Historie vzniku.

Desetiletí po skončení druhé světové války se vyznačovalo bouřlivým rozvojem trolejbusových systémů v Sovětském svazu. Trolejbusy byly považovány za moderní řešení MHD ve srovnání s tradičními tramvajemi. Základem vozového parku byly tehdy trolejbusy typu MTB-82. Ty byly spolehlivé, trvanlivé a nekomplikované konstrukce. Velikostně patřil MTB-82 k menším vozidlům a neposkytoval dostatek pohodlí cestujícím ani vhodné pracovní prostředí pro řidiče a průvodčí. Za hlavní nedostatek MTB-82 se považovala těžká karoserie na rámovém podvozku, nepřiměřeně velká kabina pro řidiče, úzké dveře, nedostatečný výhled z prostoru pro cestující a nehospodárné ovládání elektrické výzbroje. Některá technická vylepšení vyzkoušeli konstruktéři výrobního závodu u experimentálních trolejbusů TBU-1. Bylo rozhodnuto odstranit všechny problémy současně a to s využitím nejmodernějších dostupných technologií. Kromě prostorné karosérie zaoblených tvarů se předpokládalo využití nové stykačové elektrické výzbroje pro zlepšení rozjezdových a brzdových vlastností vozidla se současným ulehčením práce řidiče. U starších trolejbusů MTB-82 potřeboval řidič hodně zkušeností. Nezkušený řidič snadno spálil brzdové/rozjezdové odporníky (rezistory). Pro zvýšení elektrické bezpečnosti rozdělili konstruktéři elektrické obvody na silové vysokonapěťové a nízkonapěťové ovládací. V roce 1959 byla dokončena výrobní dokumentace a vznikl prototyp, už s označením ZiU-5. Na novém trolejbuse už byly aplikovány všechny novinky včetně rekuperačního brzdění. Trolejbus uspěl ve zkušebním provozu a byl doporučen do sériové výroby. Po úspěšném zavedení výroby trolejbusu byl od něho odvozen také autobus ZiU-6 ve stejné karosérii, ale poháněný dieselovým motorem. Vznikl pouze vzorek, sériová výroba nebyla zahájena.

Výroba.

Sériová produkce ZiU-5 začala v roce 1959. Větší počet vozidel (200 kusů) byl dodán do moskevského trolejbusového depa č. 2 k provedení zkoušek v reálných podmínkách a s cestujícími. Podle výsledků zkoušek odstranili pracovníci výrobce i dodavatele elektrické výzbroje (moskevská továrna Dinamo) nejzávažnější problémy v konstrukci. Od roku 1961 typ ZiU-5 plně nahradil ve výrobě předcházející typ MTB-82. Během výroby prodělal typ ZiU-5 různé modifikace, ale základ konstrukce zůstal nezměněný. Následně se výrobce pokoušel zkonstruovat větší typ, pojmenovaný ZiU-7. Ten měl mít maximum dílů unifikovaných s ZiU-5, jeho vývoj ale nepřekročil fázi zkoušek. V roce 1971 byl dokončen prototyp úplně nového trolejbusu ZiU-9 a začala také jeho sériová výroba. Nový trolejbus ZiU-9 byl výrobně i provozně výhodnější než původní ZiU-5 a proto ho od roku 1972 ve výrobě plně nahradil.

Nasazení do provozu v městech SSSR.

ZiU-5 byl centrálně přidělován do většiny trolejbusových provozů SSSR během let 1959 až 1972. K tomuto typu prakticky neexistovala alternativa. Výroba předchozího typu MTB-82 byla ukončena v roce 1960 a jiní výrobci trolejbusů v tehdejším SSSR vlastně neexistovali. Výjimkou byla města, která dostávala československé trolejbusy Škoda 8Tr a Škoda 9Tr. Po vyřazení vozů MTB-82 tak v mnoha městech byly vozy ZiU-5 jediným provozovaným typem trolejbusů. I po rozběhu masové výroby typu ZiU-9 byla role vozů ZiU-5 velmi výrazná. Přibližně deset let po ukončení výroby začal počet provozuschopných vozů prudce klesat. Významným důvodem byly problémy s životností karosérie. Navíc díky masivním dodávkám vozidel typu ZiU-9 nebyl důvod udržovat v provozu zastaralá vozidla. V letech 1985 - 1987 zmizely ZiU-5 z ulic. Zbývající vozidla ještě nějakou dobu fungovala jako služební vozidla. Posledních několik vozidel dojezdilo v Leningradě (Petrohrad) a v Oděse do roku 1989. Dodnes se dochovalo několik vozů jako muzejní exponáty.

Provoz mimo území SSSR.

Trolejbusy ZiU-5 byly exportovány do Budapešti (Maďarsko) a do Bogóty (Kolumbie). Do Budapešti bylo dodáno 100 vozů. První z nich byly vyřazeny v roce 1975, poslední dojezdily roku 1982. Budapeštští řidiči byli nespokojeni se špatným výhledem směrem vpravo od vozidla. V letech 1971–1975 byly proto zúženy přední dveře odebráním jednoho jejich dílu a jeho navařením ke karoserii. Zúžení dveří ale ještě prodloužilo časy nutné pro nástup a výstup cestujících. Elektrická výzbroj prvních vyřazovaných ZiU-5 byla montována do prvních trolejbusů Ikarus 260T a 280T pro BKV, číselné řady 100 a 600.

Výrobní modifikace.

Základní modifikace trolejbusu ZiU-5 jsou:  Mohly existovat ještě další modifikace, ale pouze výše popsané jsou doloženy v soudobé odborné literatuře. Archiv výrobce je pro veřejnost zatím uzavřený.

Zhodnocení projektu.

V době svého vzniku byl ZiU-5 realizací moderních trendů v konstrukci trolejbusů. Poprvé v SSSR byla použita samonosná karoserie, nepřímé stykačové ovládání, rozdělení vysokonapěťové a nízkonapěťové části elektrické výzbroje a náhrada manuálních nebo pneumatických ovládacích prvků elektrickými. Při konstrukci se bral ohled na pohodlí cestujících a ergonomii pracovního místa řidiče. Široká karoserie ZiU-5 umožnila umístění zdvojených sedadel na obě strany vozidla i při ponechání dostatečně široké uličky. Zadní nástupní plošina byla dostatečně prostorná i pro rozměrná zavazadla. Také dveře, podstatně širší, než u MTB-82, zrychlily výměnu cestujících na zastávkách. Velká prosklená plocha karosérie zpříjemnila výhled cestujícím a usnadnila i rozhled pro řidiče. Všechny tyto principy využité při konstrukci se ukázaly jako úspěšné a uplatnily se i u dalších trolejbusů stejného výrobce. Po odstranění „dětských nemocí“ se ZiU-5 osvědčil jako pohodlný a spolehlivý trolejbus. Přesto tento trolejbus trpěl tím, co bylo v sovětském dopravním strojírenství šedesátých let běžné: snahou o zlevnění produkce za každou cenu, dokonce i za cenu snížení spolehlivosti. Také zavedení nových materiálů a technologií způsobovalo v počátcích produkce zvýšenou poruchovost. Ve srovnání s vozidly ze stalinské éry se snížila životnost vozidel. Díky tomu, že dopravní podniky měly zajištěny dodávky nových vozidel, nebyl důvod snažit se o zachování provozuschopného stavu. Následkem byla lhostejnost provozního personálu ke stavu svěřené techniky. Koncem šedesátých let ztratil ZiU-5 punc moderního stroje a výrobce začal připravovat nový typ. V roce 1971 byl hotový prototyp trolejbusu, ze kterého vznikl rozšířený typ ZiU-9. Mimo hranatou třídveřovou karosérii s pneumatickým pérováním neměl ZiU-9 oproti staršímu ZiU-5 žádné výrazné konstrukční novinky. Koncepce a technická řešení zvolená pro ZiU-5 přežila svoji dobu a objevila se v celé řadě následujících typů trolejbusů.

Popis konstrukce.

Karosérie.

Karosérii ZiU-5 představoval svařenec z ocelových profilů různé tloušťky i tvaru, opláštěný nýtovanými panely z hliníkového plechu. Vnitřek vozu byl obložen dýhovanými deskami. Pro vylepšení vzhledu bylo kováni uvnitř vozidla (kličky, madla) chromované. Ve vozidlech prvních sérií byly v prostoru pro cestující umístěny hodiny. Podlaha z dřevěných desek byla pokryta gumovou krytinou. Pro přístup k některým agregátům byly v podlaze prostupy. Pro cestující byly k dispozici pérované sedačky. Během produkce se vybavení prostoru pro cestující měnilo. Přestali montovat hodiny, chromované díly byly nahrazeny eloxovanými hliníkovými, ozdobnou dýhu nahradil plast. V soudobé technické literatuře jsou tyto úpravy označovány za opatření ke zlepšení izolační bezpečnosti vozidla. Ve skutečnosti to byla snaha vyhnout se pracným a nákladným výrobním operacím a zlevnit produkci.  Karosérie má dvoje skládací dveře. Z vnitřní strany jsou nad dveřmi zakrytované pohony. Zpočátku byly pohony pneumatické, ale už při první větší modifikaci byly nahrazeny elektrickým pohonem. Snahy o úspory při výrobě se nepříznivě projevily na spolehlivosti karosérie. Během provozu často vznikaly trhliny na nejvíce zatížených místech karosérie. V některých trolejbusových provozech (například v Gorkém a Krasnodaru) namontovali na zadní nástupní plošinu dodatečně sedačky, aby zmenšili zatížení. Druh oceli použitý na nosné profily karosérie měl velmi nevhodnou vlastnost. Ocel ztrácela pevnost po tepelném zatížení. Po zavaření jedné trhliny se často objevily další trhliny v okolí. To vedlo k poruchám, které znamenaly vyřazení celého vozidla. Použití hliníku a železa v konstrukci vozidla přispívalo k elektrochemické korozi, která také zkracovala životnost vozidla.

Nápravy.

ZiU-5 byl dvounápravový trolejbus, poháněná byla pouze zadní náprava. Kola, poloosy, brzdové ústrojí a odpružení byly smontovány do samostatného konstrukčního celku. Obě nápravy jsou v samonosné karosérii zavěšeny na poloeliptických listových perech.

Pneumatická soustava.

Trolejbus ZiU-5 byl vybaven pneumatickou soustavou zajišťující funkci vzduchových brzd. Součásti pneumatické soustavy byly: kompresor poháněný pomocným elektromotorem, filtr nasávaného vzduchu, tlakové nádrže (vzdušníky), elektropneumatický regulátor tlaku vzduchu, rozvody tlakového vzduchu a pneumatické válce bubnových brzd. Také řízení trolejbusu bylo vybaveno pneumatickým posilovačem.

Elektrická výzbroj.

Elektrická výzbroj trolejbusu ZiU-5 byla rozdělena na vysokonapěťové silové obvody s napětím 550 V a pomocné, ovládací nízkonapěťové obvody s napětím 24 V. Obvody vysokého napětí byly napájeny prostřednictvím tyčových sběračů přímo z trolejové sítě. Součásti vysokonapěťových obvodů byly: Nízkonapěťová soustava 24 V byla napájena z trvale běžícího motorgenerátoru. Při snížení napětí v troleji nebo odstávce se spuštěnými sběrači napájely síť nízkého napětí dva akumulátory. Obvody nízkého a vysokého napětí byly na vozidle důsledně odděleny, takže jízda na energii z akumulátorů nebyla možná. Součásti nízkonapěťových obvodů byly:  Toto rozdělení elektrické výzbroje má dva hlavní důvody:  Hlavními částmi elektrické výzbroje trolejbusu jsou trakční elektromotor DK-207A s výkonem 95 kW a ovládací obvody. Elektromotor DK-207A je stejnosměrný, kompaundní. Budící vinutí má sériovou i paralelní část. To umožňuje využít výhody obou typů buzení v jednom stroji. Ovládání trakčního motoru je nepřímé s využitím hlavního kontroléru. V režimu elektrodynamické brzdy je trakční motor odpojen od napájení a funguje jako generátor elektrické energie, pracující do zátěže tvořené brzdovými/rozjezdovými odporníky (rezistory). U prvních kusů ZiU-5 byla možnost rekuperovat energii vznikající při brzdění zpět do napájecí sítě. U sériových vozidel nebyla tato funkce zabudována. Důležitým prvkem výzbroje ZiU-5 je motorgenerátor, který vyrábí pomocné nízké napětí 24 V. Jde o soustrojí motoru napájeného 550 V a generátoru 24 V na společné hřídeli. Nedostatkem je slyšitelný šum od trvale běžícího soustrojí.

Brzdová soustava.

Trolejbus ZiU-5 byl vybaven třemi brzdovými okruhy: elektrodynamickým, vzduchovým a ruční, parkovací brzdou.. Vzduchová a parkovací brzda působí na stejné brzdové bubny. Při brzdění zabírala jako první elektrodynamická brzda. Ta ale v nízkých rychlostech ztrácí na účinnosti. Pro brzdění do zastavení sloužily vzduchové brzdy stejné koncepce, jaká se běžně používá u autobusů a nákladních automobilů. Ruční brzdou se zajišťoval trolejbus při parkování.

ZiU-5 () byl sovětský trolejbus vyráběný podnikem "Zavod imeni Urickogo" (), továrny pojmenované po ruském revolucionáři Mojsejovi Urickém. Dnešní název továrny je „Trolza“ a sídlí ve městě Engels v Saratovské oblasti. ZiU-5 byl vyráběn v letech 1959–1972 a vyrobeno bylo víc než dvacet tisíc kusů. Jednalo se o nejčastější typ trolejbusu, který v té době jezdil v sovětských městech. Poslední kusy dosloužily v běžném provozu v polovině osmdesátých let.

