v sezoně 2014/15 trénoval Barys Astana.  Od sezony 2015/16 nastupuje na pozici trenéra SKA Petrohrad, smlouvu podepsal na dvě sezony.

Aféra v Minsku.

Jako trenér Čechova se nechvalně proslavil 4. listopadu 2011, když v utkání na ledě Dinama Minsk ve vypjaté situaci, když 44 sekund před koncem jeho mužstvo inkasovalo branku na 2:3, popadl hokejku a se dvěma svými svěřenci napadl diváky za svojí střídačkou Za incident dostal trest v podobě zákazu vést mužstvo ve dvou utkáních. Trenér se hájil tím, že na střídačku začaly létat ze strany diváků předměty. Například toto video incidentu na serveru YouTube zhlédlo již přes 220 000 uživatelů.  Hráči Čechova měli problémové chování opakovaně a ostatní kluby by si přály, aby byl klub vyloučen a Nazarov potrestán.  Problémové chování však prokazoval i v dalším působišti, když na střídačce Barys Astana v září 2014 na ledě Vladivostoku hodil láhev po rozhodčích a gestikuloval opět i do hlediště, inkasoval šestizápasový distanc. V listopadu pak v utkání s Kazaní hodil láhev po hráči soupeře a za trest nesměl na lavičku čtyři utkání a musel zaplatit 49 000 rublů.

Andrej Viktorovič Nazarov (Андрей Викторович Назаров, * 22. května 1974 v Čeljabinsku, SSSR) je bývalý ruský hokejový útočník, který odehrál 571 utkání v NHL.

Andrei Wiktorowitsch Nasarow (; * 22. Mai 1974 in Tscheljabinsk, Russische SFSR) ist ein ehemaliger russischer Eishockeyspieler und derzeitiger -trainer. Während seiner aktiven Zeit spielte er in der National Hockey League für die San Jose Sharks, Tampa Bay Lightning, Calgary Flames, Mighty Ducks of Anaheim, Boston Bruins, Phoenix Coyotes und Minnesota Wild und in der russischen Superliga für Dynamo Moskau, Metallurg Nowokusnezk und Awangard Omsk. Zuletzt war er Cheftrainer von Neftechimik Nischnekamsk aus der Kontinentalen Hockey-Liga.


Historie.

Prvním pick-upem byl automobil Ford model T s užitkovou karoserií. Později jej vystřídal model A.

Typy.

Kompaktní pick-upy.

Prodávají se po celém světě. Hlavním producentem jsou japonské automobilky. Automobily technicky vycházejí z terénních automobilů. Japonské automobilky vyráběly tyto vozy pro vývoz do USA. Zde se jejich vozy prodávaly pod značkami místních automobilek. V Evropě jsou tyto vozy oblíbené zejména v zemědělské nebo lesnické sféře. Západoevropské automobilky tento segment příliš nenabízely. Naopak široká nabídka existovala v zemích východního bloku. Zde tyto vozy produkovaly automobilky Lada, UAZ nebo ARO.

Velké pick-upy.

Vyrábějí a prodávají se zejména v USA. Mají velké rozměry a velkou užitnou hmotnost. Mohou být upraveny také jako tahače menších návěsů. Ve Spojených státech se těší značné oblibě a jsou zde využívány i jako osobní vozy. To dokládá i fakt, že Ford F150 byl několik let nejprodávanějším vozem v USA. Obliba je tak velká, že v USA se z těchto automobilů odvozují různé limitované edice. V současné době se na americký trh snaží prosadit i asijské automobilky se svými typy.

Středně velké pick-upy.

Opět jsou oblíbené ve Spojených státech. Vyrábějí se od 80. let. Prvním středním pick-upem byla Dodge Dakota.

Užitkové kupé.

Vozy určené pro prodej v USA a v Austrálii. Jsou odvozeny z osobních vozů. Mají dvou- nebo čtyřdveřovou karoserii a odkrytý nákladový prostor.

Evropské pick-upy.

Jedná se o užitkové vozy odvozené z osobních automobilů. Obvykle se jedná o malé vozy nebo vozy nižší střední třídy.

Pick-up je druh užitkové automobilové karoserie. Prostor pro náklad je původně odkrytý, ale může na něj být namontována krycí nástavba. Takovýto automobil je vybaven tvrdšími tlumiči pro převoz těžších nákladů. Pick-upy jsou často robustnější než dodávkové automobily. V Evropě jsou pick-upy často odvozeny od osobních automobilů a slouží zejména k přepravě zboží. V USA mají pick-upy významné místo v kultuře. Prodej pick-upů je zde populární a nahrazuje v některých oblastech i prodej osobních automobilů.

Ein Pick-up (aus oder ‚mitnehmen‘) ist ein Pkw oder Geländewagen mit ebener, offener Ladefläche (Pritsche). Der Pick-up ist damit eine Spezialform des Pritschenwagens. Die Bedeutung dieses Fahrzeugtyps ist in verschiedenen Teilen der Erde extrem unterschiedlich.


Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Článek 489 trestního zákoníku Marockého království kriminalizuje hrubé a nepřirozené akty s jedinci stejného pohlaví. Stejnopohlavní sexuální aktivita je podle marockých zákonů trestána odnětím svobody v délce trvání 6 měsíců až 3 let a pokutou 120 až 1200 dirhamů. Nicméně tyto zákony jsou místními autoritami vymáhány sporadicky s jistou mírou tolerance vůči homosexualitě v turistických resortech například Marrákéši. Tyto vztahy často představují formu prostituce poptávanou turisty. Právní status LGBT Maročanů je z velké části ovlivněn tradiční islámskou morálkou, která na homosexualitu a crossdressing pohlíží jako na projevy amorálnosti.  V r. 2016 byly v Marrákeši zatčeny dvě dívky po zveřejnění fotografie, na níž se líbaly. Jejich případ se stal předmětem mezinárodního odporu. Hlavní líčení se odložilo na prosinec 2016, kde je nakonec soud zprostil viny.

Vládní politika.

Žádná z vládnoucích, ani opozičních stran, nepodporuje veřejně LGBT práva, což znamená, že se doposud nepřijaly žádné zákony chránící je. Vláda na homosexualitu nahlíží z hlediska zájmu ochrany tradiční kultury, tedy tradičních genderových rolí a náboženské morálky. Homosexuální tematika je v literatuře zakázána a školy jsou nuceny učit o nebezpečí a rizicích aktů proti přírodě. Kromě toho byl 21. března 2008 zveřejněn Ministerstvem vnitra ucelený koncept vládní agendy: zachování občanské etiky, ochrana společnosti před všemi akty nezodpovědného chování a zachování marocké kulturní identity.  V zahraniční politice odmítla vláda účast zástupců International Gay and Lesbian Rights Representative na Konferenci OSN o HIV/AIDS v r. 2001. Taktéž odmítla rezoluci OSN formálně odsuzující diskriminační anti-gay zákony.

Stejnopohlavní soužití.

Stejnopohlavní páry nemají žádný právní status.

Ochrana před diskriminací.

Homofobní a transfobní diskriminace a harašment nejsou marockou legislativou zakázány. Většina Maročanů je přesvědčená o tom, že homosexualita a jiné genderové identity jsou hříšnými projevy západní dekadence a amorálnosti. Ochrana LGBT práv není zdejší vládou považovaná za jednání v nejlepším zájmu občanů.

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) se v Maroku setkávají s právními komplikacemi neznámými pro většinové obyvatelstvo. Mužská i ženská stejnopohlavní sexuální aktivita je v Maroku trestná. Jeho společenský a kulturní postoj k LGBT stojí v přímém kontrastu se sousedním Španělskem. V pozadí restriktivní politiky k LGBT právům hraje ústřední roli islámská vláda.

Homosexualität in Marokko, speziell homosexuelle Handlungen, sind unter Strafe gestellt, allerdings kommt es nur zu einer staatlichen Verfolgung, wenn sie in der Öffentlichkeit ausgeübt werden.


Dětství a mládí.

Narodil se v Praze jako třetí syn hraběte Václava Antonína Chotka (1674–1754) a jeho manželky Marie Terezie von Scheidlern (1682–1709). Jeho dva starší bratři František (1700–1708) a Václav (1703–1725) zemřeli předčasně. V letech 1718–1721 pobýval Jan Karel ve Vídni, kde pravděpodobně sloužil jako páže u císařského dvora, poté studoval filozofii a práva na Karlově univerzitě (1721–1726). Spolu s nejmladším bratrem Rudolfem absolvoval v letech 1727–1730 kavalírskou cestu po Evropě. Cesta zahrnovala studium na univerzitě v Leidenu, více než roční pobyt v Paříži a krátkodobé pobyty na různých místech v Německu a Itálii.