SiU-5 (, Transliteration auch ZiU-5) ist die Bezeichnung eines sowjetischen Oberleitungsbustyps. Die Solowagen wurden vom Werk Sawod imeni Urizkowo in der Oblast Saratow in Russland hergestellt. Heute firmiert das Unternehmen unter dem Namen "Trolsa". Die Baureihenbezeichnung setzt sich aus der Abkürzung des offiziellen Herstellernamens "SiU" und der fortlaufenden Ordnungsnummer des Entwurfs zusammen. Die Mitarbeiter der Verkehrsbetriebe gaben diesen Wagen den Spitznamen „Pjatjorka“, welches in der russischen Sprache eine Verniedlichung des Zahlworts „Fünf“ darstellt.


Život a dílo.

Horowitz se narodil v Praze do slavné a významné rodiny Horowitzů, ale brzy se odstěhoval společně se svým otcem do Polska. Jeho učiteli byli tehdy významní polští rabíni jako Me'ir z Lublinu nebo Jehošu'a Falk. Roku 1597 se stal místopředsedou soudního dvora (av bejt din) v Dubnu, roku 1606 pak ve Frankfurtu nad Mohanem. Během tohoto období se mu narodil syn, pozdější rabín Šabtaj Šeftl Horowitz. Roku 1614 byli Židé z Frankfurtu vyhnáni a Horowitz se vrátil do Prahy, kde sloužil do r. 1621 jako rabín. Po smrti své ženy se odstěhoval do "Izraele". Původně se usadil v Jeruzalémě, kde se stal vůdčí autoritou a rabínem aškenázské jeruzalémské komunity. Snažil se o obnovení duchovního života židovské obce a nebránil se ani kontaktům a vlivům sefardské orientální komunity, jejichž některé zvyky přejal. Zemřel v Tiberias a je pohřben poblíž hrobu Maimonida.

Kabala.

Od svého mládí se Horowitz intenzivně zabýval židovskou mystikou - kabalou. Již roku 1597 vydal dílo svého otce "Emek beracha" se svými vlastními kabalistickými glosami a komentářem. V Jeruzalémě a v Galileji se setkal s dílem Mošeho Cordovera, Josefa Kara a především Jicchaka Lurii. Podle Horowitze byla kabala skutečným učením sděleným Bohem Mojžíšovi na Sinaji a nastal čas pro její odhalení jako úvod k budoucímu vykoupení. Rovněž v otázkách výkladu Bible preferoval výklady mysticky orientované (Nachmanides) před racionalisty (Maimonides).  Jeho hlavním, kabalou ovlivněným dílem se stal spis "Šnej luchot ha-brit" (Dvě desky smlouvy, hebrejsky:, známé pod akrostichem של״ה - Šelah). Poprvé byl tento spis vydán v Amsterdamu r. 1649. Skládá se ze dvou částí, "Derech chajim" (Cesta života), která se zabývá zákony a pořadím svátků v židovském kalendáři, druhou je pak "Luchot ha-brit" (Desky smlouvy) vypočítavající 613 přikázání. Celá kniha je eticko-halachickým dílem ve kterém kabala a její myšlenky slouží jako pomoc pro návod, jak žít plnohodnotný a z etického pohledu bezúhonný život.

Halacha.

Ješaja Horowitz byl respektovanou autoritou v oblasti halachy. I ve Š'nej luchot ha-brit je možné najít řadu odkazů na talmudickou literaturu a metodologii. Byl částečným odpůrcem talmudické studijní metody pilpul, kterou na jedné straně odmítal jako hlavní náplň studia Talmudu, na druhou stranu považoval „skutečný pilpul“ jako jeden z nástrojů, které můžou přivést člověka k netušeným informacím v textu tento postup aplikoval i na studium kabalistických spisů jako např. Zohar. Ohledně Tóry a halachy se vyjadřoval jako o kontinuálně pokračujícím procesu, který není možné zastavit a který umožňuje člověku správně reagovat a naplňovat Boží zákon vždy podle doby a místa, ve kterém žije.  Horowitz po celé 18. století duchovně ovlivnil nejen svou novou obec v Jeruzalémě, ale především prostřednictvím svého syna Šabtaje Šeftla, který zůstal v Evropě, i celou středo- a východoevropskou židovskou populaci. Je možné, že některé jeho myšlenky měly vliv na vznik chasidismu.

Další významná díla.

Mezi nejvýznamnější díla patří také modlitební kniha (sidur) "Ša'ar ha-šamajim" (Brána nebes), vydaná až v 18. století a dále jeho komentáře a novely k několika dílům (např. kalendář Mordechaje ben Hilela nebo komentář k Zoharu, který se zachoval pouze v rukopisné podobě). Velký vliv měly i jeho dopisy zasílané z Palestiny do Evropy.

Ješaja ben Avraham ha-Levi Horowitz (1565, Praha – 24. března 1630, Tiberias), počeštěně též Izajáš Horowitz nebo Izajáš Hořovský () zvaný též podle svého nejvýznamnějšího díla ha-Šelah ha-kadoš () byl židovský rabín, učenec a kabalista.

Jesaja b. Abraham Horovitz ("Jesaja ha-Levi Horovitz", auch "Horowitz"; geboren 1565 in Prag; gestorben am 24. März 1630 in Tiberias) war Talmudist, Kabbalist und eine Zeit lang Oberrabbiner in Prag.


Úsek Svrčinovec, křižovatka R5xD3 - státní hranice ČR/SR.

23. června 2010 vydalo MŽP SR Závěrečné stanovisko.  V září 2013 sdružení "Alfa 04 & Amberg" ve složení Alfa 04 a Amberg Engineering Slovakia zpracovalo dokumentaci pro stavební povolení v podrobnosti dokumentace pro územní rozhodnutí.  Součástí stavby je MÚK Svrčinovec-hranice, 2 mosty na trase, nadjezd, most na větvi křižovatky, nadchod pro zvěř, přeložka silnice I/11, 2 přístupové a 2 obslužné komunikace, lesní cesta, chodník, 2 opěrné a 9 zárubních zdí a 4 protihlukové stěny. Minimální směrový oblouk je R=375 m a maximální podélný sklon je 5,0 %.  Stavba začíná na MÚK Svrčinovec s dálnicí D3 a silnicí I/11, kde navazuje na větev Čadca - Svrčinovec před jejím provizorním napojením. V dalším úseku bude postavena stavba v plném profilu (čtyřpruhu) kategorie R 24,5/70. Za odpojením přímé větve Čadca - I/11 je navržen most přes silnici I/11, Šlaharovým potokem a větví B. Je zde navržena vratná větev PL - ČR. Trasa pokračuje podél železniční trati Bohumín - Žilina. Za nadchodem pro zvěř končí větev 1 MÚK Svrčinovec délky 730 m a pokračuje rychlostní silnice R5 v polovičním profilu, tj. R 11,5/70. Bude postaven pravý jízdní pás. Je zde navrženo přímé odpojení větve ČR - Čadca. Trasa dále pokračuje mezi železniční tratí a jihozápadním okrajem Svrčinovce. Před státní hranicí je navržena MÚK Svrčinovec-hranice se silnicí I/11, která umožňuje sjezd a nájezd ve směru na Moravu. Stavba končí na státní hranici, kde navazuje na silnici I/11. Náklady na stavbu jsou plánovány na 922 milionů korun.

Rychlostní silnice R5 je plánovaná rychlostní silnice na Slovensku, která spojí dálniční křižovatku "Svrčinovec" na dálnici D3 s hraničním přechodem Svrčinovec do Česka, kde bude pokračovat jako silnice I/11. Celková délka rychlostní silnice R5 bude necelé 2 kilometry a po její trase bude vedena evropská silnice E75.

Die Rýchlostná cesta R5 ist eine geplante, kurze Schnellstraße im Norden der Slowakei. Es handelt sich um die kürzeste geplante slowakische Autobahn oder Schnellstraße überhaupt. Im Wesentlichen wird sie als Zubringer von Tschechien zur ebenfalls geplanten Diaľnica D3 dienen, ohne Anschlussstellen dazwischen. Aufgrund der Länge und der Trassenführung ist der Bautermin auf den der D3 angewiesen.


Životopis.

Narodil se v Hlubčicích v Pruském Slezsku. V 90. letech 19. století si založil v Petrohradu fotografickou agenturu a platí za jednoho ze zakladatelů ruské reportážní fotografie. Od roku 1916 Karl Bulla předal své fotografické dílo svým synům Alexandrovi a Viktorovi, a sám se vrátil na estonský ostrov Ösel (dnes Saaremaa). Tam také v roce 1929 zemřel. V domě, kde žil, později byla školy s knihovnou.  Dědictví Karla Bully obsahuje asi 230 000 fotografických negativů z období pozdního 19. a počátku 20. století.

Fotostudio.

V roce 1875 Karl Bulla otevřel své vlastní fotografické studio a od té doby začal pracovat jako profesionální fotograf. Deset let se věnoval portrétní fotografii.  V roce 1886 získal povolení Ministerstva vnitřních věcí „"pro výrobu všech druhů fotografických prací mimo domov, například: na ulicích, domech a na místech v bezprostřední blízkosti Petrohradu"“, který mu dovolil celou řadu let vytvářet pohlednice pro produkční tisk Světové poštovní unie.  V roce 1897 byly fotografie Karla Bully vytištěny v populárním časopise "Niva". Od té doby se jeho jméno stalo známé v celé Ruské říši. V období 1906–1908 provozoval fotoateliér na Něvském prospektu 54 (před tím se jeho studio nacházelo jinde)..  V této místnosti je v současné době (2010) fotografický salon ve vlastnictví jiných majitelů – "Nadace historické fotografie Karla Bully". Tato společnost provozuje malé muzeum a výstavy.  Bulla fotografoval všude a všechno: život rodiny cara i shromáždění protivládní inteligence, osobnosti hvězdného nebe i obyčejné dělníky, paláce i ubytovny pro bezdomovce, ale také exotické scény jako gay párty. Bulla byl členem redakční rady mnoha časopisů včetně populární "Nivy". V desátých letech 20. století dosáhly roční příjmy firmy „Bulla a synové“ 250 000 rublů.

Archiv.

V roce 1935 syn Karla Bully Viktor Bulla daroval Ruskému státnímu archivu 132 683 negativů Bullových fotografií. Archiv rostl a nyní tvoří více než 200 000 negativů děl Karla Bully a jeho synů. Všechny fotografie v archivu jsou v kategorii volných děl a jsou oblíbeným zdrojem ilustrací života v Petrohradě.  V roce 2003 se uskutečnila velká výstava Bullových snímků u příležitosti oslav 300 let Petrohradu a 150. výročí narození Karla Bully (podle verze narození 1853). Lidé z Petrohradu umístili bronzovou sochu Karla Bully na ulici v blízkosti jeho bývalého studia.

Karl Karlovič Bulla ( "Карл Карлович Булла", "Carl Oswald Bulla", 26. února 1855, nebo 1853, Hlubčice, Prusko – 1929, ostrov Ösel) byl ruský novinářský a portrétní fotograf a „otec ruského fotožurnalismu“. V jeho díle se objevuje pouliční fotografie.

Carl Oswald Bulla (; * 26. Februar 1855 in Leobschütz, Landkreis Leobschütz, Provinz Schlesien; † 28. November 1929 in Dorf Iide auf der Insel Ösel) war ein deutscher Fotograf.


Historie.

Sidonie byla původně, stejně jako sousední Svatý Štěpán, sklářskou vesnicí. Roku 1788 ji zřídil majitel brumovského panství Jan Křtitel Iléšházy a pojmenoval ji po své manželce Sidonii Iléšházyové. Sklářská huť se nacházela v uherské části osady. Nejprve se osada jmenovala Svatá Sidonie a náležela k obci Bylnici. V letech 1899 až 1908 byla v Sidonii vybudována sklářská dělnická kolonie (domy čp. 65-71). Roku 1933 ukončila zdejší huť svoji činnost a na přelomu let 1937 a 1938 byla zbourána. 1. ledna 1952 se moravská část osady stala samostatnou obcí, formálně však bylo oddělení provedeno až k 1. lednu 1954. Z rozhodnutí gottwaldovského ONV byla obec k 1. červenci 1964 přejmenována na Sidonii. Od roku 1976 je Sidonie součástí města Brumov-Bylnice.  Po zániku Československa na konci roku 1992 byla nová státní hranice původně vedena tokem Vlárky. Většina zástavby osady se nachází na pravém, moravském břehu říčky, skupina několika domů v centrální části vsi, které obývalo devět rodin, však stojí na levém břehu, který připadl Slovensku. Jediná přístupová silnice, vedoucí z Vlárského průsmyku, navíc tok Vlárky několikrát překračuje. Slovenská část osady s názvem Sidónia se stala součástí obce Horné Srnie a místním rodinám se značně zkomplikoval život spjatý se zbytkem vesnice, nacházející se nyní již v jiném státě. Dne 25. července 1997 došlo k úpravě česko-slovenské státní hranice a malé území na levém břehu s několika domy v centru Sidonie se stalo součástí Česka (vyměněnou za osadu U Sabotů u Javorníku). Státní hranice je rovněž od té doby vedena středem silnice z Vlárského průsmyku.

Sidonie (slovensky "Sidónia") je osada a katastrální území tvořící část města Brumov-Bylnice v okrese Zlín, ležící v Bílých Karpatech v těsném sousedství česko-slovenské státní hranice v nadmořské výšce 355 m n. m. Většina zástavby se nachází v délce 4,5 km v údolí podél toku Vlárky, k Sidonii však patří i oblast Vlárského průsmyku se stejnojmenným nádražím.

Sidonie, bis 1964 "Svatá Sidonie" (deutsch "St. Sidonia", slowakisch "Sidónia") ist ein Ortsteil der Stadt Brumov-Bylnice in Tschechien. Er liegt sechs Kilometer südöstlich von Brumov-Bylnice und gehört zum Okres Zlín.


Začátek kariéry.

Ve dvanácti letech stal českým mistrem ve třídě ICA a v dalších třech letech si domácí titul zopakoval. V roce 1998 obsadil ve stejné třídě 5. místo v mistrovství Evropy a začal poznávat, jak vypadá závodění s formulovým vozem.  Vydal se stejným směrem jako pár let před ním Tomáš Enge a vstoupil do německého mistrovství formule Ford. Sedmé místo z roku 1999 vylepšil v roce následujícím titulem vicemistra a v zimních měsících na přelomu roku 2001 zazářil v seriálu Formula Palmer Audi Winter Series, když dva závody vyhrál a v konečném pořadí obsadil 3. místo.  Sedmnáctiletý Janiš měl být jednou z hvězd seriálu Formula Palmer Audi, ale začátkem dubna 2001 Dr. Palmer svůj šampionát odvolal. Manažer Antonín Charouz našel náhradu ve formuli Renault, ze které vyšel mistr světa formule 1 Fin Kimi Räikkönen. Řešení mělo háček, neboť všechny dobré stáje byly obsazené. Na Jarka zbyl tým, jenž byl stejně jako jeho jezdec nováčkem. Místo zápolení o špičku zůstal boj s neposlušným vozem a místo v polovině startovního pole.  S monopostem formule Renault nakonec absolvoval pouhé čtyři závody, pak přesedl do monopostu předního týmu německého mistrovství formule 3, švýcarského KMS. Ve čtvrtém závodě za volantem tohoto stroje získal první body do šampionátu.

2001.

Během sezony 2001 seděl ve formulových vozech čtyř různých kategorií a výkonů. Vystřídal monoposty formulí Palmer Audi, Renault, F3 a F3000. Začátkem srpna 2001 řídil na okruhu v Mostě v rámci seriálu ELMS také sportovní vůz Panoz. V roce 2001 se stal testovacím jezdcem týmu formule 1 Prost Acer.

2002.

V roce 2002 Jarek závodil v prvním českém týmu Evropské série formule 3000, která představuje předstupeň k mezinárodnímu mistrovství FIA F3000. V Evropské sérii formule 3000 se umístil na výborném třetím místě, když vyhrál poslední závod šampionátu v ulicích města Cagliari na Sardinii.

2003.

Sezonu 2003 strávil v Mezinárodním šampionátu FIA F3000. Na společném partnerství se dohodli jeho manažer Antonín Charouz s manažerem německého týmu PSM Racing Line Sigi Müllerem. Tým s českou licencí nesl jméno PSM I.S.R. Charouz. V tomtéž roce se stal druhým Čechem, který testoval formuli 1. Testy probíhaly ve španělském Jerezu s týmem Jordan.

2004.

V roce 2004 přesedl z formulových vozů do cestovního vozu Německého šampionátu DTM v týmu Sonax Dark Dog AMG Mercedes. Na konci sezóny poprvé usedl do kokpitu zámořské formule ChampCar a po úspěšně zvládnutých testech se zúčastnil závodu v australském Surfers Paradise v týmu Dale Coyne Racing. Poté absolvoval další dva testy s monopostem s týmem Forsythe Racing, ve kterých patřil mezi nejrychlejší. Stal se tak prvním Čechem v ChampCar sérii.

2005.

Jarek Janiš začal sezonu 2005 s týmem Kondo Racing v japonském šampionátu Formule Nippon. Začátek sezony ovlivnilo nepříznivé počasí a technické problémy, které mu zabránily plně využít oficiální testy. Do sezony tak vstoupil s omezenými zkušenostmi na suchu a to se ukázalo jako značný handicap. V závodech v Suzuce a Motegi se trápil, navíc ho opět postihly technické problémy. Nicméně dokázal zazářit v částečně mokrém závodu v Sugo, kde se pohyboval na čele závodu. V tomtéž roce nastoupil i v italském šampionátu formule 3000, kde ihned debutoval ve druhém závodu sezony ve Vallelunze s ma-con Charouz Junior týmem. Okamžitě patřil mezi nejrychlejší a v závodu dojel druhý. Na předních místech se pohyboval i závěru sezony, kde mu patřilo celkové druhé místo.  Ke konci roku se stal členem reprezentačního týmu České republiky ve Světovém seriálu národů a v Malajsii poprvé usedl do závodního vozu v pátečním volném tréninku.

2006.

Sezónu 2006 výborně zahájil v nově vzniklé F3000 International Masters, kde několik závodů vyhrál. Podílel se tak na zisku titulu v hodnocení týmů pro Charouz Racing systém Junior team. Ve zbytku sezóny přijal nabídku startovat v prestižních závodech FIA GT s vozem Saleen S7R týmu Zakspeed. Ve FIA GT dlouho bojoval o titul v kategorii GT1. Získal prestižní titul nováčka roku. Také se zúčastnil se několika závodů A1GP a pro sezónu 2006/2007 byl členem českého A1GP týmu. Doma v České republice několikrát závodil v mistrovství České republiky na okruzích s vozem Mercedes Benz AMG CLK DTM. V posledním závodě se objevil s vozem BMW Z4 Coupe a ve své třídě zvítězil.

2007.

Po havárii v extrémně rychlé a nebezpečné zatáčce Eau Rouge při závodě Le Mans Series 2007 na belgickém okruhu Spa-Francorchamps musel kvůli zranění páteře téměř na rok přerušit aktivní jezdeckou kariéru. V létě 2007 tak tento úspěšný olomoucký pilot opustil týmy Spyker Squadron (Le Mans Series) a Scuderia Ecosse (FIA GT) a z nucené pauzy jej vytrhla pouze účast ve dvou závodech A1GP, kdy absolvoval tréninky nováčků při A1GP Taupo (Nový Zéland) a Sydney (Austrálie). Ani v době rekonvalescence však hvězda FIA GT 2006 prostředí automobilových závodů neopustila: Jarek byl nablízku kolegům Štěpánu Vojtěchovi a Adamu Lackovi, ale zejména svému mladšímu bratrovi Erikovi v F3 Euro Series.

2008.

Rok po havárii, v polovině září 2008, konečně znovu usedl do závodního vozu při MMČR v Brně a v královské Divizi 4 hned porážel soupeře. Bývalý testovací pilot týmu formule 1 Jordan vyhrál kvalifikaci Sprintu Divize 4 nad 2000 cm3 a v závodě pak obsadil třetí místo. K bronzu v Brně přidal ještě stříbro z vytrvalostního závodu, jehož se účastnil spolu s Antonínem Charouzem, Nicolasem Kiesou a Pedrem Lamym.

2009.

V sezóně 2009 se Jarek Janiš stal továrním pilotem týmu SNORAS Spyker Squadron, za který společně s týmovým kolegou Tomem Coronelem startoval v Le Mans Series. Ve slavném závodě 24h Le Mans doplnil jezdeckou sestavu Jeroen Bleekemolen. Posádka poprvé v historii dokončila pro holandskou značku závod a zároveň získala vynikající výsledek v podobě páté pozice ve třídě LMGT2. Startoval také v premiérovém ročníku Lamborghini Super Trofeo, kde získal třetí pozici mezi profesionálními jezdci a v českém mistrovství v závodech automobilů na okruzích ve stáji Sauto.cz Racing Team.

Jaroslav „Jarek“ Janiš (* 8. července 1983, Olomouc) je český automobilový závodník, první český jezdec Champ Car World Series a druhý ve Formuli 1. V roce 2003 byl oficiálním testovacím jezdcem týmu Jordan. 24. října 2004, jako první Čech, poprvé odstartoval do závodu ChampCar na okruhu v Surfers Paradise. Jeho bratr Erik je také automobilový závodník.

Jaroslav „Jarek“ Janiš (* 8. Juli 1983 in Olmütz, Tschechoslowakei) ist ein tschechischer Automobilrennfahrer. Er ist älterer Bruder des Rennfahrers Erik Janiš.


Historie.

Úsek silnice Hybe – Mýto pod Ďumbierom byl vystavěn v letech 1939 až 1942. V létě 1942 na výstavbě pracovalo 73 vězňů tábora v Jarabé pro asociály a Romy. Po přečíslování čs. silnic po druhé světové válce byl horský přechod Čertovica mezi lety 1946 až 1950 součástí silnice II/529 a roku 1950 překategorizován na silnici I/72. Silnice v té době vedla z Brezna do Mýta pod Ďumbierom a dále přes Čertovické sedlo na křižovatku se silnicí I/18. V 80. letech byla, spolu s vybudováním nové cesty Bystrá – Srdiečko, silnice III. třídy z Mýta pod Ďumbierom do Valaské přestavěna a prodloužena do Podbrezové a silnice I/72 byla převedena na tento nový úsek, přičemž původní silnice z Brezna do Mýta pod Ďumbierom byla překategorizována na silnici III. třídy a označena jako III/2378.  V roce 2008 byla překlasifikováním některých úseků silnic II. třídy doplněna o silnici II/530 a část silnice II/531 v úseku Rimavská Sobota – Tisovec. V roce 2014 byla dokončena rekonstrukce 4,2 km dlouhého horského úseku, což vyšlo na 17,7 mil. €.

Průběh.

Silnice I/72 začíná v Rimavské Sobotě na křižovatce se silnicí I/16, odkud směřuje na sever přes Hnúšťu a Tisovec a křižuje silnice II/526 a II/531. Následně pokračuje v peáži se silnicí I/66 do Podbrezové, kde začíná původní úsek přes Čertovické sedlo. Ten směřuje přes Bystrou, kde je odbočka na Tále (II/584), a přes Mýto pod Ďumbierom, kde se od Brezna připojuje silnice III/2378, a Čertovické sedlo v hřebenu Nízkých Tater. Dále pokračuje do okresu Liptovský Mikuláš, křižuje silnici III/2356 a končí na křižovatce se silnicí I/18 u Liptovského Hrádku.

Silnice I/72 je silnice I. třídy na Slovensku vedoucí z Rimavské Soboty k Liptovskému Hrádku. Celková délka silnice činí 105,205 km.

Die Cesta I. triedy 72 (slowakisch für ‚Straße 1. Ordnung 72‘), kurz I/72, ist eine Straße 1. Ordnung in der Slowakei. Sie durchquert die Mitte des Landes durch zwei große Gebirge – das Slowakische Erzgebirge und die Niedere Tatra. Es gibt nur zwei Mittelstädte und zwar Rimavská Sobota und Brezno. Vor 2008 war der Teil nördlich von Podbrezová die gesamte I/72 – der Abschnitt Rimavská Sobota–Tisovec war Teil der Straße 2. Ordnung 531 und der Abschnitt Tisovec–Brezno Teil der Straße 2. Ordnung 530.


Klubová kariéra.

Do světa fotbalu vstoupil skrze angažmá ve švýcarském týmu FC Zürich. V lednu roku 2012 přestoupil do německého Vfl Wolfsburg, poté co na sebe upozornil nejen v Lize mistrů s Zürichem. Přestupová částka činila přibližně 6 milionů €. Stal se tak nejdražší zimní posilou mužstva Felixe Magatha. Za svůj nový tým nastoupil poprvé 21. ledna proti 1. FC Köln a až do konce sezóny sehrál všechna ligová utkání bez střídání na postu krajního beka.  Během své druhé sezóny za Wolfsburg si zahrál ve 24 ligových zápasech, zbývající ligové zápasy povětšinou odehrál Marcel Schäfer, kterého upřednostnil dočasný kouč Lorenz-Günther Köstner po vyhazovu Felixe Magatha. Ve třetím ročníku za Vlky (jak je Wolfsburg přezdíván) byl pod koučem Dieterem Heckingem opět první volbou na post levého obránce a připsal si 34 ligových startů včetně 5 branek. První gól vstřelil z přímého kopu 9. listopadu 2013 doma proti Dortmundu, čímž po poločase v 56. minutě srovnal na 1-1. Díky jeho gólu a gólu Ivica Oliće se Wolsburg radoval z výhry 2-1. Přespříští ligové kolo proti Hamburku srovnal na 1-1, poté co se za hosty trefil Hakan Çalhanoğlu a zařídil tak Wolfsburgu alespoň bod. V prosinci se znovu trefil z přímého kopu, když ve 38. minutě vstřelil první gól utkání. Stuttgartu se sice podařilo též vstřelit branku, ale zápas nakonec ovládli Vlci poměrem 3-1.  V létě roku 2017 přestoupil do italského celku AC Milán, se kterým podepsal kontrakt do roku 2021. Ve své první sezóně odehrál 47 klání, z toho 41 v domácí lize. Vstřelil jeden gól.

Reprezentační kariéra.

Rodríguez byl součástí týmu švýcarské reprezentace, která roku 2009 vyhrála nigerijské MS do 17 let. Přes mládežnické výběry se propracoval do seniorské reprezentace, se kterou se účastnil Olympijských her v roce 2012. Zahrál si na ME 2016 a světovém šampionátu v letech 2014 a 2018.

Osobní život.

Rodríguezův otec je Španěl, matka pochází z Chile.

Ricardo Iván Rodríguez Araya zkráceně Ricardo Rodríguez (* 25. srpna 1992, Curych) je švýcarský fotbalový levý krajní obránce hrající za nizozemský klub PSV Eindhoven, kde je na hostování z klubu AC Milán, Též hraje za švýcarskou reprezentaci.

Ricardo Iván Rodríguez Araya (* 25. August 1992 in Zürich) ist ein Schweizer Fussballspieler. Der Abwehrspieler steht beim AC Mailand unter Vertrag, ist aber derzeit an die PSV Eindhoven verliehen und spielt für die Schweizer Nationalmannschaft.


Hypnóza.

Hypnóza představuje změněný stav vědomí, který se liší jak od stavů bdělosti, tak spánku. Jedná se o jedinečný stav, v němž mohou vznikat jevy (např. odolnost vůči bolesti), které se nemohou objevit za jiných podmínek. Žádný ze změněných stavů vědomí nevyvolává tolik otázek jako hypnóza. V hypnóze, stejně jako ve všech oblastech psychologického bádání, zůstávají nejasnosti, ale mnoho faktů již bylo ověřeno.

Skrytý pozorovatel.