Kariéra.

Po návratu ze zahraničních cest byl ze strany otce Václava Antonína Chotka více podporován mladší syn Rudolf, zatímco Jan Karel se několik let neúspěšně snažil prosadit ve státních službách. V roce 1739 se stal radou vrchního zemského úřadu ve Vratislavi, odkud musel odejít na počátku války o rakouské dědictví. V roce 1743 se stal správcem okupované Horní Falce, střídavě pobýval ve Vídni a v Sulzbachu, později byl nejvyšším válečným komisařem armády prince Karla Lotrinského v severní Itálii. Podle rodové legendy tehdy prodal stříbrné šperky své manželky, čímž umožnil vyplacení zadržovaného žoldu a dobytí Janova v září 1746. V letech 1748–1749 byl krátce vyslancem v Berlíně.  Od roku 1749 působil jako místokancléř v česko-rakouské dvorské kanceláři (kancléřem byl jeho mladší bratr Rudolf), jeho kompetence v této funkci ale nebyly zcela jasné, později byl jako generální válečný komisař členem Dvorské válečné rady a zasloužil se o výstavbu pražské Invalidovny. Omezený vliv jeho osobnosti dokládá fakt, že po bratrově smrti v roce 1771 rezignoval na státní funkce a veřejného dění se pak zúčastnil již jen jako předseda Invalidní komise (do roku 1781).  Kromě zmíněných státních úřadů získal též čestné hodnosti císařského tajného rady a komořího, v roce 1764 obdržel velkokříž Řádu sv. Štěpána. Od roku 1755 byl dědičným nejvyšším dveřníkem v Dolních Rakousích, stejný post mu byl v roce 1765 udělen i pro Horní Rakousko. Od roku 1723 užívali Chotkové český hraběcí titul, Jan Karel s bratrem Rudolfem dosáhli v roce 1745 rozšíření hraběcího stavu pro celou Říši. Říšský hraběcí titul byl oceněním jejich zásluh v počátcích vlády Marie Terezie, formálně byl ale diplom vydán pro jejich otce Václava Antonína.

Majetkové poměry a rodina.

Přestože byl starším potomkem, kvůli napjatým vztahům s otcem převzal při rozdělování majetku po matce v roce 1736 menší podíl (Bělušice). V roce 1764 zakoupil za 440 000 zlatých panství Nové Dvory na Kutnohorsku, kde nechal postavit umělou zříceninu, nechal vysázet les a podnikl i stavební úpravy novodvorského zámku (zřízení divadla v roce 1784), zámek Kačina zde vznikl až za jeho syna Jana Rudolfa. Mezitím za zásluhy dostal v roce 1753 darem palác ve Vídni (dříve palác Strozziů ve vídeňské čtvrti Josefstadt). Zde sice trvale sídlil, ale finanční problémy jej přinutily prodat přilehlé pozemky.  V roce 1740 se ve Vídni oženil s hraběnkou Annou Marií hraběnkou Kotulínskou z Kotulína (1711–1798), vdovou po hraběti de Hautois. Z jejich manželství se narodilo pět dětí, dospělosti se ale dožil jen syn Jan Rudolf (1749–1824), který byl významným představitelem Chotků v politice i v úpravách rodových sídel (Veltrusy, Kačina).

Jan Karel hrabě Chotek z Chotkova a Vojnína (29. října 1704, Praha – 8. listopadu 1787, Vídeň) byl český šlechtic a rakouský politik ze starobylého rodu Chotků. Ve státních úřadech nedosáhl významu svého mladšího bratra Rudolfa, ale spolu s ním pomohl ke vzestupu Chotků mezi vlivnou aristokracii habsburské monarchie 18. století. Pro své potomstvo zakoupil panství Nové Dvory, kde později vznikl empírový zámek Kačina.

Johann Karl (seit 1745) Graf Chotek von Chotkowa und Wognin, (* 29. Oktober 1704 in Prag; † 8. November 1787 in Wien) war böhmisch-österreichischer Hofkanzler im Dienst der Habsburgermonarchie.


Hráčská kariéra.

Před vstupem do draftu, hrával v juniorském celku Kingston Frontenacs hrající v OHL. V klubu působil v letech 1995-1998. V posledním roce získal cenu William Hanley Trophy. V roce 1996 byl draftován týmem San Jose Sharks ve čtvrtém kole 102. celkově. Poprvé v seniorském hokeji se objevil v sezoně 1996/97, v nižší zámořské soutěži AHL odehrál jeden zápas, ve kterém přihrál na gól. Na farmě Sharks v Kentucky Thoroughblades hrál stabilně v období 1998-2000. Sezonu 2000/2001 střídal mezi farmou Kentucky a hlavním týmem San Jose Sharks. 6. října 2000 debutoval v NHL, zápas odehrál proti St. Louis Blues. Od roku 2001 byl kmenovým hráčem Sharks. 1. března 2003 byl vyměněn za Wayne Primeau do Pittsburgh Penguins. V klubu Penguins setrval jeden rok. Během výluky v NHL 2004/2005 odehrál šest zápasů v nižší rakouské lize za klub EC Dornbirn. 18. srpna 2005 podepsal smlouvu s klubem Washington Capitals jako volný hráč. První sezonu v Capitals plnil roli alternativního hráče. V sezóně 2007-08 zdvojnásobil počet střel na bránu z předchozí sezony, celkem vystřelil 111 krát na branku. Byl třetím nejvíce střílejícím hráčem mezi hráči Capitals, přestože byl druhý s nejnižší časem na ledě. Zlepšil si hodnocení plus / mínus v každém ročním období, které se datuje do roku 2003. 27. května 2008 prodloužil smlouvu s Washington Capitals na následující tři roky za 1 000 000 dolarů na sezónu. Hlavní účel v Capitals měl takový, aby chránil hvězdy týmu např: Alexander Ovečkin, Nicklas Bäckström a další. Po vypršení smlouvy nemělo vedení klubu již zájem a 1. července 2011 se stal volným hráčem. Později si ho vyhlídl tým Florida Panthers, se kterým podepsal dvouletou smlouvu v hodnotě 950 000 dolarů. Ve Floridě však strávil jeden rok. 29. října 2012 se dohodl na smlouvě s finským klubem TuTo Hockey, hrající v nižší lize pod názvem Mestis. V prvním zápase, které se odehrálo 1. listopadu 2012, utrpěl otřes mozku. Po čtyřech dnech se rozhodl k návratu do Kanady, podrobit se rehabilitacím, později se rozhodl ukončit hráčskou kariéru.

Matt Bradley (* 13. července 1978 ve Stittsville, Ontario) je bývalý kanadský hokejový útočník. Momentálně pracuje jako skaut pro klub Washington Capitals.

Matthew William „Matt“ Bradley (* 13. Juni 1978 in Stittsville, Ontario) ist ein ehemaliger kanadischer Eishockeyspieler und derzeitiger -scout, der im Verlauf seiner aktiven Karriere zwischen 1995 und 2012 unter anderem 722 Spiele für die San Jose Sharks, Pittsburgh Penguins, Washington Capitals und Florida Panthers in der National Hockey League auf der Position des rechten Flügelstürmers bestritten hat.


Části města.

Osady a samoty: u Velkých Hamrů u Velkých Hamrů II u Bohdalovic  Od roku 1942 je součástí Velkých Hamrů Svárov, dějiště Svárovské stávky roku 1870.  Velké Hamry jsou v Česku jedním z největších sídel bez názvů ulic.

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází pravděpodobně z roku 1624. Starší pojmenování obce Hamersko a název Hoření a Dolení Hamr pocházejí od železných hamrů, které zde stávaly pravděpodobně ve 13. a 14. století. Název Velké Hamry se používá od roku 1914, kdy byly sloučeny osady Hoření a Dolení Hamr v jednu obec. V roce 1926 byla obec povýšena na městys, městem se Velké Hamry staly v roce 1968.

Doprava.

Velké Hamry leží na silnici I/10 (Praha – Harrachov – Polsko) a na železniční trati 035 (Železný Brod – Tanvald). Na nádraží "Velké Hamry" zastavují téměř každou hodinu jak osobní vlaky linky L11 z Tanvaldu do Železného Brodu, tak rychlíky linky D6 z Prahy do Tanvaldu. Vedle toho byla v listopadu 2010 otevřena severněji položená zastávka osobních vlaků "Velké Hamry město", která lépe obsluhuje centrum obce.  Po reorganizaci autobusových linek IDOL v roce 2010 jsou Velké Hamry obsluhovány dvěma linkami s poměrně hustým provozem v pracovní dny a několika spoji o víkendu: Kromě toho zde zastavují spoje dálkové linky Praha – Harrachov. Připojená vesnice Hamrska, která neleží v údolí, ale na svazích hory Muchov, je obsluhována jen v pracovní dny linkou 852 Tanvald – Zásada.

Pamětihodnosti a přírodní zajímavosti.

památky: příroda:

Muzeum obnovitelných zdrojů energie.

V původní textilní továrně, založené baronem Liebigem, zajišťovala od roku 1907 výrobu elektrické energie vodní elektrárna. Po ukončení výroby v textilce dodávala proud do veřejné sítě. Nový majitel provoz elektrárny, osazené dvěma Francisovými turbínami o výkonu 100 kW a 250 kW, zachoval a zřídil v ní Muzeum Energie. K vidění krom turbín je původní velín z roku 1910 či modely znázorňující přeměny energie.

Velké Hamry (německy "Großhammer", nebo "Groß Hammer") jsou malé město nacházející se na severu Čech na jihovýchodním okraji Jizerských hor po obou stranách údolí řeky Kamenice, která jím protéká. Administrativně patří do okresu Jablonec nad Nisou a do Libereckého kraje. Je zde evidováno 653 adres a žije zde obyvatel.

Velké Hamry (deutsch "Großhammer", früher "Groß Hammer") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt elf Kilometer östlich von Jablonec nad Nisou im Isergebirge und gehört zum Okres Jablonec nad Nisou.


Klubová kariéra.

Aston Villa.

V roce 2000 odešel Hitzlsperger, tehdy jako osmnáctiletý, z dorostu Bayernu Mnichov do anglického klubu Aston Villa. V roce 2001 odešel byl poslán na hostování do Chesterfield FC. Během pěti let strávených v Aston Ville si připsal 114 zápasů a dvanáct vstřelených gólů. V létě 2005 odešel do rodného Německa, konkrétně do týmu VfB Stuttgart, kde podepsal kontrakt na dva roky.

VfB Stuttgart.

V létě 2005 se tedy stal součástí sestavy Stuttgartu. Ve druhé sezóně strávené v klubu pomohl k zisku titulu, který si Stuttgart zajistil až výhrou v posledním ligovém utkání s Energií Cottbus. Hitzlsperger vstřelil v 27. minutě důležitý vyrovnávací gól. V 63. minutě pak vstřelil vítězný gól Sami Khedira. Hitzlsperger opustil hřiště v 87. minutě, když ho vystřídal Serdar Tasci.  Po čtyřech a půl sezóně přestoupil do Itálie.

Lazio Řím.

V lednu roku 2010 přestoupil za částku okolo 550 tisíc eur do Lazia Řím. Za Lazio odehrál šest ligových zápasů a vstřelil jeden gól. Gól vstřelil v posledním ligovém zápase s Udinese Calcio a přispěl tak k výhře 3-1. Po půl roce mu skončila smlouva a opět se stal volným hráčem.

West Ham United.

Hitzlsperger zamířil do West Ham United, kde se 5. června 2010 stal první posilou tohoto anglického celku a po pěti letech tak měl opět možnost zahrát si v Premier League. Smlouva s West Hamem platila na tři roky.

VfL Wolfsburg.

V létě 2011 jej West Ham uvolnil a Hitzlsperger se poohlížel po dalším angažmá. O jeho služby podle některých zdrojů projevily zájem anglické kluby Aston Villa, kde Hitzlsperger dříve působil, a Wolverhampton Wanderers. Nakonec se v srpnu upsal německému Wolfsburgu v kontraktu na tři roky. Během podzimu sezóny 2011/2012 odehrál jen pět ligových zápasů a z toho jen jeden zápas celých devadesát minut. Následně se v listopadu podrobil operaci kolena. Na začátku roku měl problémy s lýtkem.

Reprezentační kariéra.

Hitzlsperger reprezentoval mládežnické výběry Německa, a to výběry do 17, do 19 a do 21 let.  Objevil se na mistrovství světa hráčů do 17 let pořádaném v roce 1999 Novým Zélandem. Hitzlsperger odehrál všechny tři skupinové zápasy, po dvou bezgólových remízách a porážce 1-2 s Austrálií se však Němci museli s turnajem rozloučit.  Jeho debut v seniorské reprezentaci se uskutečnil v září 2004 v přátelském zápase s Íránem, který skončil vítězstvím Německa 2-0. Do utkání zasáhl v 68. minutě střídáním Bernda Schneidera.  V roce 2005, o rok později, pořádalo Německo Konfederační pohár, kde se umístilo třetí. Hitzlsperger byl součástí týmu, který se poháru účastnil a nastoupil ve všech třech utkáních skupiny.  Zúčastnil se taktéž mistrovství světa v roce 2006 pořádané právě Německem, nebyl ovšem členem základní sestavy. Na mistrovství tak nastoupil jen v jediném zápase, a to v zápase s Portugalskem o třetí místo, jenž skončil vítězstvím 3-1 pro pořadatele. Do hry vstoupil až v 79. minutě za Bastiana Schweinsteigera.  O pár měsíců později vstřelil první reprezentační gól. Stalo se tak v záříjovém kvalifikačním zápase o mistrovství Evropy 2008 při vítězství 13-0 nad výběrem San Marina.  Hitzlsperger patřil mezi ty hráče, kteří byli trenérem Joachimem Löwem povolaní na mistrovství Evropy 2008. Nastoupil i do všech třech vyřazovacích bojů a dopomohl Německu k druhému nejlepšímu umístění na turnaji.  Jeho prozatím posledním zápasem za reprezentaci bylo přátelské utkání Německa s Dánskem hrané 11. srpna 2010. Zápas skončil remízou 2-2.

Úspěchy.

Klubové.

VfB Stuttgart

Reprezentační.

Německo

Coming out.

Dne 8. ledna 2014, asi čtyři měsíce po ukončení profesionální fotbalové dráhy, se v rozhovoru pro německý týdeník Zeit svěřil se svou homosexuální orientací. „Trvalo mi dlouho, než jsem s definitivní platností zjistil, že jsem gay, a před několika lety jsem pochopil, že bych nejraději žil s jiným mužem,“ uvedl. Tento krok vzbudil mediální pozornost jako coming out jednoho z mála světově známých či vrcholových fotbalistů.

Thomas Hitzlsperger (* 5. duben 1982, Mnichov, Spolková republika Německo) je německý profesionální fotbalista, který hraje na postu záložníka za německý klub VfL Wolfsburg v nejvyšší německé lize – Bundeslize. Mezi jeho předchozí působiště patří anglické kluby Aston Villa a West Ham United, italské Lazio Řím a německý VfB Stuttgart. V minulosti nastupoval rovněž za německou reprezentaci.

Thomas Hitzlsperger (* 5. April 1982 in München) ist ein ehemaliger deutscher Fußballspieler und heutiger Fußballfunktionär. Der größte Erfolg seiner Karriere war der Gewinn der Deutschen Meisterschaft mit dem VfB Stuttgart in der Bundesliga-Saison 2006/07. Außerdem erreichte Hitzlsperger mit der deutschen Nationalmannschaft bei der Weltmeisterschaft 2006 den dritten Platz und wurde 2008 Vizeeuropameister. Er ist seit dem 12. Februar 2019 Sportvorstand des VfB Stuttgart und seit dem 15. Oktober 2019 Vorstandsvorsitzender, der die Ressorts Sport, Unternehmensstrategie und Kommunikation verantwortet.


Život.

Theofilos se narodil při březích řeky Eufratu v Mezopotámii (což také naznačuje ve svém díle) a v dospělosti se obrátil na křesťanskou víru, později se stal episkopem v Antiochii. V Antiochii sepsal své tři knihy Autolykovi (někdy po roku 180), příteli, který křesťanskou zvěstí opovrhoval. Eusebius uvádí, že Theofilos je totožný s biskupem Theofilem Antiochijským. Tuto tezi však nelze přijmout vzhledem k tomu, že Eusebius uvádí časový údaj Theofilovy smrti asi kolem roku 177 a spis, jak už bylo zmíněno výše je datován kolem r. 180. Vzniklou situaci si lze vyložit jedině chybou na té či oné straně v záznamech Eusebiových nebo v seznamu biskupů antiochijských. Je tedy možné, že Theofilové byli ve skutečnosti dva. Na jedné straně biskup a na straně druhé apologeta.