Pojetí skrytého pozorovatele vychází z Hilgardových pozorování, na jejichž základě zjistil, že u řady hypnotizovaných jedinců existuje část mysli, která není uvědomovaná a která pozoruje všechny zážitky jedince. Jeho nález byl popsán následujícím způsobem:  Okolnosti Hilgardova objevu dvojkolejnosti myšlení v hypnóze byly dosti dramatické. V učebně prováděl demonstraci hypnózy ve spoluráci se zkušeným probandem, který byl slepý. Ernest Hilgard mu indukoval v případě hypnózy navíc hluchotu a sdělil mu, že až mu položí ruku na rameno, znovu začne slyšet. Tímto byl proband oddělen od okolního dění, začal se nudit, a tak myslel na zcela jiné věci. Hilgard ukázal posluchačům, že proband nevnímá hluk ani řeč. Někdo se však zeptal, zda proband skutečně ingnoruje okolí tak, jak se na první pohled zdá. Hilgard se probanda potichu zeptal, zda by mohla existovat nějaká část, která by i navzdory navozené hluchotě mohla slyšet. Pokud ano, mohl by zdvihnout ukazováček? K překvapení všěch přítomných – včetně zhypnotizovaného jedince – se ukazováček zdvihl. Nyní chtěl proband vědět, co se děje. Hilgard mu položil ruku na rameno, aby zase slyšel. Vysvětlení mu přislíbil později a mezitím se ho zeptal, co si pamatuje. Jedinec si pamatoval, že se kolem něj rozhostilo ticho, pak se začal nudit a přemýšlel o nějakém statistickém problému. Poté cítil, že se jeho ukazováček začal najednou zdvíhat a chtěl vědět proč. Při jiném experimentu měla hypnotizovaná osoba ruku ponořenou v ledové vodě a po sugesci hypnotické anestezie necítila bolest. Pokud jí však dr. Hilgard položil ruku na rameno, mohl vyvolat „skrytého pozorovatele“, který sděloval, že osoba do určité míry bolest pociťovala.  Metafora skrytého pozorovatele se tedy vztahuje k duševní struktuře, která sleduje vše, co se děje, včetně událostí, o nichž zhypnotizovaný jedinec vědomě neví, že je vnímá. Přítomnost skrytého pozorovatele byla prokázána v mnoha experimentech.

Studie zabývající se redukcí bolesti.

Ve studiích zabývajících se redukcí bolesti byly jedinci schopni pomocí automatického psaní nebo řeči popsat, jakou bolest cítí, přičemž ve stejném okamžiku jejich vědomí přijímalo sugesce hypnotizéra a reagovalo na ně, což vedlo k úlevě od bolesti.  Hilgard a další zjistili, že hypnotizované osoby mohou vykazovat zážitky rozděleného vědomí. Jestliže jsou např. aplikovány bolestivé podněty pod hypnotickou sugescí necítit jakoukoli bolest, bude osoby hlásit nepřítomnost bolesti, ale jiná její část (tzv. „skrytý pozorovatel“) bude hlásit utrpení. Obdobně pokyn „skrytému pozorovateli“, aby zvedl prst, vyvolá u osob úzkost z tohoto nevysvětlitelného pohybu.

Další experimenty.

Hilgard a jeho spolupracovníci přirovnávali tyto jevy „dvojkolejnosti“ ke každodenním zkušenostech, kdy jedinec dělí svoji pozornost mezi dva úkoly, např. současně řídí auto a konverzuje, nebo přednáší a současně hodnotí svoji řeč z pozice posluchače.  Přestože byly experimenty se skrytým pozorovatelem opakovány v mnoha laboratořích, jejich metodologie byla poměrně hodně kritizována. Skeptici tvrdí, že tyto výsledky mohou být způsobeny skrytými požadavky na probanda, aby se přizpůsobil očekávání experimentátorů.  V pečlivě prováděných experimentech zaměřených na úlohu přizpůsobení vědci prokázali, že je možné od sebe odlišit reakce skutečně zhypnotizovaných probandů od osob, které pouze spolupracovaly a přizpůsobily se. Požádali prokazatelně málo hypnabilní probandy, aby simulovali hypnotický stav, zatímco s vysoce hypnabilními probandy jednali obvyklým způsobem. Experimentátor nevěděl, ke které skupině každý proband patřil. Osoby, které simulovaly, se přizpůsobily požadavkům tak, jak si myslely, že se od nich očekává, avšak jejich výpovědi o subjektivních zážitcích se významně lišily od výpovědí jedinců, kteří skutečně byli zhypnotizováni.

Ernest Ropiequet „Jack“ Hilgard (25. července 1904 – 22. října 2001) byl americký psycholog, profesor Stanfordovy univerzity, 29. nejcitovanější psycholog 20. století. Proslul svými výzkumy v oblasti hypnózy. Vytvořil známou Stanfordskou škálu hypnotické citlivosti, která měří dispozici jedinců být zhypnotizován. Přišel s teorií, že v mysli hypnotizovaného působí tzv. „skrytý pozorovatel“ ("hidden observer"), a nakonec svůj koncept zobecnil a skrytého pozorovatele určil jako figuru působící v mysli každého člověka neustále. Proto také hovořil o „rozštěpeném vědomí“ člověka.

Ernest Ropiequet Hilgard (* 25. Juli 1904 in Belleville, Illinois; † 22. Oktober 2001 in Palo Alto) war ein amerikanischer Psychologe. Er wirkte von 1933 bis 1979 an der Stanford University, darunter von 1938 bis 1969 als Professor, und beschäftigte sich insbesondere mit der Theorie des Lernens sowie mit der Untersuchung und der Anwendung von Hypnose. Im Jahr 1948 veröffentlichte er unter dem Titel "Introduction to Psychology" ein Lehrbuch, das seitdem in über zehn Auflagen erschienen ist und mittlerweile als "Atkinson and Hilgard ́s Introduction to Psychology" herausgegeben wird. Ernest Hilgard gilt als einer der bedeutendsten Hypnoseforscher und zählt aufgrund seiner langjährigen und vielfältigen wissenschaftlichen Aktivitäten zu den herausragendsten amerikanischen Psychologen des 20. Jahrhunderts.


Mládí a počátky kariéry.

Goran se do "velkého" basketu prosadil v roce 2003, kdy nastoupil poprvé v nejvyšší slovinské soutěži. Prvním jeho významnějším krokem bylo angažmá ve španělské ACB v týmu CB Murcia a to v sezoně 2006/2007. Na tu další se vrátil do rodného Slovinska a oblékal dres nejlepšího týmu - Olimpije Ljublaň, účastníka Euroligy. V roce 2008 pak s tímto týmem získal titul mistra domácí ligy a odešel na draft do NBA.

NBA.

Draftován byl v roce 2008 jako 45. celkově ve 2. kole týmem San Antonio Spurs, které jeho práva ihned odeslalo do Arizony, do celku Phoenix Suns. Dragić tak oficiálně 22. září 2008 podepsal smlouvu se Suns. V jejich dresu zaznamenal své dosavadní maximum kariéry - 32 bodů proti Utahu Jazz. Stal se back-upem za prvního rozehrávače týmu, Kanaďana Steva Nashe a v týmu se potkal s dalšími superhvězdami jako byli Grant Hill anebo později Shaquille O'Neal. Přesto byl nakonec 24. února 2011 vyměněn na konci přestupního období do Houstonu Rockets. V jejich dresu zaznamenal první triple-double v kariéře, a sice proti Minnesotě Timberwolves (11 bodů,11 doskoků a 11 asistencí). Během stávky NBA v roce 2011 podepsal ve Španělsku s týmem Saski Baskonia (dříve TAU Cerámica). Odehrál za něj několik zápasů a než stávka skončila,měl se stát částí obrovského trejdu několika týmů okolo hvězd Chrise Paula a Paua Gasola, ovšem komisař NBA David Stern tento trejd anuloval. Dragić se tak vrátil do Houstonu,kde využil zranění Kylea Loweryho a stal se prvním rozehrávačem, načež získal titul hráč týdne v Západní konferenci NBA. V roce 2012 se stal volným hráčem a 19. července téhož roku podepsal smlouvu na 4 roky za 30 mil.dolarů ze Suns a vrátil se zpět do bývalého působiště. Postupně se vypracoval na post hráče základní sestavy a důležitého článku Suns, zejména po odchodu Nashe do Lakers. Vyhrál soutěž Skills Challenge při populárním All-Star víkendu NBA. Krom toho také s průměrem více než 5 asistencí na zápas po celou sezonu patřil do klubu hráčů jako Larry Bird nebo LeBron James,jenž to dokázali před ním. Vše vyvrcholilo po sezoně 2013/2014, kdy získal trofej NBA Most Improved Player, což je cena pro hráče s největším zlepšením během sezóny. Nakonec byl 4. června 2014 jmenován do 3. pětky NBA spolu s Damianem Lillardem, LaMarcusem Aldridgem, Paulem Georgem a Alem Jeffersonem.

Národní tým.

Je mistrem Evropy do 20 let z roku 2004. Hrál za seniorskou reprezentaci na MS 2006 v Japonsku, MS 2010 v Turecku a MS 2014 ve Španělsku. Kromě toho hrál také na ME 2007,ME 2009 i ME 2013 doma ve Slovinsku, kde se dostal do All-Star Teamu turnaje i přesto,že domácí vypadli ve čtvrtfinále s pozdějšími šampiony z Francie. V národním týmu má vůdčí úlohu a od roku 2009 se v něm setkává se svým bratrem Zoranem. Na světovém poháru ve Španělsku patřil mezi nejlepší střelce a nahrávače turnaje. V zápase proti USA byl jediný hráčem Slovinska z NBA v týmu.

Mimo basketbal.

Je synem slovinské matky a srbského otce. V mládí se věnoval fotbalu. Jeho mladší bratr Zoran také hraje profesionálně basketbal. Goran ovládá 4 jazyky - slovinštinu, srbštinu, španělštinu a angličtinu. Jako mladík obdivoval Michaela Jordana a Allena Iversona. V srpnu 2013 se oženil se svou přítelkyní Majou a v listopadu 2013 se jim narodil první syn Mateo Dragić.

Goran Dragić (* 6. května 1986 Lublaň, Jugoslávie) je slovinský profesionální basketbalista. V současnosti hraje za tým Miami Heat v nejslavnější lize světa NBA. Je členem slovinského národního týmu. Může hrát na pozicích 1 a 2. Platí za jednoho z nejšikovnějších hráčů současnosti.

Goran Dragić (* 6. Mai 1986 in Ljubljana) ist ein slowenischer Basketballspieler, der zurzeit bei den Miami Heat in der nordamerikanischen Profiliga NBA unter Vertrag steht. Wie sein Bruder Zoran Dragić spielt er auch für die slowenische Nationalmannschaft.


Životopis.

Studia.

Čchen Čeng-lej začal studovat bojové umění "tchaj-ťi čchüan" ve stylu Čchen v roce 1957 a to nejprve u svého strýce Čchen Čao-pchiho a to s důrazem na formy prováděné pažemi a formy se zbraněmi jakož i na základy teorie bojového umění "tchaj-ťi čchüan". Po smrti mistra Čchen Čao-pchiho (v prosinci roku 1972) pokračoval Čchen Čeng-lej ve studiu pod vedením svého strýce mistra Čchen Čao-kchueje.

Čtyři tygři z Čchen-ťia-kou.

Když se v roce 1958 do vesnice Čchen-ťia-kou vrátil mistr Čchen Čao-pchi (18. generace), začal kultivovat novou generaci. Čtveřice jeho žáků později získala věhlas a popularitu nejen v Číně, ale i za jejími hranicemi. Jsou nazýváni Čtyři Buddhovi bojovníci ("S’ ta ťin") a jsou také někdy označovaní jako tzv. Čtyři tygři z Čchen-ťia-kou. Jedná se o mistry 19. generace "tchaj-ťi" stylu rodiny Čchen a jsou to tito muži:  To oni jsou formálními hlavami klanu Čchen a jsou nezpochybnitelnými představiteli tohoto stylu bojového umění. Bojovému umění "tchaj-ťi čchüan" se věnovali od útlého dětství; všichni mají svoji školu, kterou vedou buď sami nebo jim pomáhá některý z jejich potomků; většina z nich jezdí po světě, kde šíří bojové umění "tchaj-ťi čchüan".

Slovníky a seznamy.

Osobnost mistra Čchen Čeng-leje je uvedena v „Čínském slovníku současných lektorských osobností“ („China Contemporary Education Celebrities Dictionary“), v „Čínském seznamu současných mistrů bojových umění“ („China Present Martial Arts Masters“) a v „Seznamu reformních osobností současnosti“ („Contemporary reform elites“).

Funkce.

Čchen Čeng-lej je členem výboru čínské „Asociace wu-šu“ („Wushu Association“), místopředsedou Asociace wu-šu v Che-nanu („Henan Wushu Association“) a „starším národním mistrem wu-šu“ („Senior National Wushu Meister“). Je také výkonným prezidentem „Rodinné asociace "Čchen tchaj-ťi čchüan" v Che-nanu“ („Chen Taijiquan Family Association of Henan“) a ředitelem „Vzdělávacího centra "Čchen tchaj-ťi čchüan"“ („Chen Taijiquan Village Training Center“) v Čeng-čou.

Čchen Čeng-lej ( * 15. května 1949, vesnice Čhen-ťia-kou, provincie Che-nan, Čína) je mistr bojového umění "tchaj-ťi čchüan", příslušník 19. generace potomků rodiny Čchen z vesnice Čhen-ťia-kou. Jeho učiteli byli mistr Čchen Čao-pchi a Čchen Čao-kchuej.

Chen Zhenglei (Chen Zheng Lei-Mai; * 1949 in Chenjiagou, Henan, Volksrepublik China) ist einer der Hauptvertreter des Chen-Stils der chinesischen inneren Kampfkunst Taijiquan und gehört zur 19. Generation der Chen-Familie.


Život.

Pavel Augustovič Pabst se narodil 27. května 1854 v Königsbergu, tehdy hlavním městě Východního Pruska, v hudební rodině. Jeho matka byla operní zpěvačka. Hudební základy získal u svého otce a později studoval na Videňské hudební akademii u Antona Doora. Od roku 1875 vyučoval v Rize. V roce 1878 přijel do Ruska jako klavírista a na podzim téhož roku přijal nabídku Antona Rubinsteina, aby učil na Moskevské státní konzervatoři. V roce 1881 byl jmenován profesorem a na Moskevské konzervatoři pak působil až do konce svého života.  Pabst byl považován za jednoho z nejlepších klavíristů své doby. Jeho umění ocenili i Petr Iljič Čajkovskij a Ferenc Liszt. Často vystupoval se Sergejem Rachmaninovem. Byl rovněž úspěšným a vyhledávaným pedagogem. Své žáky vyučoval v tradicích ruského romantismu. Mezi ně patřili např. Sergej Michajlovič Ljapunov, Konstantin Nikolajevič Igumnov, Aleksandr Fjodorovič Gedike, Aleksandr Borisovič Goldenweiser, Nikolaj Karlovič Metner, Georgij Eduardovič Konjus či Arsenij Nikolajevič Koreščenko.  Zemřel náhle 9. června 1897 v Moskvě a je pohřben na Vvěděnském hřbitově.  Pavlův bratr Louis se stal rovněž klavírním virtuózem a skladatelem. Po úspěchu u Liverpoolské filharmonie odešel do Austrálie a učil na konzervatoři v Melbourne.

Dílo.

Jako skladatel je Pabst znám zejména svými klavírními úpravami oper a baletů Petra Iljiče Čajkovského. Pabstovy klavírní transkripce byly na repertoáru nejvýznamnějších klavíristů té doby a byly považovány za stejně kvalitní jako transkripce Lisztovy. Komponoval spíše drobnější klavírní skladby. Z rozsáhlejších skladeb je znám zejména "Klavírní koncert Es-dur op. 82" a "Klavírní trio A-dur".

Pavel Augustovič Pabst (rodným jménem Христиан Георг Пауль Пабст; 27. května 1854 Königsberg – 9. června 1897 Moskva) byl ruský klavírista, hudební skladatel a pedagog německého původu.

Christian Georg Paul Pabst (/"Pawel Augustowitsch Pabst"; * 27. Mai 1854 in Königsberg (Preußen); † 9. Juni 1897 in Moskau) war ein deutsch-baltischer Pianist, Komponist und Musikpädagoge.


Historie.

Tejpování je známé od 60. let 20. století, kdy se používaly pevné fixační pásky, které měly podpořit svaly a klouby při sportovní činnosti. Metodu kinesiologického tejpování představil roku 1979 japonský chiropraktik dr. Kenzo Kase (doktor chiropraxe využívající i akupunkturu a moxování), a který vyvinul pružné pásky, jež jsou známé jako Kinesio Tex Tape. První velkou sportovní akcí, při níž bylo tejpování prováděno, byly Letní olympijské hry v jihokorejském Soulu v roce 1988. Do povědomí širší veřejností tejpování vstoupilo ještě více po Letních olympijských hrách v Athénách v roce 2004. Tejpy byly dále zaslány zdarma i do 58 zemí k použití během olympijských her roku 2008, což znamenalo jejich další zviditelnění.<br>V České republice patří mezi propagátory tejpování např. Clara-Marie Helena Lewitová (Hermachová) a její tzv. funkční taping a dále např. autoři knihy Terapeutické využití kinesio tapu – Jitka Kobrová a Robert Válka.

Výzkum účinků.

V žurnálu Sports Medicine vyšlo srovnání deseti různých studií účinnosti tejpování na prevenci a léčbu sportovních zranění. Nebyly však nalezeny žádné klinicky podstatné důkazy pro odstraňování bolesti. Několik výsledků vztahujících se k síle sportovců bylo však pozitivních: páska měla mírný účinek na svalovou činnost, nelze ale jasně stanovit, zda pozitivní, či negativní.
Journal of Orthopedic & Sports Physical Therapy zveřejnil studii, která ale podporu svalové činnosti vyloučila.
Roger Kerry, profesor fyzioterapie a rehabilitace z Nottinghamské univerzity přiznává páskám psychologický efekt, ale dodává, že „na světě neexistuje páska, která by zcela nahradila řádnou a důkladnou rehabilitaci. I podle fyzioterapeutky Jany Šimonkové se tejping většinou používá jako doplněk celkové rehabilitace a sám o sobě daný problém neřeší.
Podle metaanalýzy z roku 2015 páska poskytuje více úlevy od bolesti než léčba žádná, ale její účinnost nebyla vyšší než jiné zvolené přístupy u pacientů s chronickými myoskeletálními bolestmi. Podle studie vědců z Western Sydney University neměla kineziologická páska žádný příznivý vliv na výkony dolních končetin nebo na sílu svalů u zdravých dospělých, bez ohledu na barvu použité pásky.

Vlastnosti pásky a její aplikace.

Kinesiologický tejp je elastická páska schopna natažení a smrštění a která by se svými vlastnostmi měla co nejvíce podobat lidské kůži. Tejpovací páska by měla být z bavlny a měla by rovněž obsahovat elastická polyuretanová vlákna. Stupeň natažení by měl být podobný kůži (140–160 % své původní délky v podélném směru – nesmí dojít k poškození vláken). Takto natažený by měl tejp vydržet na kůži nejméně 3 dny. Tejp je voděodolný a uživatel se s ním může sprchovat nebo s ním plavat. Páska drží na kůži pomocí lepidla, které by mělo být ze stoprocentní lékařské pryskyřice (eliminuje riziko alergií). Alergie na lepidlo nejsou příliš časté, ale při podezření, že by se alergie mohla objevit, je vhodné vykonat test kožní senzitivity (nalepení malého kousku tejpu na vnitřní stranu předloktí nebo na břišní stěnu a vyčkání 24 hodin na kožní reakci).  Páska se musí aplikovat na čistou, odmaštěnou, oholenou a suchou pokožku. Lepí se vždy na protažený pohybový segment (například koleno, ruku apod.), čímž dochází k napínání měkkých tkání a kůže. Po navrácení pohybového segmentu do původní polohy se smrští i tejp a lze pozorovat jeho “zvrásnění". Toto zvrásnění působí nadzvednutí kůže, podkoží a vazivového obalu svalu, což má zvětšit prostor mezi těmito vrstvami a svalem. Zvětšením tohoto prostoru se údajně docílí snížení tlaku lymfatické a krevní cirkulace, dále řady jiných elektrochemických změn a snížení tlaku na receptory. V důsledku toho má uživatel pociťovat citelné snížení bolesti.

Výhody a nevýhody.

Podle proponentů má tejpování snižovat otoky, zmírňovat či zcela odstraňovat bolest, podporovat hojení, stabilizovat klouby, podporovat vazy a svaly, řešit lymfedém, akutní jizvy a mnoho dalšího.  Nesprávné tejpování může vést k tvorbě puchýřků na pokožce či jiným poraněním. Při nesprávné aplikaci se tuhost pásky může snižovat. Nevýhodou může být konečně i cena pásků.

Indikace a kontraindikace.

Podle proponentů je tejpování vhodné u:
skolióz, neuralgie, vertebrogenního algického syndromu, entezopatie, bursitidy, periferní i centrální parézy, úžinových syndromů, kontuzí, distorzí, kloubní instability, u deformit nohy a prstců atd.  Nevhodnou metodou má tejpování být např. u:
bradavic, hnisavých kožních projevů, maligního melanomu kůže, otevřených ran, dermatitidy, ekzémových onemocnění, akutní trombózy, elefantiázy, horečnatých stavů atd.

Pevné (rigidní, atletické, fixační) tejpovací pásky slouží k fixaci kloubů. Jedná se o formu ortézy vytvořené uživateli na míru a bandáž, která nepřekáží např. sportovní výstroji. Tyto pevné pásky se používají i na malé klouby prstů ruky pro prevenci možného úrazu.<br>Pružné pásky pro tzv. kinesiologické tejpování mají sloužit jako fyzioterapeutická metoda vyplývající z poznatků kineziologie, a kterou lze ovlivnit činnost svalů. Existují také korekční techniky k ovlivnění vazů, šlach, fascií a lymfatického systému. Takové tejpování lze podle jeho proponentů využít i pro korekci jizev či pro úlevu od bolesti.

Ein Tapeverband ( ‚Band‘) aus Pflasterklebeband, oft auch kurz als "Tape" oder "Taping" bezeichnet, wird in Sportmedizin, Unfallchirurgie und Orthopädie sowohl zur Behandlung als auch zur Prävention eingesetzt. Er stellt dabei die behandelten Gelenke oder Muskeln nicht vollständig ruhig, sondern verhindert nur unerwünschte oder übermäßige Bewegungen (funktioneller Verband). Die Wirkung beruht darauf, dass die auf der Haut haftenden Pflasterstreifen die auftretenden Kräfte auf die Haut übertragen und so beispielsweise den Kapsel-Band-Apparat eines Gelenkes stützen (Augmentation) und die Wahrnehmung von Körperbewegung verbessern (Propriozeption). Zudem können sie einer Anschwellung des Gewebes entgegenwirken (Kompression) oder verletzte Gelenke oder Knochen an unverletzten fixieren (Schienung). Die Anwendungsmöglichkeiten von Tapeverbänden sind vielseitig, geeignete Verbände sind unter anderem für alle Gelenke an Armen und Beinen beschrieben.


Charakteristika hry.

Hra nabízí různé audiovizuální efekty, které umocňují zážitek ze hry. Pro hru je charakteristické, že se odehrává ve tmě, a proto je doporučováno hrát hru v pozdních hodinách. Kromě temné atmosféry a audiovizuálních efektů je možné ve hře místy narazit na příšery, které díváním se na ně způsobí, že hlavní postava (Daniel) ztrácí rozum, což se projevuje efektem rozostřené obrazovky a následně i nervovým hroucením, kdy se Daniel složí k zemi a hra vydává pískavý zvuk.  Ve hře můžeme narazit na pět nepřátel:  - Ještě dodatek. S příběhem je to tak že Justine (za kterou hrajete) měla 3 nápadníky: Aloise, Basila - tesaře podle zvuků řezání dřeva v jeho původní cele a Mala de Vigniho, hudebníka podle zvuků violy v jeho cele. Všechny 3 mučila až do jejich výsledné podoby. První zombie je Alois,druhý ve sklepě Basil a třetí ve vodě Malo. Pak ty tři lidi jsou doktor, který je pořád ve svojí cele,kněz který je v knihovně a policejní inspektor ve vodě u Mala.

Příběh.

Všechno začíná probuzením hlavního hrdiny hry Daniela na hradě Brennenburg v období 19. století, kdy si Daniel v tu chvíli nic nepamatuje a až se dostane do určité části hradu, kde na něj čeká zpráva a přečte si jí, zjistí že si ji napsal sám sobě ještě v době, před požitím extraktu Amnézie. V dopise se Daniel dozví, že musí zabít barona - Alexandra z Brennenburgu, který se pokouší otevřít portál do jiného světa. Dále se dočte, že jeho úkol nebude jednoduchý, neboť Daniela pronásleduje stín. Stín je temná hmota, přesahující hranice normálního světa. Cestou po hradě Daniela doprovázejí vzpomínky, včetně jedné, která Danielovi prozradí, že Alexandr pod Brennenburnem schovává tzv. Vnitřní svatyni.  Po probádání vstupní haly a vstupu do palírny Daniel objeví služebníka Grunta a později v archívních tunelech i vodní příšeru Laeruk, kolem kterého musí projít přeskákáním po krabicích, aby se vyhnul vodě, z níž Laeruk nemůže na Daniela zaútočit. Po úniku Laerukovi v archívních tunelech se dostane do zadní síně, kde ho čeká úkol - zprovoznit výtah. Po zprovoznění výtahu Daniel odjede dolů, ale pak se objeví stín a výtah se zřítí.  Když se Daniel probere, zjistí, že se nachází ve věznici pod Brennenburgem, kterou spravuje Alexandr. Daniel zde získá kladivo a dláto, kterým rozšíří v jedné cele díru, jež byla původně určena pro jednu dívku jako únikový východ. Díra byla zakryta v minulosti dívčinou matkou, aby se o ní Alexandrovi stráže nedozvěděli. Jakmile Daniel projde dírou, dostane se do věznice - severního bloku, kde musí v jejím skladu získat skleněnou nádobu a v kuchyni ji naplnit kyselinou a následně ji použije na rozpuštění visacího zámku u vstupu do nádrže. Celou cestu věznicí zkříží Danielovi hodně Gruntů.  Daniel se nachází ve vstupu u nádrže. Hned po zjištění, že musí vyprázdnit vodu u vstupu do kanálů se Daniel pouští do opravy mechanismu mostů, aby se mohl dostat do nádrže a do márnice, kde se posléze zbaví zbytečných předmětů. Potom co Daniel vypustí úspěšně nádrž se objevuje stín a Laeruk, ale Daniel pokračuje a jde do kanálů, kde na něj čeká Brute. Daniel zjistí, že potřebuje zpomalit otáčivé kolo v kanálech. Po zpomalení jde dál kanály, až se dostane k východu, který stráží Brute. Jakmile jej Daniel odláká a projde, tak Brute prohání Daniela, ale ten běží a šplhá po žebříku do chrámové lodi.  V chrámové lodi narazí Daniel na člověka, kterého Alexandr nechal mučit - Heinrich Cornelius Agrippa. Ten Danielovi poví, že Alexandr otevírá portál do jiné dimenze a prosí Daniela, aby jej vzal s sebou. Daniel opraví mechanismus velkých dveří a prozkoumá Kůr, v němž nalezne 3 části koule, o kterém mu Agrippa řekl, že jej Daniel potřebuje pro otevření brány do vnitřní svatyně. Když Daniel prozkoumá i Transept a získá další 3 části očí, tak připraví z nasbíraných ingrediencí Weyerův tonik, který Agrippa vypije a následně mu Daniel uřízne hlavu.  Poté už jen následuje cesta do vnitřní svatyně. Daniel poskládá kusy koule do oltáře, který je vymazán dehtem a s vypnutím mechanismu brány může jít Daniel do vnitřní svatyně. V té musí na obou stranách obětovat krev, aby otevřel dveře do staré komory. Ve staré komoře už na Daniela čeká Alexandr. Ten ho prosí, aby nic nedělal, ale ve hře jsou 3 různé konce.