Dílo.

Tři knihy Autolykovi.

Theofilos není přítelem řeckého vzdělání. Apologetou byl však velmi schopným a vzdělaným. Přísnější obránce církve už je snad jen Tatianos (žák Justina Martyra). Argumentuje jako zkušený řecký filosof. Ve své první knize vyznává přede vším odkázanost člověka na zjevení, jen tak lze dosáhnout poznání Boha. Nabádá k řádnému životu a káže o duchovní slepotě nespravedlivých. Druhá kniha je nesena tématem vyučujícím o Boží podstatě, o teologii Logu, používaje filónský způsob nazírání, Logos v Bohu a Logos, jako Boží projev. Je nejstarším církevním autorem, který užívá slova Trias v souvislosti s Nejsvětější Trojicí. Tu vykládá jako Boha, Logos a Moudrost. Druhá kniha se tak chápe obsahu zjevení a zabývá se jím podrobně. Dává vyniknout biblickému pojetí Stvoření v protikladu k řecké mytologii. Třetí kniha popisuje Písmo svaté jako prostředek zjevení, který svou starobylostí překonává všechna zjevení a mýty. Zahrnuje do této knihy rozsáhlý výpočet trvání světa a stanovuje tak trvání světa na 6000 let. Vypočítává i datum narození Krista na 5500 let. Vedle toho je obsahem knihy také plno argumentů obhajující řádnost křesťanského života. Hájí zde křesťany z nařčení, kteří se měli údajně oddávat nemravnostem.

Proti Hermogenovu bludu.

Toto dílo pojednává o Hermogenovi, pravděpodobně z Kartága, kde se s ním měl Theofilos střetnout. Stejně tak mohl Theofilos Hermogena potkat i v Antiochii. Tento Hermogenes nebyl postavou nějak významnou, pravděpodobně jen nějaký místní filosof, nutno však podotknout, že se o něm zmiňuje i Tertulián. Pravděpodobně proto, že s Theofilovými spisy byl Tertulián dobře obeznámen. V úvahu je potřeba vzít i Theofilův oficiální statut filosofa, pro nějž většinu svého času trávil na cestě. Filosof a misionář. Pro to se přikláníme spíš k teorii vypovídající o setkání Theofila s Hermogenem v Kartágu. Nadále je to ovšem pouze teorie, jedna z možností.  Eusebius zmiňuje Theofila v souvislosti s katechetickou literaturou a také jako autora spisů kritizujících Markiona. Jeroným zpochybňuje Theofilovo autorství této knihy a poukazuje na stylistickou rozdílnost textu oproti jiným Theofilovým spisům, jako jsou komentáře k evangeliím a ke knize Přísloví. Tento komentář byl určen k sepsání harmonie evangelií (tzv. "Diatessarón"), což je další dílo, které Theofilos vytvořil a které se těšilo zvláštní pozornosti i u dalších syrských apologetů, jako je například Tatianus.

Theofilos z Antiochie (řecky ) byl antický řecký filosof, který se obrátil na křesťanství a stal se apologetou v Antiochii.

Theophilus († um 183) war der sechste Bischof von Antiochien; seine Amtszeit begann vermutlich im Jahr 169 und dauerte bis zu seinem Todesjahr, das je nach Quelle in das Jahr 181, 183 oder 188 gelegt wird. Wichtige Quellen für das Leben des Theophilus sind Hieronymus und Eusebius von Caesarea, der ihn in der „Praeparatio evangelica“ beschreibt. Auch hat Theophilus selbst eine Reihe von Werken geschrieben.


Život.

Huc se narodil v malé vesnici Caylus ve francouzském departementu Tarn-et-Garonne. Ve věku čtyřiadvaceti let vstoupil mezi pařížské lazaristy. Krátce po své ordinaci v roce 1839 byl vyslán do Číny, aby tam vykonával práci misionáře. Zhruba 18 měsíců však ještě strávil v Macau, kde se intenzivně připravoval na misionářskou práci, což zahrnovalo především studium čínského jazyka. Po této přípravě začal se samotnou křesťanskou misií, a to nejdříve v jižních oblastech Číny. Za nějaký čas poté se přesunul do severněji ležícího Pekingu, kde získal hlubší znalosti čínštiny. Poté se vydal dále na sever (okolo 480 kilometrů severně od Pekingu) až na samotnou hranici Číny s Mongolskem, kde se věnoval studiu dialektů a zvyků Tatarů, pro jejichž potřeby přeložil i několik náboženských textů.

Cesta do Tibetu.

Huc měl v úmyslu cestovat z Číny dále do tibetské Lhasy, odkud zamýšlel putovat do Indie. V roce 1844 se s dalším lazaristou Josephem Gabetem a mladým Dahurem, který konvertoval ke křesťanství, vydali z Duolunu do Lhasy. Jelikož byl tehdy vstup do Lhasy cizincům zakázán, malá skupina cestovala v převleku za tibetské lámy. Po překročení Žluté řeky muži museli přejít rozsáhlé oblasti pouště Ordos ve Vnitřním Mongolsku. Po těžkých útrapách se jim podařilo dosáhnout Kan-su a jít dále, až se jim v lednu 1845 podařilo dojít na čínskou hranici, kde strávili nějaký čas studiem tibetského jazyka, buddhistické literatury a pobytem v klášteře Kumbum.  Poté se vydali na další cestu. Po překročení pouštních oblastí Čching-chaje došli k jezeru Kukunor s ostrovem s meditujícími lámy. Po namáhavé a vyčerpávající cestě skrz sněhem pokryté hory se jim podařilo 29. ledna 1846 dosáhnout Lhasy. Ve Lhase byli přijati tibetským regentem a bylo jim dovoleno zřídit ve Lhase malou kapli. Než však mohli začít se samotnou misií mezi lhasskými obyvateli, byli 26. února ze Lhasy za doprovodu stráží vyhoštění. Vyhostit je nechal čínský amban Čchi-šan v důsledku politických bojů během první opiové války. Huc, Gabet a mladý láma se tak vydali na zpáteční cestu, Kantonu dosáhli v září 1846. O měsíc později zakončili svou cestu v Macau.

Zpět v Evropě.

V roce 1852 se Huc vrátil zpět do Evropy a již následujícího roku vystoupil z řádu lazaristů. Již dva roky před jeho návratem však ve Francii vyšla jeho cestopisná kniha pod názvem "Souvenirs d'un voyage dans la Tartarie, le Thibet, et la Chine pendant les années 1844, 1845 et 1846". Roku 1951 se objevila anglická verze spisu, roku 1855 vyšla kniha v Lipsku německy. Následovaly holandské, španělské, italské, švédské a ruské překlady. V českém jazyce tento spis vyšel poprvé roku 1887 pod názvem "Cesty missionářské, které Mongolskem, Tibetem a říší Čínskou vykonali Huc a Gabet, kněží kongregace sv. Lazara v Paříži". Dílo pak vyšlo v českém překladu ještě několikrát, naposledy v roce 2002 pod názvem "Putování Tibetem l.p. 1845–1846" v překladu Václava Durycha. Tento cestopis patřil mezi nejmilejší knihy (a byl také zdrojem inspirace) mladého Jaroslava Haška.

Évariste Régis Huc (1. srpna 1813, Caylus (Francie) – 26. března 1860, Paříž) byl francouzský misionář známý především díky svým cestám do Tibetu, Číny a Tatarska. Huc společně se svým druhem Josephem Gabetem byli prvními Evropany, kteří navštívili Lhasu od dob Thomase Manninga (ten ve Lhase pobýval v letech (1811–1812)). Huc o svých cestách napsal cestopis, který několikrát vyšel i v českém jazyce.

Évariste Régis Huc (* 1. August 1813 in Toulouse; † 31. März 1860 in Paris) war ein französischer Entdecker und Missionar, der durch seine Durchquerung der Mongolei, Tibets und Chinas in den Jahren 1844–1846 weltberühmt wurde.


Popis a přestavba.