Amnesia: Pád do temnoty, v anglickém originále Amnesia: The Dark Descent je survival horor počítačová hra z prvního pohledu. Byla vydána jako indie hra v roce 2010 švédskou společností Frictional Games, která stojí i za dalšími hororovými hrami, např. a.

Amnesia: The Dark Descent ist ein Survival-Horror-Computerspiel des unabhängigen Spieleentwicklers Frictional Games, der zuvor schon die eng verwandte Penumbra-Spieleserie schuf. Das aus der Egoperspektive gespielte Horror-Adventure wurde im September 2010 für Windows, Mac OS X und Linux veröffentlicht.


Historie v Československu.

První zdokumentovaný let na území Československa se zraněným člověkem na palubě proběhl 27. srpna 1956, ačkoliv historie záchranných letů sahá až do 30. let. Záchranný let provedli příslušníci Československé armády s vrtulníkem Mil Mi-4. Raněného přepravovali z Terezína do Ústřední vojenské nemocnice v Praze. Další významný záchranný let proběhl až v únoru 1960, kdy byli vrtulníkem Mi-4 transportováni tři zranění horníci. V průběhu 60. let probíhaly další záchranné lety, ale ty byly spíše ojedinělé. V roce 1965 vypomáhaly vrtulníky při záchraně osob během povodní a v témže roce proběhla první záchranná akce také ve Vysokých Tatrách. Systém letecké záchranné služby neexistoval a o jeho vybudování se ani neuvažovalo.  O vybudování systému organizované letecké záchranné služby na území Československé socialistické republiky se začalo uvažovat teprve v roce 1977. Federální ministerstvo vnitra, ministerstvo zdravotnictví a Ústav národního zdraví začali shromažďovat informace o provozu letecké záchranné služby v ostatních evropských zemích. Pozornost byla soustředěna především na počet a zaměření letů, ale sbíraly se informace také o stanovištích a vrtulnících letecké záchranné služby. V roce 1980 proběhl v Mnichově první mezinárodní kongres leteckých záchranných služeb AIRMED 80. O čtyři roky později, v roce 1984, proběhl první let s lékařem na palubě. Původní koncept počítal s vybudováním sítě letecké záchranné služby, která bude čítat 12 stanic. Ty měly být rozmístěny na strategických místech v okolí dálnic, velkých městských aglomerací a turisticky významných oblastí. Významným se stal rok 1985, kdy v Curychu proběhl druhý mezinárodní kongres leteckých záchranných služeb AIRMED 85. Kongresu se účastnili také zástupci Československa, kteří sestavili tým specialistů. Ten měl v průběhu následujících let vybudovat v Československu síť letecké záchranné služby.  Letecká záchranná služba zahájila na území Československa činnost oficiálně 1. dubna 1987 v 7:15. Jednalo se o zkušební provoz pro oblast Prahy a Středočeského kraje. Na území Slovenska byla první stanice letecké záchranné služby uvedena do provozu 1. července 1987 pod volacím znakem Kryštof 02. Stanice se nacházela v Banské Bystrici a provoz zajišťoval státní podnik Slov-Air s vrtulníkem Mil Mi-8. Jednalo se o druhou stanici v Československu, která zahájila provoz letecké záchranné služby. Na území Slovenska vznikla také třetí stanice letecké záchranné služby pod volacím znakem Kryštof 03. Nacházela se v Popradě a prvním provozovatelem byl taktéž státní podnik Slov-Air. Do roku 1992 vzniklo na území Československa celkem 18 stanic letecké záchranné služby. Původní plán 12 stanic byl tak výrazně převýšen. Stanice získaly volací znaky Kryštof 01 až Kryštof 18 v závislosti na tom, kdy zahájily provoz. Na území Slovenska se nacházelo celkem sedm stanic, v Česku pak jedenáct stanic.

Historie na Slovensku.

Se vznikem samostatných států Česká republika a Slovenská republika došlo také k rozdělení letecké záchranné služby. Česko převzalo jedenáct stanic, Slovensko sedm. Od roku 1990 vznikaly v Československu první soukromé letecké společnosti, které přebíraly provoz na jednotlivých stanicích. Na Slovensku to byly především společnosti Air - Transport Europe (ATE) a BEL AIR, které provozovaly většinu stanic na území Slovenska. Společnost BEL AIR provozovala leteckou záchrannou službu do konce roku 1992 také na některých stanicích v Česku. Od 1. ledna 1993 provozovala jen stanice na Slovensku a provoz na českých stanicích převzaly společnosti Alfa-Helicopter a DSA. Společnost BEL AIR provozovala od počátku 90. let pět stanic letecké záchranné služby na Slovensku – Kryštof 02 v Banské Bystrici, Kryštof 10 v Nových Zámcích, Kryštof 11 v Bratislavě, Kryštof 14 v Žilině a Kryštof 16 v Trenčíně. Společnost Air - Transport Europe provozovala leteckou záchrannou službu na stanicích Kryštof 03 v Popradě a Kryštof 08 v Košicích.  V roce 1995 byl z úsporných důvodů ukončen provoz na stanicích Kryštof 10 v Nových Zámcích a Kryštof 16 v Trenčíně. Společnost BEL AIR ukončila činnost v roce 1997. Provoz vrtulníků na některých střediscích převzala společnost Air - Transport Europe a nově se do poskytování letecké záchranné služby zapojila společnost Záchranný systém Slovakia, která zajišťovala vrtulník pro stanici Kryštof 02 v Banské Bystrici. Tato společnost však ukončila činnost již v roce 1999 a provoz převzala společnost ATE. Mezi lety 1995–2006 existovalo na Slovensku pět středisek letecké záchranné služby. Provoz na všech střediscích zajišťovala společnost ATE. V roce 2006 byla nově otevřena stanice letecké záchranné služby Krištof 05 v Nitře. Ta nahradila činnost původní stanice Kryštof 10 v Nových Zámcích. K dalšímu rozšíření letecké záchranné služby došlo v prosinci 2009, kdy byla znovuotevřena stanice letecké záchranné služby Krištof 07 v Trenčíně.

Současnost.

Od prosince 2009, kdy byla na Slovensku znovuotevřena stanice Krištof 07 v Trenčíně, je Slovensko pokryto sítí sedmi stanic letecké záchranné služby. Vrtulníky na všech stanicích drží 24hodinovou pohotovost. Výhradním provozovatelem letecké záchranné služby je nestátní společnost Air - Transport Europe, která tuto službu zajišťuje jako nestátní zdravotnické zařízení. Na většině provozních základen slouží moderní dvoumotorové vrtulníky Agusta A109K2, kterých má společnost ATE k dispozici osm, a od roku 2014 také jeden vrtulník Bell 429.  Volacím znakem vrtulníků letecké záchranné služby na území Slovenska je kombinace jména Krištof a čísla – například Krištof 01 v Bratislavě. V současné době je používáno sedm volacích znaků v rozsahu čísel 01–07. Po rozpadu Československa zůstaly zachovány původní volací znaky na území České republiky, na Slovensku získaly vrtulníky letecké záchranné služby nové volací znaky. Jméno Krištof bylo převzato po svatém Kryštofovi, který je mimo jiné také patronem leteckých záchranářů. Toto jméno je používáno jako volací znak vrtulníků letecké záchranné služby v některých dalších evropských zemích (v Česku "Kryštof", v Německu "Christoph", v Rakousku "Christophorus").

Vrtulníky.

Na téměř všech stanicích letecké záchranné služby v Československu sloužily zpočátku sovětské vrtulníky Mil Mi-2. Na stanicích, které se nacházely na území Slovenska, sloužily obvykle také tyto vrtulníky, ale na některých stanicích sloužily těžší vrtulníky Mil Mi-8. Už od počátku 90. let docházelo k modernizaci leteckého parku. Společnost ATE, která od roku 1990 zajišťovala provoz letecké záchranné služby v Popradě, používala od roku 1991 vrtulník Aérospatiale Alouette III. Od dubna 1992 sloužil v Košicích modernější stroj Eurocopter AS 355 F Ecureuil 2. Společnost BEL AIR používala stroje Bell 206. Do roku 2006 sloužily na stanicích letecké záchranné služby na Slovensku vrtulníky Mil Mi-2, Mil Mi-8, Eurocopter AS 355 F2 Ecureuil 2 a PZL Kania. K výrazné modernizaci leteckého parku došlo v letech 2003 a 2004, kdy společnost ATE zakoupila od švýcarského provozovatele letecké záchranné služby Rega čtyři moderní dvoumotorové vrtulníky Agusta A109K2. V současné době má společnost ATE osm těchto strojů (imatrikulace OM-ATA, OM-ATD, OM-ATE, OM-ATF, OM-ATG, OM-ATJ, OM-ATK, OM-ATL). V lednu 2007 absolvovali piloti společnosti ATE letecký výcvik pro náročné létání v nočních hodinách. Vrtulníky společnosti ATE jsou vybaveny speciálními brýlemi pro noční vidění. Tyto brýle umožňují provádět náročné lety v nočních hodinách. Vrtulníky na všech stanicích drží 24hodinovou pohotovost jak pro primární, tak pro sekundární lety. V roce 2014 byl do služby zařazen nový moderní dvoumotorový vrtulník Bell 429 (OM-ATR).

Letecká záchranná služba na Slovensku zahájila činnost oficiálně 1. července 1987. Systém letecké záchranné služby byl v Československu vybudován mezi lety 1987–1992, i když záchranné lety probíhaly už od 30. let 20. století. O zavedení letecké záchranné služby na území Československa se začalo uvažovat v roce 1977. Průlomovým se stal rok 1985, kdy se zástupci Československa účastnili mezinárodního kongresu leteckých záchranných služeb v Curychu. Tento kongres vedl k sestavení týmu specialistů, jehož úkolem bylo vybudovat systém letecké záchranné služby srovnatelný s ostatními evropskými zeměmi. U zrodu letecké záchranné služby stály především sovětské vrtulníky Mil Mi-2, které zpočátku sloužily na téměř všech stanicích. Po roce 1993, kdy došlo ke vzniku samostatných států Česká republika a Slovensko, docházelo k transformaci letecké záchranné služby, často se měnili provozovatelé, stejně jako vrtulníky.

Die Flugrettung in der Slowakei ( Vrtuľníková záchranná zdravotná služba) wird durch das private Unternehmen Air Transport Europe (kurz: "ATE") durchgeführt.


Historie.

Silnice I/68 původně spojovala Košice a Prešov.  V roce 1953 byla k silnici pričleněná dosavadní silnice II. třídy II/551 spojující Košice a hraniční přechod Milhosť do Maďarska. K přičlenění došlo po rozšíření a úpravě povrchu silnice (asfaltový kryt) na daném úseku v letech 1952 až 1953. Tato rekonstrukce si vyžádala i úpravu tratě dvou ročníků Medzinárodného maratónu mieru.  V 80-tých letech byly k silnici "I/68" přičleněny úseky silnic II třídy:  K 1. srpnu 2015 byla silnice I/68 rozdělena na tři samostatné silnice: úsek Milhosť, st. hr. – Košice tvoří novou silnici I/17 a úsek Košice – Prešov tvoří novou silnici I/20. Součástí silnice I/68 tak zůstaly jen úseky původních silnic II. třídy II/541 a II/543 v trase Mníšek nad Popradem, st.hr PL – Stará Ľubovňa – Prešov.  Od roku 2011 se staví nový hraniční most přes řeku Poprad, který zlepší napojení silnice v Polsku a v plánu jsou i další přeložky, z nichž nejvýznamnější bude obchvat Sabinova a Šarišských Michalian. Jeho realizace se očekává v letech 2015 až 2019.

Průběh.

Silnice I/68 na území Slovenska začíná jako pokračování polské DK87, pokračuje přes okres Stará Ľubovňa a v obci Mníšek nad Popradem se kříží s III/3127, v Staré Ľubovni s III/3152, III/3153, III/3149, III/3120 a spojí se s I/77. Pokračuje křižovatkami s III/3145, III/3144 do Plavnice, kde se kříží s III/3171 a III/3138. Po opuštění Plavnice se I/68 kříží s III/3137, III/3151, vchází do obce Plaveč, kde se kříží s III/3156 a III/3150 a v Ľubotíně se od ní odpojuje I/77, kříží se s III/3136, III/3154, III/3135, III/3133 a III/3134 a přechází do sabinovského okresu.  V okrese Sabinov se I/68 kříží s III/3192 v Kamenici, s III/3193, III/3190, III/3189 v Lipanech, mimo obce s III/3188 a III/3187 a vchází do Červenice pri Sabinově. Tady se kříží s III/3186 a III/3185, v Pečovské Nové Vsi s III/3183, v Sabinově s III/3181, III/3177, III/3174. Po průchodu přes Šarišské Michaľany, kde se nachází křižovatka s III/3184, se I/68 kříží s III/3452, III/3451 a III/3179]], vchází do Prešovského okresu.  V prešovském okrese I/68 končí v Prešově na křižovatce se silnicí I/18.

Silnice I. třídy 68 je silnice I. třídy na Slovensku v trase (Nowy Sącz-) Mníšek nad Popradom, st.hr. – Stará Ľubovňa – Prešov. V minulosti silnice pokračovala dále do Košic a na hraniční přechod do Maďarska ve směru na Miskolc.

Die Cesta I. triedy 68 (slowakisch für ‚Straße 1. Ordnung 68‘), kurz I/68, ist eine Straße 1. Ordnung in der Slowakei. Größere Städte, die die Straße durchfährt oder tangiert, sind Stará Ľubovňa, Sabinov und Prešov. In Prešov ist sie Teil der Europastraße 50.


Historie vzniku.

Příběh byl zřejmě inspirován skutečnou událostí: v roce 1774 byl poblíž Mladé Boleslavi na pahorku zvaném "Na spravedlnosti" popraven lámáním v kole Hynek (Ignác) Schiffner, který zavraždil v Dubé u Doks svého otce. Mácha toto vyprávění zaslechl o šedesát let později během některého ze svých pobytů u dnešního Máchova jezera od svého známého, hospodského Týce.  Rukopis "Máje" byl objeven během první světové války v Katusicích u Mladé Boleslavi v pozůstalosti obrozence Jana Nepomuka Krouského.

Obsah.

Obávaný vůdce loupežníků Vilém zabil svého soka v lásce, aniž však věděl, že je to jeho vlastní otec, který ho v dětství vyhnal z domu. Vězeň Vilém v noci před popravou přemýšlí o svém osudu, loučí se s životem a vzpomíná na svou milou Jarmilu. Svou vinu odmítá, sám sebe vidí jako oběť sobeckého, nemilujícího otce. S Vilémem soucítí též žalářník, zdrcený tím, co mu o sobě Vilém vyprávěl. Po hodinách plných samomluv, kde vystupuje smrt jako definitivní konec života, je nešťastný otcovrah brzy ráno odveden na popraviště, doprovázen modlícím se davem. Uprostřed májové přírody se v slzách loučí s milovanou zemí. Tomuto příběhu předchází v 1. zpěvu scéna, v níž Jarmila marně čeká za májového večera na Viléma a dozvídá se o jeho osudu. V závěrečném zpěvu přichází na místo popravy poutník Hynek (představující samotného Máchu), kterého zasáhne, když uvidí kostlivce v kole a ztotožňuje se s Vilémem („..."na tváři lehký smích, hluboký v srdci žal...'“).

Skladba.

"Máj" má 4 zpěvy a 2 intermezza. Celé skladbě předchází věnování pražskému měšťanovi Hynku Kommovi – báseň "Čechové jsou národ dobrý", která připomíná vlastenecké básně a vzhledem ke své nízké umělecké úrovni bývá vykládána jako parodie.  Základním metrem "Máje" je jamb. Dílo obsahuje velké množství metafor, časté řetězce oxymóron („"...zbortěné harfy tón, ztrhané strůny zvuk, zašlého věku děj, umřelé hvězdy svit, zašlé bludice pouť, mrtvé milenky cit..."“). Hojné jsou básnické přívlastky, spojování protikladných představ, kontrastů (světlo/tma, život/smrt), kombinace barev („"růžové nebe, modré mlhy"“), vyjádření pohybu a napětí dynamickými slovesy ("zasvítnuto"), metafory ("bledá tvář luny"), metonymie ("hrdliččin zval ku lásce hlas"), inverze ("jak holoubátko sněhobílé"), gradace ("rychlý to člunek, blíže a blíže"), kakofonie ("vězení, 2. zpěv"), eufonie a epizeuxis ("3. zpěv"). Hlavním literárním vzorem "Máje" je dle některých poezie polských romantiků, které Mácha velmi dobře znal. Inspirací mu byla také barokní poezie.

Interpretace.

Jako každé velké umělecké dílo, lze i "Máj" interpretovat mnoha způsoby. Sám autor vydal báseň s poznámkou, že hlavním účelem skladby je oslava jarní přírody. Důvodem pro toto uvození díla byla snaha zmást dobovou cenzuru. Ovšem i dnes bývá smysl "Máje" často redukován na pouhou apoteózu přírody a lásky (viz Máchova socha na Petříně), čemuž napomáhá i memorování úvodních veršů ve školách.  Jinou možností je zaměřit se na verše ve třetím a čtvrtém zpěvu, v nichž se spojuje motiv země-matky se steskem po uplynulém čase. Nejhlouběji však sahá zpěv druhý, v němž Vilém čekající na smrt uvažuje nad svým životem a tajemnou vinou, kvůli níž musí zemřít, ačkoliv se subjektivně necítí viníkem. Zde se také nacházejí verše vyjadřující obavu ze smrti jako prázdnoty a věčnosti, které tehdejší kritika nejvíce odsuzovala. <poem class="odsad"> „Temnější noc! — — — Zde v noční klín ba lůny zář, ba hvězdný kmit se vloudí — — tam — jen pustý stín, tam žádný — žádný — žádný svit, pouhá jen tma přebývá. Tam všecko jedno, žádný díl — vše bez konce — tam není chvíl, nemine noc, nevstane den, tam času neubývá. — Tam žádný — žádný — žádný cíl — bez konce dál — bez konce jen se na mne věčnost dívá. Tam prázdno pouhé — nade mnou, a kolem mne i pode mnou pouhé tam prázdno zívá. — Bez konce ticho — žádný hlas — bez konce místo — noc — i čas — — — to smrtelný je mysle sen, toť, co se ‚nic‘ nazývá.“ </poem>

Dobová kritika.

V době, kdy česká literatura měla plnit především osvětový, výchovný a vlastenecký účel, nebylo toto dílo pochopeno a přijato. Mácha byl obviňován jako nihilista a epigon Byronův.  František Ladislav Čelakovský píše v dopise Josefu Krasoslavu Chmelenskému ze 13. května 1836: "„Mně se všecko zdá, že máj letošní mstí se na nás, že tak šibeničnicky bylo o něm zpíváno. Nešťastný básník i s celou svou romantikou! Kozla nám po ní, ježto ovoce a tudy i víno – blaho básníků –, jak slyším, na všecky strany pomrzlo. A také okurky – jsou všecky ty tam!" <poem class="odsad" style="font-style: italic"> Z té zkázy vznikne hlad a z hladu pojde mor, ten všechen vyhubí, co živý bude, tvor. </poem> "To jsou ty plody hrozného byronismu!“"  Jan Slavomír Tomíček šel ještě dále, když napsal v České včele z 31. května 1836: "„...jeho báseň jest škvára, která z vymřelé sopky vyhozena mezi květiny padla. Ve květinách můžeme míti a máme zalíbení, nikoli ale v chladném mrtvém meteoru, který z rozervaných útrob vyvržen byl. V tomto nenalézáme nic krásného, oživujícího, nic básnického v přísném toho slova smyslu. Děj tento mohl vskutku básnické nabýti ceny, kdyby byl básník chtěl roztrhnouti černou oponu, kterou spustila jeho obrazivost před každou radostnější vyhlídkou.“"  Podobně smýšlel o "Máji" i výše zmíněný Chmelenský, jenž napsal v Časopise Českého muzea (č. 10/1836), že "„Máj p. Máchy nechci posuzovati; nedospělať tato báseň ještě pro kritiku.“" Ačkoliv připouštěl, že "„ze všeho cožkoliv p. Mácha ve svém Máji podal, poezie vysvítá.“" Obsah básně jej však „příliš urážel“ a pak "„co nám do Byrona? – Pěj podruhé p. Mácha, jak se moc vyšší v jeho ňadrách ozývá, a neohřívej své srdce a nerozplamenávej svou obraznost na nepřirozených výtvorech anglického lorda, s sebou vždy bojujícího...“"  Také Josef Kajetán Tyl uznává básnický talent Máchův ("„Pan Mácha jest básník...“"), zároveň by však: "„...rád temné zvuky harfy jeho jinák slyšel zvučeti, jinák, aspoň za věku našeho ne tak nečesky (...) Není-liž nic potřebnějšího ve stavu, nic půvabnějšího v stoletím našem, nic důležitějšího v životě než vrahovov rozbírání neznámého 'nic' – není-liž i nic pěknějšího v říši ideálů, čímž by se v p. Máchovu srdci byl mohl zpěv vzejmouti, aby 'všemi vlastmi' pohýbal? (...) Proč u nás, kdežto se nám v znameních nejpříznivějších krásné příští usmívá, kdež potřebí na všech cestách k národu mluviti – a kde pěvci otevřenť celý svět! – proč u nás, prosím, muži mladému, duchem bohatě nadanému, s kolem a popravou se obírati? Zde není místa k dolíčení, že u nás potřeba větší než kde jinde, aby poesie vznikající tázu národního nabyla...“" (J. K. Tyl, "Pohled na literaturu nejnovější", Květy, 21. července 1836).  Pozitivněji byl "Máj" přijat kritikou německou a polskou.  Jako reakce na "Máj" vznikla mj. poema "Protichůdci" Václava Bolemíra Nebeského a Tylova novela "Rozervanec". Velikost básně byla doceněna až následující generací tzv. májovců, kdy se Mácha naopak stává kultem.

Vydání.

"Máj" je jedna z nejčastěji vydávaných českých knih všech dob, někdy je označován za nejvydávanější českou knihu vůbec. Údaje o přesném počtu vydání se občas rozcházejí, také v závislosti na tom, zda do něj patří vydání v různých výborech. Celkové číslo ale v každém případě přesahuje 250.  První vydání, jediné, které vyšlo za Máchova života, vydal autor vlastním nákladem u tiskaře Jana Spurného v dubnu 1836, a to v celkovém počtu 600 výtisků, ve třech různých cenových skupinách podle jakosti papíru a celkového vybavení. Mácha o tomto vydání napsal v dopise Eduardu Hindlovi ze 30. března 1836: "„Dal jsem to tisknout u Spurného... Žádá sice pravda velmi mnoho, to jest 9 fl. stříbra od archu, ale 1. nepřetiskne mi žádného exempláře více, 2. dá na to tuze pozor, aby vydání bylo čisté, a za třetí dá nové písmo, s kterým ještě nic nebylo tisknuto.“" (cit. in: Miroslav Ivanov, "Důvěrná zpráva o Karlu Hynku Máchovi") Do současnosti se těchto exemplářů v různých knihovnách a sbírkách údajně dochovalo přibližně osmdesát. V r. 2012 byl jeden výtisk prvního vydání dražen za vyvolávací cenu 40 000 Kč.  Podruhé vyšel "Máj" r. 1845 ve "Spisech Karla Hynka Máchy", které edičně připravil Máchův někdejší přítel Karel Sabina. Text básně je však v tomto vydání neúplný. Roku 1903 vyšel poprvé přetisk prvního vydání z r. 1836. V r. 1910 vydalo Nakladatelství Spolku českých spisovatelů belletristů Máje fotolitografický otisk prvního vydání, doplněný o ohlasy z předchozích desetiletí. V r. 1916 pak nakladatel František Šimáček vydal faksimile Máchova rukopisu "Máje", edičně připravené Václavem Flajšhansem.  U příležitosti 100. výročí básníkovy smrti v r. 1936 vyšel "Máj" celkem osmnáctkrát. V řadě válečných vydání (1941–1945) cenzura vynechala slova "„Vůdce zhynul“" nebo je nahradila obratem "„Pán náš zhynul.“" Mezi poválečné kuriozity patří vydání v knize "Máj / Necenzurovaný deník z roku 1835" (vyšlo v Mnichově a v Paříži r. 1986) s ilustrací Jiřího Šlitra. R. 2000 vyšel "Máj" poprvé v Levných knihách (v jednom svazku s "Kyticí" K. J. Erbena). R. 2010 vydala Obec spisovatelů „trojitý“ svazek "Máj, Máj, věčný Máj", který obsahuje reprodukci Máchova rukopisu, reprodukci prvního vydání z r. 1836 a text básně podle kritického vydání z r. 1959; kniha rovněž zahrnuje obsáhlou ediční poznámku Miloše Pohorského.  Různá vydání "Máje" byla ilustrována a typograficky připravena desítkami výtvarníků včetně nejvýznamnějších českých umělců. Cenná jsou např. vydání, na kterých se podílel Viktor Oliva (poprvé 1888), František Kobliha (dřevoryty, 1911), Cyril Bouda (1923), Jan Zrzavý (1924 a znovu 1954), Max Švabinský (1936), Mikoláš Aleš (1936; ilustrace však Aleš vytvořil už r. 1886), Toyen (1936), Jindřich Štyrský (1936), Karel Svolinský (kresba písma, celková úprava, výzdoba a návrh vazby 1925, reprint 1981; litografie a typografická úprava 1939), Ludmila Jiřincová (1941), Jan Konůpek (1941), Václav Sivko (1960), Vladimír Komárek (1982) a Jan Souček (2003).

Překlady.

Mezi četné překlady Máchova "Máje" do jiných jazyků patří dva překlady do němčiny: O. F. Bablera a Ondřeje Cikána. Do angličtiny "Máj" přeložila v roce 1965 britská spisovatelka a překladatelka Ellis Petersová (1913–1995), vlastním jménem Edith Pargeterová, autorka mj. historických detektivních příběhů o bratru Cadfaelovi. Následoval překlad oxfordského bohemisty Jamese Naughtona (1950–2014). Roku 2005 vyšel nový anglický překlad "Máje" od Američanky Marcely Sulak. Server iliteratura.cz v roce 2011 uvedl, že kromě 9 překladů německých a 3 anglických vyšel "Máj" třikrát francouzsky, dvakrát italsky, dvakrát polsky, dvakrát maďarsky, čtyřikrát slovinsky a třikrát rusky; dále pak zaznamenal překlad slovenský, bulharský, ukrajinský, španělský, švédský, japonský, bengálský a hornolužickosrbský. Autorem druhého španělského překladu z r. 2010 je český hispanista Miloslav Uličný. Do esperanta báseň pod názvem "Majo" přeložil nejprve v letech 1946–1957 Tomáš Pumpr (vydal Český esperantský svaz v roce 1998) a po něm znovu Josef Rumler (vydáno vlastním nákladem v roce 1999).

Máj je lyrickoepická skladba Karla Hynka Máchy vydaná roku 1836. Bývá považována za vrcholné dílo českého literárního romantismu. Mácha v této skladbě zcela vybočil z obrozeneckého programu 1. poloviny 19. století a pojal ji jako osobní zpověď rozervaného romantického člověka plného nejistot a otázek po smyslu života.