"Taigei" byla zásobovací loď ponorek postavená podle projektu J-7 na základě „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ a financovaná z financí rozpočtového roku 1933.  S vypuknutím války v Pacifiku se císařské námořnictvo rozhodlo přestavět "Taigei" – obdobně jako ponorkové tendry "Curugisaki" a "Takasaki" – na letadlové lodě. "Taigei" byla větší než oba zbývající tendry a i výsledná letadlová loď měla větší rozměry a výtlak. Proto například Tully hovoří o samostatné třídě "Rjúhó".  Během přestavby v Jokosuce na hladkopalubovou letadlovou loď byly původní dieselmotory vyměněny za dvě sestavy parních turbín "Kanpon" (stejné, jako používala třída Kageró) a čtyři parní kotle. I přes výkonnější pohonné ústrojí dosahovala "Rjúhó" maximální rychlosti pouze 26,5 uzlů (49,08 km/h).

Označování letounů palubní skupiny "Rjúhó".

Letouny palubní skupiny "Rjúhó" ( "Rjúhó hikókitai") byly v průběhu služby letadlové lodě označovány na kýlovce kódem, dle následujícího schématu: [kód "Rjúhó"]-[taktické číslo]. Identifikační kód "Rjúhó" se v průběhu služby měnil. Od dubna 1943 do počátku roku 1944 byl identifikační kód "A2-3". Od počátku roku 1944, když na lodi působila část "kókútai" 652 (航空隊 ~ letecký pluk/skupina), nesly letouny "Rjúhó" identifikační kód "323" (3 – palubní letoun, 2 – 2. "kókú sentai" [航空戦隊 ~ divize letadlových lodí], 3 – pořadí "Rjúhó" ve 2. "kókú sentai"). Později byl kód zkrácen na "23".

Služba "Taigei".

Rok po uvedení do služby se "Taigei" zúčastnila námořního cvičení, které se konalo od července do září 1935. "Taigei" byla během tohoto cvičení přidělena ke 4. "kantai" (艦隊 ~ loďstvo), která spadala do loďstva „rudých“. Dne 26. září se tak stala jedním z aktérů incidentu 4. "kantai", když byla tato "kantai" zasažena tajfunem východně od severního Honšú. Během tajfunu dosahovaly boční výkyvy "Taigei" až 50 stupňů a do lodi pronikla voda. "Taigei" se stala na chvíli neovladatelnou, což bylo podle Kobajašiho zapříčiněno vyřazením „jednoho z elektromotorů“ – to by ukazovalo na vyřazení elektromotoru ovládajícího mechanismus kormidla. Vlivem namáhání ve vlnách byl rovněž poškozen trup "Taigei" a na přední palubě před můstkem se objevily deformace.  Dne 19. srpna 1937 se na "Taigei" nalodila 23. námořní průzkumná jednotka spolu s několika průzkumnými hydroplány E8N2. Dne 15. září dorazila "Taigei" k jihočínským břehům a podílela se na vybudování základny „Niujianshan“. Poté předala polovinu přepravovaných E8N2 na nosič hydroplánů "Kagu Maru" a 2. října předala zbývající polovinu hydroplánů na nosič "Notoro".

Poškození Doolittlovým náletem během přestavby.

Během přestavby na letadlovou loď byla dopoledne 18. dubna 1942 "Taigei" zasažena jednou ze tří 500librových (226,8 kg) pum bombardéru B-25B Mitchell s/n 40-2247 "1st Lt." (~ nadporučík) Edgara E. McElroye ze skupiny šestnácti bombardérů, které toho dne odstartovaly z letadlové lodě USS "Hornet" k prvnímu náletu na Japonsko. Puma svržená z 1300 stop (396,24 m) zasáhla příď a podle Tullyho loď zasáhlo ještě 30 zápalných pumiček, z nichž osm selhalo a neinicializovalo se. Ačkoliv škody na "Taigei" nebyly vážné, vyžádaly si pumy sedm mrtvých nebo zraněných.

Služba Rjúhó.

Dne 30. listopadu 1945 byla vyškrtnuta ze seznamu lodí japonského císařského námořnictva a následně sešrotována v roce 1946.

Rjúhó (: 龍鳳 ~ „drak fénix“) byla jedinou letadlovou lodí japonského císařského námořnictva třídy "Rjúhó". Vznikla přestavbou zásobovací lodě ponorek Taigei (大鯨 ~ „velká velryba“), která před přestavbou na letadlovou loď působila i u čínských břehů v rámci druhé čínsko-japonské války. Kariéra "Rjúhó" spočívala hlavně v transportování letadel, krytí konvojů a výcviku posádek palubních letounů. Zúčastnila se bitvy ve Filipínském moři.

Die Ryūhō (jap. ) war ein Leichter Flugzeugträger und gehörte zu den verdeckten Bauten der Kaiserlich Japanischen Marine aus den 1930er Jahren, die im Kriegsfall aus anderen Schiffstypen schnell zu leichten Flottenträgern umgebaut werden sollten. Das Schiff überstand den Pazifikkrieg und wurde 1946 verschrottet.


Písmeno i spřežka.

Přestože je v češtině tradičně označováno za písmeno, nejedná se o celistvý zvláštní znak, nýbrž o spřežku složenou z dvou znaků "c" a "h". Proto se jako velká iniciála správně píše jen jeho první část, pokud se nepíše celé slovo velkými písmeny. Při psaní proloženým písmem nebo při svislém psaní slov praxe kolísá, lze se setkat i s tím, že se oba znaky píšou pohromadě.  Ve zkratkách tvořených prvními písmeny slov se „ch“ zachovává celé a je-li celá zkratka psána velkými písmeny, i CH se obvykle píše celé velké (např. VŠCHT – Vysoká škola chemicko-technologická, CHKO – chráněná krajinná oblast).  V některých jiných jazycích, kde se spřežka ch také používá, je považována za dvojici písmen a do zkratek se "h" nepřenáší, například zkratka německého názvu Chemische Fabrik Kalk GmbH je CFK.  V češtině a slovenštině se celá spřežka ch při abecedním řazení považuje za jediné písmeno a řadí se až mezi písmena „h“ a „i“. Jako prvek abecedního řazení se používá i ve španělské abecedě, kde se řadí mezi c a d. Naopak v např. angličtině nebo v polštině není prvkem abecedního řazení a řadí se tak před "ci-".  V několika českých slovech, většinou řídce užívaných, slangových a zastaralých, je obsažena skupina písmen „ch“, která nemá význam písmene „ch“, ale označuje dvojici hlásek, z nichž každá patří k jinému slovnímu základu, prvního s koncem "c" a druhého se začátkem "h", a zároveň k jiné slabice. Českého původu je slovo mlachuba (ten, kdo mlátí hubou, synonymum obdobného slova tlučhuba). Dále jde hlavně o slova zčásti nebo zcela přejatá z němčiny, např. puchoblík (který vznikl ze slov pucovat a hoblík), báchamr (bác a hamr), švarchandl (černý obchod, šmelina), kurchasák (krátký hasák), rajchaus (nevěstinec), puchadr (hadr na čištění). Někdy proto lidé slova, kde dochází k souběhu c a h, rozdělují: truchlas (hlas daný natruc) píšou jako truc-hlas nebo truc hlas.

Výslovnost.

V klasické latině a tedy původní latince se spřežka ch používala pro přepis řeckého písmene χ (chí), které se vyslovovalo jako neznělá velární ploziva s přídechem, tedy. V pozdně antické a středověké latině se pak výslovnost posunula a rozrůznila způsobem, který zrcadlí mnohost čtení spřežky ch v moderních evropských jazycích.  V češtině se písmeno ch nejčastěji vyslovuje jako neznělá velární frikativa, v některých případech jako znělá velární frikativa, například ve spojení „bych byl“). Výjimkou jsou samozřejmě výše uvedené případy složených slov, kdy nejde o písmeno ch, ale dvojici písmen c a h.  Se stejným čtením (výslovností) jako v češtině se používá také ve slovenštině, polštině (kde se čte stejně jako h), v jazyce chamorro, velštině, bretonštině, litevštině a kečuánštině.  V němčině se čte většinou podle polohy (zpravidla v závislosti na předcházející hlásce a nejde-li o spřežku "sch" nebo "tsch") buď jako neznělá uvulární frikativa, dialekticky nahrazovaná též neznělou velární frikativou, nebo jako neznělá palatální frikativa, méně často (zejména v cizích slovech) jako neznělá velární ploziva.  V angličtině se spřežka ch čte nejčastěji jako č (march, change) nebo jako k (stomach, Christmas).  Ve francouzštině se čte jako š, ve slovech řeckého původu jako k.  V italštině vložení písmene h za písmeno c před písmeny e nebo i působí, že se c neměkčí na č, ale čte se k stejně jako před jinými písmeny.

Správné kódování sledu písmen c a h v cizích slovech v Unicode.

Pro správné kodování sledu písmen c a h v Unicode je nutné mezi písmena c a h (potažmo jejich kapitální protějšky) vložit znak Combining Grapheme Joiner s kódem U+034F. Pokud se tak nestane, software nemůže tento sled písmen správně abecedně řadit. Toto se děje kvůli tomu, že software nemůže rozpoznat spřežku ch od pouhého sledu c a h. Příklad: "chlad" vs "cheeseburger".  Cizí slova v českém textu by správně měla míst mezi c a h vložený Combining Graphene Joiner. Software by měl v češtině považovat každý sled písmen c a h za spřežku ch. Pro rozpoznání spřežek od pouhého sledu dvou písmen je tedy nutné vložit mezi pouhý sled písmen Combining Grapheme Joiner.

Ch je čtrnáctý prvek (spřežka) české abecedy, v češtině a slovenštině je z hlediska abecedního řazení tato spřežka považována za jedno písmeno (řadí se mezi h a i), v dalších jazycích je považována za běžnou spřežku dvou písmen. Kód v Morseově abecedě je - - - -.

Die Buchstabenkombination Ch ist im Deutschen und einigen anderen Sprachen (etwa Polnisch) ein Digraph, der für stimmlose Reibelaute benutzt wird; in anderen Sprachen wird er auch für Affrikaten oder andere Konsonanten verwendet (z. B. Englisch, Spanisch [tʃ]; Italienisch [k]). In einigen Alphabeten, etwa im slowakischen oder sorbischen, gilt der Digraph als eigener Buchstabe.


Historie.

První městské divadlo vzniklo v Záhřebu v roce 1836 a sídlilo v budově Staré radnice. Název Chorvatské národní divadlo získalo v roce 1860 a o rok později získalo vládní podporu, tak jako několik dalších evropských národních divadel. V roce 1870 vznikla i národní operní společnost. Původní budova v Horním městě byla v roce 1882 poškozena silným zemětřesením, které postihlo město 9. listopadu. Divadlo a opera se tak v roce 1895 přestěhovala do nově postavené budovy na dnešním náměstí republiky Chorvatsko v záhřebském Dolním Městě, kde sídlí dodnes. Další chorvatská divadla, nesoucí název „národní“ vznikla v dalších městech, v Zadaru (1865), v Dubrovníku (1865), Osijeku (1866), Šibeniku (1870), Varaždíně (1873), Rijece (1885), Karlovacu (1892) a Splitu (1893).  Slavnostního otevření nové budovy se během své návštěvy města 14. října 1895 zúčastnil rakousko-uherský císař František Josef I. Divadlo bylo projektem slavných vídeňských architektů Ferdinanda Fellnera a Hermana Helmera, jejichž ateliér Fellner a Helmer postavil mnoho divadelních budov v celém tehdejším mocnářství. Budova záhřebského národního divadla je velmi podobná budova opery v Curychu (1891) a v letech 1892/94 postavenému dvornímu divadlu ve Wiesbadenu (dnes Hessisches Staatstheater Wiesbaden), projektovaným týmž ateliérem.  V divadle pracovalo mnoho předních chorvatským umělců. Prvním manažerem a hlavním dramatikem byl řecko-chorvatský básník Dimitrija Demeter, přední činitel chorvatského národně-obrozeneckého Ilyrského hnutí. Prvním ředitelem byl Ivan Zajc. Jako první dirigent zde v letech 1923 až 1958 působil Jakov Gotovac. Svou kariéru zde začal divadelní režisér Branko Gavella, stejně jako první chorvatská primabalerína Mia Čorak Slavenska nebo mezzosopranistka Dunja Vejzovic.  Premiéru zde 2. listopadu 1897 měla opera "Porin" Vatroslava Lisinskiho, pod dirigentskou taktovkou Nikoly Fallera. Autor se jí ale nedožil.  Divadlo také hostilo mnoho známých umělců jako například Franze Liszta, Sarah Bernhardt, Franze Lehára, Richarda Strausse, Gérarda Philipa, Vivien Leighovou, Laurence Oliviera, J. L. Barrraulta, Petera Brooka, Maria del Monaco, José Carreras a další.

Budova.

Výzdobu stropu hlediště vytvořil vídeňský malíř Alexander Demetrius Goltze. Na stropě foyeru v prvním patře obrazu autorova Ivan Tisov (aplikována v roce 1911). Na fasádě budovy jsou umístěny busty významných osob chorvatské kultury – na průčelí Ivan Gundulić a Junije Palmotić, na východní straně Dimitrija Demeter a na západní Vatroslav Lisinski. Kdo je jejich autorem, není známo. Na prostranství před hlavním vchodem je fontána nazvaná "Zdenac života" („Zdroj“ či „pramen života“), kterou navrhl chorvatský umělec a sochař Ivan Meštrović v roce 1905.  Oslavy 100. výročí otevření budovy se konaly dne 14. října 1995.

Zajímavost.

Dlouholetou hvězdou záhřebského divadla byla Marie Růžičková-Strozzi (1850-1937), herečka českého původu, narozená v Litovli. Je vyobrazena na jedné ze slavnostních opon, jejímž autorem je Vlaho Bukovac.

Chorvatské národní divadlo v Záhřebu (), obecně známé pod zkratkou HNK Zagreb, je budova divadelní, operní a baletní scény v chorvatském městě Záhřeb.

Das Kroatische Nationaltheater (, "HNK") befindet sich in der kroatischen Hauptstadt Zagreb. Es wurde im Jahr 1840 gegründet und von staatlichen Stellen gemeinsam mit anderen kroatischen Nationaltheatern gefördert. Im Jahr 1870 wurde eine nationale Operngesellschaft gegründet. In den Städten Split, Rijeka, Osijek und Varaždin wurden ebenfalls kroatische Nationaltheater erbaut.


Výskyt.

Druh pochází z Mediteránu a navazujících oblastí v jihozápadní Asii a Makaronésii. Vyrůstal jako plevelná rostlina v porostech obilnin i lnu a byl s jejími semeny rozšířen až na indický subkontinent a do jihovýchodní Asie, jižní Afriky, Severní Ameriky a také do Austrálie. Upřednostňuje teplé a suché klima, vzrostlá rostlina však snese suchý mráz do -4 °C. Vyrůstá nejčastěji na místech ovlivněných lidskou činností a pokud se dostane do výživné zeminy odmění se mohutným růstem.  V Česku je roketa setá hodnocena jako poměrně mladý, nepříliš rozšířený neofyt, poprvé byla v české přírodě zaznamenána v roce 1900. V devatenáctém století byla z oblastí okolo Středozemního moře dovážena do českých zahrad kde se začínala pěstovat jako pochutina a odtud unikala do volné přírody.

Taxonomie.

Tato variabilní rostlina je původně známa jako "Eruca vesicaria" s více poddruhy. Poddruh "Eruca vesicaria" subsp. "sativa" rostoucí ve střední Evropě byl z ní ale vydělen a uznán samostatným druhem "Eruca sativa".

Popis.

Roketa setá je jednoletá, lysá nebo jen řídce chlupatá rostlina jejíž přímá a obvykle rozvětvená lodyha rostoucí z tenkého, vřetenovitého kořene dorůstá průměrně až do výše 60 cm. Listy mají světlezelenou barvu a vyrůstají jak v přízemní růžici tak i na lodyze, jsou dlouhé 7 až 15 cm a široké od 3 do 5 cm. Bývají jednoduše až dvojitě lyrovitě peřenoklané, křídlaté, vejčité segmenty mají zubaté nebo laločné a na vrcholu jsou tupé nebo okrouhlé, lodyžní bývají i přisedlé. Různotvarost listů je poměrně veliká.  Čtyřčetné, oboupohlavné květy velké v průměru 15 až 20 mm vyrůstající na stopkách tvoří hroznovité květenství (postupně se prodlužující) s poměrně málo květy. Úzce obkopinaté, opadavé, vzpřímené kališní lístky bývají 8 až 11 mm dlouhé, mají bílý lem a vnitřní jsou u báze mírně vyduté. Obvejčité korunní lístky s dlouhým nehtem a zářezem na vrcholu jsou velké 15 až 22 mm, jejich barva je žlutá s fialovým žilkováním a postupně bělají. Šest tyčinek je čtyřmocných, nektarové žlázky jsou čtyři. Rozkvétají v červnu až srpnu, opylovány jsou hmyzem. Ploidie rokety seté je 2n = 22.  Plody jsou obvykle na tlustých stopkách vzpřímeně vyrůstající 4hranné nebo elipsoidní šešule 20 až 30 mm dlouhé, někdy šavlovitého tvaru, se zobákovitou části bez semen. V pouzdrech jsou ve dvou řadách hnědá až načervenalá kulovitá hladká semena asi 2,5 mm velká.

Význam.

Roketa setá je oblíbená listová zelenina hojně používána hlavně ve středozemní kuchyni, v poslední době se stává pod názvem rukola součásti zeleninových salátů a příloh k masitým pokrmům i v České republice. Mimo schopnosti působit příznivě na chuťové buňky má pro lidské tělo i další příznivé vlastnosti, obsahuje velké množství vitamínu C a má alkaloidy s účinky diuretickými a stimulujícími zažívání, v minulých staletích byla považována za účinné afrodisiakum.  Semena obsahují téměř 30 % oleje který je složen z těchto sedmi hlavních mastných kyselin: eruková – 44,7 %, olejová – 15,1 %, linolenová – 14,7 %, linolová – 8,3 %, eikosenová – 7,4 % a palmitová – 5,1 %. Protože obsahuje velké množství pro lidský organismus škodlivé kyseliny erukové je používán v průmyslu, tam je ceněna jeho velká stabilita při vysokých teplotách, tekutost i při nízkých teplotách a dobrá oxidační stabilita. Nejčastěji je používán pro výrobu průmyslových mazadel, fermeží, pracích a čisticích prostředků, tiskařských barev, aditiv do plastů a v kosmetice.

Pěstování.

Tato rostlina rozmnožující se výhradně semeny je nenáročná, postačí ji dostatek vláhy jen v období klíčení a krátce nato. Má krátkou vegetační dobu, jen tři až čtyři měsíce. Pro přímou konzumaci jsou nejvhodnější mladé rostlinky vysoké okolo 15 cm, sklízené asi za 6 až 8 týdnů po vysetí, které mají pikantní ředkvičkovou chuť. Ze starších rostlin, které je možno ve venkovních podmínkách pěstovat až do zámrazu, lze konzumovat mladší listy. Taktéž se může rychlit obdobně jako řeřicha setá za okny na buničině.  Pro výrobu oleje ze semen se ve středoevropských podmínkách pěstovat nevyplatí, dává průměrné výnosy semene jen do 1 t/ha (řepka ozimá 3 t/ha). Pro technické účely se na největších plochách pěstuje v Indii.

Roketa setá ("Eruca sativa") je středně vysoká, bohatě větvená a olistěná bylina se světle žlutými květy, jediný druh rodu roketa který v České republice roste.

Die Garten-Senfrauke ("Eruca vesicaria" subsp. "sativa") ist eine Unterart der Senfrauke ("Eruca vesicaria"), einer Pflanzenart in der Familie der Kreuzblütengewächse (Brassicaceae). Sie wird unter der Bezeichnung Rucola zum Verzehr in Salaten verwendet.


Historie.

První zmínka o Modřicích pochází z roku 1141, status města získaly 1. července 1994.  Od 13. století se v Modřicích usazovali němečtí kolonisté. Modřice po staletí patřily do brněnského jazykového ostrova a až do poloviny dvacátého století zde převládalo německé obyvatelstvo. To bylo po druhé světové válce vysídleno.  V roce 1999 proběhl v modřické ulici Za Humny kvůli chystané stavbě nových domů záchranný archeologický výzkum, při kterém byly objeveny fragmenty dvou ramen příkopu propojených zaobleným nárožím. Jednalo se původně o opevňovací příkop pochodového tábora římských legií někdy z let 172–180, tedy z dob markomanských válek. K 16. červnu 2000 bylo území Modřic rozšířeno o pozemky původně patřící k sousední obci Popovice, kde následně vznikla nová sídelní lokalita Bobrava.

Obyvatelstvo.

Na počátku 17. století měla obec 76 domů, po třicetileté válce bylo z nich 15 pustých. V roce 1790 měly Modřice 148 domů a 840 obyvatel, roku 1834 155 domů a 940 obyvatel.

Popis.

Mezi silnicemi na Rajhrad a do sousedních Želešic se nachází modřický technologický park, v němž působí několik strojírenských firem. Ve východní části katastru Modřic se nachází rozsáhlý areál obchodního a zábavního centra Olympia, který svou plochou zasahuje i na území Brna.  Východně vlastního města se nachází Čistírna odpadních vod Modřice, která slouží velké části brněnské aglomerace.

Doprava.

Území města protínají dálnice D2 s exitem 3 a silnice I/52 v úseku Brno–Rajhrad. Ve směru od Ivančic k exitu 3 prochází silnice II/152. Dále vedou obcí silnice III. třídy:  Západní částí města vede železniční trať Brno – Břeclav, na níž se v Modřicích nachází stejnojmenná stanice.  Do Modřic vede podél silnice I/52 tramvajová trať z Brna. Na území města se nachází dvě zastávky: Modřice, Tyršova a konečná Modřice, smyčka.

Osobnosti.

V Modřicích se narodil astronom Christian Mayer.

Modřice (německy "Mödritz", v hantecu "Blajkec") jsou město v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji, bezprostředně sousedící se statutárním městem Brnem. Rozkládají se na okraji Dyjsko-svrateckého úvalu, jejich katastr má rozlohu 10,05 km2. Žije zde obyvatel.

Modřice (deutsch "Mödritz") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer südlich des Stadtzentrums von Brünn und gehört zum Okres Brno-venkov.


Pravidla.

Hrací deska.

Hrací deska je obdélníkového tvaru a obsahuje 9x10 hracích polí. Na rozdíl od šachů jsou hrací kameny umístěny na průsečících čar.  Na obou stranách hrací desky se nacházejí čtverce o velikosti 3x3 průsečíky obsahující diagonální čáry. Tyto plochy se nazývají palác nebo pevnost. Plocha uprostřed hrací desky, která rozděluje hrací plochu na dvě poloviny se nazývá řeka.

Hrací kameny.

Hrací kameny v čínském šachu mají tvar plochého disku, na kterém jsou zobrazeny čínské znaky. Jeden hráč má na začátku hry kameny červené barvy (občas i bílé) a druhý hráč má kameny černé barvy (občas i modré nebo zelené). Kameny černého hráče jsou označeny jinými znaky než kameny červeného hráče. Různé znaky na každé straně mají původ v minulosti, kdy se figurky vyráběly z jednoho materiálu stejné barvy a proto se lišily znaky.

Generál.

Generálové jsou označeni čínským znakem 將 nebo 将. Podle legendy se figurka generála původně nazývala císař, ale když se čínský císař dozvěděl o hře, nechal popravit dva hráče za vyhození císaře ze hry. Pak se figurka císaře přejmenovala na generála.  Na začátku hry jsou generálové umístění uprostřed krajních čar v paláci. Generál se pohybuje o jedno pole vodorovně nebo svisle, nikdy ne diagonálně a nesmí opustit svůj palác. Stejně jako král v šachu, nesmí ani generál vykonat pohyb na pole ohrožené soupeřovou figurkou.

Strážce.

Strážci jsou označeni čínským znakem 士 pro černého hráče a znakem 仕 pro červeného hráče.  Strážce se pohybuje o jedno pole diagonálně a stejně jako generál nesmí opustit palác. Z toho vyplývá, že během hry se strážce může nacházet na pěti polích hrací desky. Na Začátku hry se oba strážci nacházejí vedle generála na obou jeho stranách.

Slon.

Sloni se označují čínským znakem 象 pro černého hráče a znakem 相 pro červeného hráče.  Na začátku hry se oba sloni nacházejí vedle strážců. Pohybují se právě o dvě pole diagonálně, ale nesmí přeskočit obsazené hrací pole. Slon nesmí překročit řeku, takže do konce hry musí zůstat na své polovině hrací desky.

Kůň.

Koně se označují čínským znakem 馬 pro černého hráče a znakem <unk> pro červeného hráče.  Na začátku hry se oba koně nacházejí na hrací desce vedle slonů. Kůň se pohybuje o jedno pole vodorovně nebo svisle následováno pohybem o jedno pole diagonálně ve stejném směru. Oproti figurce koně v šachu nesmí přeskočit obsazené pole. Z toho vyplývá, že v čínském šachu je možné pohyb koně blokovat jinými figurkami.

Vůz.

Vozy jsou označeny čínským znakem 車 pro černého hráče a znakem <unk> pro červeného hráče.  Vůz se pohybuje stejně jako figurka věže v šachu o libovolný počet svisle nebo vodorovně, přičemž nesmí přeskočit pole obsazeno jinou figurkou. Na začátku hry se oba vozy nacházejí v rozích hrací desky.

Kanón.

Kanóny jsou označeny čínským znakem 砲 pro černého hráče a znakem 炮 pro červeného hráče.  Na začátku hry se oba kanóny nacházejí na hrací desce na pozici o dvě pole před koňmi. Kanón se pohybuje stejným způsobem jako vůz, ale při braní soupeřovy figurky musí přeskočit přesně jednu figurku libovolné barvy. Kanón nemůže přeskočit jinou figurku v případě, že v daném tahu nedojde k braní soupeřovy figurky.

Voják.

Vojáci jsou označeni čínským znakem 卒 pro černého hráče a znakem 兵 pro červeného hráče.  Každý hráč má na začátku hry k dispozici 5 vojáků, kteří jsou střídavě umístění na bližší čáře u řeky. Pohybují se přesně o jedno pole dopředu, ale po překročení řeky získají možnost pohybu o jedno pole doprava nebo doleva. Vojáci se nikdy nemohou pohybovat dozadu. Po dosažení poslední řady se nepřeměňují na jiné figurky jako je tomu v šachu, mohou pouze provádět tahy do stran.

Historie.

Hra má dlouhou historii a je možné, že byla ovlivněna starší čínskou hrou liubo. Přesný původ čínského šachu není znám, ale nejstarší historické záznamy o hře siang-čchi pocházejí již z prvního století našeho letopočtu. Není však jasné, zda šlo o čínské šachy nebo jinou hru se stejným názvem, protože slovní spojení siang-čchi má několik významů (hra slonů, hra figurek, hra souhvězdí,...).  Obecně se předpokládá, že čínské šachy vznikly úpravou indické hry čaturanga, která se považuje za předchůdce ostatních šachových her. Naproti tomu někteří historici (David H. Li) tvrdí, že čínské šachy je starší než čaturanga a vznikly v Číně. Společné znaky obou her by bylo obtížné připsat pouze náhodě.

Čínské šachy nebo siang-čchi (čín. je abstraktní desková hra pro dva hráče pocházející z Číny. Hra představuje souboj mezi dvěma armádami s cílem zajmout soupeřova generála.

Xiangqi ( ), das chinesische Schach, ist eine in Ostasien, vor allem in China, Taiwan und Vietnam verbreitete Form des Schachspiels, die seit dem 9. Jahrhundert existiert.


Život.

Karel Otčenášek se narodil 13. dubna 1920 v Českém Meziříčí do věřící rodiny Františka a Žofie Otčenáškových jako nejstarší bratr tří dívek (Marie, Anna,?). Jeho otec byl kolářem, matka v domácnosti. V rodné obci vychodil obecnou školu a jeden rok měšťanské školy. V roce 1931 odešel do Prahy, kde studoval na jesuitském církevním gymnáziu v Praze-Bubenči díky pomoci od tehdejšího děkana v Českém Meziříčí. Studium zakončil po osmi letech maturitou s vyznamenáním v roce 1939. Téhož roku začal studium bohosloví v královéhradeckém diecésním semináři, ale již po měsíčním studiu odešel na popud biskupa Mořice Píchy do římského Nepomucena, kde absolvoval Lateránskou univerzitu a dosáhl licenciátu teologie (ThLic.). Tato šestiletá studia probíhala během druhé světové války, Otčenášek se stal příslušníkem zahraniční československé armády, ale do služby již z důvodu blížícího se konce války nenastoupil. V Římě byl 17. března 1945 vysvěcen na kněze a do vlasti se navrátil v září téhož roku. Stal se kaplanem v Týnci nad Labem (přibližně září 1945–únor 1948), poté působil do jara 1949 v Horní Rovni u Pardubic a od jara 1949 nastoupil jako administrátor v Žamberku po zatčení tamějšího děkana Josefa Jakubce.  Od října 1949 do června roku 1950 zastával funkci vicerektora diecézního semináře v Hradci Králové. Po zrušení semináře působil do jara r. 1951 jako administrátor velké vrchlabské farnosti. V neděli 30. dubna 1950 byl bez tehdy nutného státního souhlasu, ale se souhlasem tehdejšího papeže Pia XII. vysvěcen v kapli sv. Karla Boromejského královéhradecké biskupské residence Dr. Mořicem Píchou na biskupa. Obřadu jako spolusvětitelé asistovali profesoři hradeckého semináře Dr. Hájek a Dr. Gregor, dále byli přítomni ještě ThDr. František Novák, ThLic. Rudolf Rykýř a vikarista konzistoře P. Stanislav Zeman. V době svého svěcení neměl ještě ani dodnes běžně požadovaný věk 30 let, ani potřebných 5 let pastorační činnosti. Státní aparát toto nepovolené svěcení později zhodnotil jako protistátní činnost a velezradu.  Od jara 1951 byl po 2 a 1/2 roku násilně držen v internačním táboře pro kněze a řeholníky v Želivě. Tam byl spolu s biskupem Tomáškem a spirituálem olomouckého semináře Šuránkem držen odděleně od ostatních spoluvězňů, kněží a řeholníků. V listopadu 1953 byl převezen do vyšetřovací vazby v Pardubicích.  V letech 1951–1962 byl komunistickým režimem ČSSR vězněn pro vlastizradu (Pardubice, Hradec Králové, Mírov, Leopoldov, Kartouzy...). Po propuštění nejdříve pracoval v různých manuálních zaměstnáních (od roku 1962 do roku 1965 byl dělníkem v mlékárně v Opočně), a tajně působil jako kněz, posléze začal působit jako kněz oficiálně (1965–1968 duchovní správa v Trmicích, 1968–1973 duchovní správa v Hradci Králové – Plotiště nad Labem, 1973–1990 opět Trmice). V červenci 1968 byl soudně rehabilitován a rozsudek z padesátých let zrušen jako nezákonný.  Teprve po roce 1989 se mohl ujmout biskupského úřadu, pro nějž byl určen již před 40 lety. Dne 27. ledna 1990 byl oficíálně uveden do úřadu 23. sídelního biskupa královéhradecké diecéze a sídelním biskupem byl do 26. září 1998, kdy byl vystřídán biskupem Dominikem Dukou. V rámci Československé biskupské konference se stal předsedou pro duchovenstvo a předsedou komise "Justicia et Pax" České biskupské konference. Pro jeho zásluhy mu byl papežem Janem Pavlem II., jehož byl osobním přítelem, v roce 1998 udělen osobní titul arcibiskupa.  V roce 1995 obdržel Řád TGM I. třídy. Věnoval se odškodnění politických vězňů a sepsání jejich životů. Byl patronem IKUE (Mezinárodní sdružení katolických esperantistů) a duchovním převorem Českého velkopřevorství Řádu svatého Lazara.  Zemřel zaopatřen svátostmi, 23. května 2011 v 21.45 h v biskupské rezidenci v Hradci Králové.. Pohřben je v kryptě katedrály svatého Ducha v Hradci Králové.

Karel Otčenášek (13. dubna 1920 České Meziříčí – 23. května 2011 Hradec Králové) byl 23. biskup královéhradecký (1990–1998) a osobní arcibiskup (od roku 1998). Od března 2005 byl druhým služebně nejstarším biskupem na světě po severokorejském Francisi Hong Yong-ho, narozeném v roce 1906, o němž však od roku 1962 nejsou žádné zprávy).

Karel Otčenášek (* 13. April 1920 in České Meziříčí; † 23. Mai 2011 in Hradec Králové) war ein tschechischer römisch-katholischer Bischof im Bistum Königgrätz. 1998 verlieh ihm der Papst den persönlichen Titel eines Erzbischofs. Er war der dienstälteste Bischof der Weltkirche.