Máj, deutsch Mai, ist ein 1836 erschienenes romantisches Epos von Karel Hynek Mácha. Es gilt als eines der herausragendsten Werke in der tschechischen Literatur.


Původ.

Původ tohoto vyobrazení není úplně jasný. Pravděpodobně vzniklo v prostředí německých ženských klášterů na přelomu 13. a 14. století. Odtud se vyobrazení dostalo do severní Itálie, kde je znám především díky obrazu v milánské katedrále. Existuje několik výkladů obrazu, pravděpodobně však souvisí s porodem dlouho očekávaného dědice Catariny Visconti a původně se snad jednalo o Catarinu ve svatebních šatech s klasy. V Miláně potom kolem roku 1465 vznikla malba Panny Marie v klasových šatech (Madonna cum et cohazono) od Christofora de Mottis a v roce 1485 také mramorová socha od Pietra Antonia Solariho. Původní obraz se nedochoval.

Význam.

Toto vyobrazení Panny Marie pochází pravděpodobně z biblických předobrazů, na příklad v Písni písní se píše ""...Tvé břicho je stoh pšeničný, obrostlý liliemi."" Mnozí autoři (např. Řehoř Divotvůrce) interpretují Pannu Marii jako neobdělané pole, na kterém vzešlo obilí bez setí, klasy pak vydají zrno, z něhož se stane chléb, což je obraz Ježíše Krista v Eucharistii.

Známá vyobrazení.

Existuje velké množství obrazů a soch, které zpodobňuje Pannu Mariu Klasovou. Velkou oblibu našel tento motiv zejména v jižním Německu a střední Evropě. Známá je také kresba od Albrechta Dürera v knize modliteb císaře Maxmiliána, která pochází z roku 1515.

Panna Maria Budějovická.

Panna Maria Budějovická je deskový obraz patrně z počátku 15. století a je označován jako paladium města České Budějovice.

Panna Maria Klasová v Mláce.

Tento obraz, který se nachází na hlavním oltáři poutního kostela Zasnoubení Panny Marie v Mláce, je verzí budějovického obrazu a je uctívaný od roku 1710. Jedná se o malbu na plechu, kterou podle legendy nechala namalovat mladá dívka na poděkování za záchranu před násilníky.

Panna Maria Klokotská.

Podle legendy byl obraz namalován malířem ze Sezimova Ústí, který byl svědkem zjevení Panny Marie pod Klokotskou Horou. Během husitských válek se obraz ztratil a byl opět legendárně nalezen při kopání základů nového kostela právě na Klokotské Hoře v roce 1520. Po obnovení tohoto kostelíku v roce 1636 byla v něm instalována verze tohoto obrazu od malíře J. A. Burgera, který obohatil vyobrazení Panny Marie Klasové o atributy Assumpty.

Panna Maria Vranovská.

Panna Maria Vranovská je spojená s poutním místem Vranov u Brna. S největší pravděpodobností ji s sebou přinesli na Vranov pauláni z Francie. Jedná se o 72 centimetrů vysokou sochu z lipového dřeva, vytvořenou po roce 1450. Soška zobrazuje stojící postavu Panny Marie s mírně nakloněnou hlavou a lehce sepjatýma rukama, která je umístěna nad svatostánkem na hlavním oltáři kostela na Vranově, je korunována a oblékána do bohatě zdobených látkových šatů.  Se soškou Panny Marie Vranovské se pojí několik zázračných příběhů. Podle legendy se Panna Maria měla zjevit slepému maršálkovi mezi duby a určit tak místo, kde měl být postaven kostel. Během třicetileté války, kdy se pauláni uchýlili na nedaleký Nový hrad, vzali s sebou také sochu Panny Marie. Když byl hrad na sklonku války vypálen Švédy a mniši sochu hledali, našli ji údajně v popelu neporušenou. Tato událost ještě více přispěla k prohloubení poutní tradice na Vranov.  Jiné verze vyobrazení Panny Marie Vranovské jsou uctívány též v různých farnostech na Moravě i v Čechách, například v Hranicích v kostele Narození Panny Marie nebo v kostele sv. Václava v Kozojedech v okrese Jičín.

Panna Maria ve Strassengelu.

Strassengel je poutní místo v rakouském Štýrsku spojené s uctíváním obrazu Panny Marie Klasové, který pocházel z let 1430-1440. Originál byl ukraden a roku 1978 nahrazen obrazem od G. Höflera.

Panna Maria Klasová v Schläglu.

Schlägl je obec v blízkosti česko-rakouských hranic. Také zde se nachází obraz Panny Marie Klasové, který pochází z let 1425-1430.

Panna Maria v Boru u Tachova.

V děkanském kostele sv. Mikuláše v Boru u Tachova je uctíván deskový obraz Panny Marie Klasové z roku 1480.

Panna Maria Klasová je ikonografický typ zobrazení Panny Marie jako mladé ženy (bez dítěte, někdy však těhotné) v šatech ozdobených obilnými klasy. Může se jedna o obraz nebo sochu.

Maria im Ährenkleid, auch Ährenkleidmaria (aber nicht ganz richtig: Ährenkleid"madonna"), ist in der mittelalterlichen und frühneuzeitlichen christlichen Kunst des deutschsprachigen Raumes die Darstellung der späteren Gottesmutter Maria als jugendliche Tempeljungfrau im ährengeschmückten Kleid.


Život a dílo.

Narodil se v městě Sardhana, státu Uttarpradéš, v blízkosti Meerut v rodině šperkařů. Vzdělání získal na technické vysoké škole Thompson College of Civil Engineering na Roorkee, (později IIT Roorkee).  V roce 1866 vstoupil do státní služby jako vedoucí a kreslíř v oddělení sekretariátu Úřadu práce v Indore. Mezitím začal fotografovat a založil vlastní studio v Indore. Byl pověřen fotografovat generálního guvernéra na turné po střední Indii. V roce 1868 založil studio Lala Deen Dayal & Sons, a byl následně pověřen fotografovat různé chrámy a paláce v Indii. Založil studia v Secunderabad, Bombay a Indore.  V letech 1875-1876 fotografoval královskou cestu prince a princezny z Walesu. Na počátku 80. let cestoval se sirem Lepelem Griffinem a fotografoval antickou architekturu v regionu. Griffin jej pověřil dělat archeologické fotografie, výsledkem bylo portfolio 86 fotografií, známý jako "Slavné Památky Střední Indie" ("Famous Monuments of Central India").  Příští rok odešel z vládních služeb a soustředil se na svou kariéru profesionálního fotografa. Stal se dvorním fotografem šestého Nizamu v roce 1885, brzy poté se přestěhoval z Indore do Hajdarábádu, ve stejném roce byl jmenován fotografem místokrále Indie.  Deen Dayal byl jmenován fotografem královny Viktorie v roce 1887 nebo 1897???.  V letech 1905-1906 doprovázel prince a princeznu z Walesu.  Dayal zemřel v Bombaji v roce 1905.  Po jeho smrti pokračovala jeho rodina ve vedení studia se sedmým Nizamem v Hajdarábádu, kde jeho pokračuje ve vedení ateliéru již čtvrtá generace potomků.

Dědictví.

Jeho sbírka čítá na 2 857 negativů na skleněných deskách, kterou v roce 1989 zakoupilo národní centrum umění Indira Gandhi National Centre for the Arts (IGNCA), Nové Dillí, které je dnes největším úložištěm jeho práce. Velká sbírka snímků, včetně hladomoru v 70. letech jsou v americkém muzeu Peabody Essex Museum a ve sbírce Ebrahima Alkaziho v Dillí. V roce 2010 se konala retrospektivní výstava jeho děl v IGNCA, kurátorem byl Jyotindra Jain.  V roce 2006 bylo kurátorem výstavy ze sbírky jeho fotografií muzeum Salar Jung Museum během festivalu "Times Hyderabad Festival"; následně v listopadu ministerstvo komunikací vydalo na jeho počest pamětní známku.

Lala Deen Dayal (1844 Sardhana, Uttarpradéš – 1910, Bombay) (známý jako Raja Deen Dayal) byl indický fotograf. Jeho kariéra fotografa začala v polovině 70. let 19. století, kdy jako pověřený fotograf založil studia v Indore, Bombaji a Hajdarábádu, stal se dvorním fotografem šestého Nizamu státu Hajdarábád, Mahbub Ali Khan, Asif Jah VI, který mu udělil titul "Musawwir Jung Raja Bahadur" a později v roce 1885 byl jmenován fotografem místokrále Indie.

"Raja Lala" Deen Dayal "Musaver Jung Bahadur" (* 1844 in Sardhama (Meerut); † 1905 in Bombay), war ein indischer Fotograf, der, wie mehrere seiner Nachfahren, das Monopol auf Fotografien am Hofe des Fürstenstaats Hyderabad bekam. 1887 wurde er als erster Inder „königlicher Hoflieferant“ für Königin Viktoria. Die von der Familie über Generationen gesammelten Bilder sind heute eine wichtige Quelle zur Geschichte des Fürstenstaats.


Historie.

Poutní cesta Gudbrandsdalsleden, někdy také nazývána Stará královská cesta, byla středověká poutní cesta do katedrály Nidaros, k místu středověkého hrobu svatého Olafa. Svatý Olaf byl norský král v letech 1015–1028, který padl v bitvě u Stiklestadu v roce 1030. Jeho ostatky byly následující rok přeneseny do kostela v Nidarosu. 640 km dlouhá cesta začíná v historické části Osla, vede na sever kolem jezera Mjøsa a údolím Gudbrandsdal přes pohoří Dovrefjell, městem Opdall, údolím Gauldalen a končí v katedrále Nidaros.  Množství poutníků, kteří putovali k hrobu svatého Olafa vyústilo ke zřízení stanic pro poutníky, kde se mohli poutníci nasytit a přespat. První přístřešky nechal postavit král Øystein Magnusson po roce 1120. Takové stanice byly postaveny v místě přechodu přes pohoří Dovrefjell v lokalitách Kongsvoll, Drivstuen, Fogstuen a Hjerkinn.  Název Stará královská cesta vychází ze skutečnosti, že touto cestou putovalo mnoho norských králů, neboť Nidaros (dnes Trondheim) byl do roku 1217 hlavním městem Norska se sídlem krále a od roku 1450 místem korunovace norských králů. První historicky doložený král, který se ubíral touto cestou, byl Harald I. Krásnovlasý při svém tažení na sever při sjednocování Norska. Význam této cesty jako komunikace mezi Oslem a Trondheimem upadl s nástupem železnice a novodobých silnic.

Současnost.

Po luteránské reformaci v roce 1537 byly poutě zakázány. V roce 1540 byl zničen zlatý náhrobek svatého Olafa a kde skončily jeho ostatky není známo. Předpokládá se, že zůstaly zahrabány někde v katedrále Nidaros. Znovuoživení poutní tradice se datuje do let 1970-80. Oficiálně cestu otevřel korunní princ Haakon dne 29. července 1997. Dnes je na značené trase více než stovka ubytovacích možností různé úrovně od dřevěných přístřešků až po hotely. Na konci poutě každý poutník, který prošel minimálně 100 km pěšky či projel 200 km na kole, obdrží v poutnickém centru u katedrály Nidaros osvědčení o absolvování poutě, které se dokládá poutnickým pasem. Poutnický pas lze získat za 50 NOK v několika poutních centrech, např. v Oslu, Hammaru či objednat elektronicky.

Ostatní poutní trasy.

Olavsleden je 564 km dlouhá trasa, po které se svatý Olaf vracel z exilu na Kyjevské Rusi ve snaze získat zpět vládu nad Norskem. Vychází ze švédského města Selånger, prochází Švédskem přes Östersund, pokračuje do norského Stiklestadu, kde svatý Olaf v bitvě padl, a odtud do Trondheimu.  Nordleden je norská trasa dlouhá přes 200 km, která začíná u kostela Gløshaugen v obci Grong a pokračuje jižním směrem do Stiklestadu, dále pak do Trondheimu.  Østerdalsleden začíná na norsko-švédské hranici u města Trysil a pokračuje údolím Østerdalsleden. Měří 379 km, byla otevřena 23. června 2000.  Romboleden je 969 km dlouhá cesta rozdělená na 54 etap ze švédského města Vadstena, vedoucí převážně na švédském území (více než 800 km)  Kystpilgrimsleia je námořní cesta podél západního pobřeží Norska. Začíná v Egersundu, pokračuje přes Bergen, Alesund do Trondheimu.

Poutní cesty k hrobu svatého Olafa jsou staré poutní trasy do Nidarosu a poutníci po nich putují již od roku 1032. Jedná se o cca 5000 km historických tras z Dánska, Norska a Švédska, které se hvězdicovitě sbíhají k hrobu svatého Olafa v katedrále Nidaros v Trondheimu. Poutní cesty do Trondheimu získaly v r. 2010 certifikaci "Kulturní cesta Rady Evropy" Jednotícím prvkem všech tras je společné logo. Nejznámější je cesta spojující historicky důležitá norská města Oslo a Nidaros (v 16. století přejmenován na Trondheim).

Die Nidaroswege sind, ähnlich dem Jakobsweg, ein Netzwerk aus mehreren Pilgerwegen, die alle am Nidarosdom enden. Der norwegische Pilgerweg "(Pilegrimsleden)" von Oslo nach Trondheim (Nidaros), auch St. Olavsweg "(Olavsvegen)," wurde 1997 wieder eröffnet. Im Deutschen wird der Name auch "St. Olaf" geschrieben. Der Pilgerweg leitet sich von König Olav II. Haraldsson her. Der Heilige "König Olav" wurde 1030 in Nidaros begraben, nachdem er auf seinem Marsch auf dem schwedisch-norwegischen St. Olavsleden in einer Schlacht bei Stiklestad gefallen war. Der "Nidarosdom" wurde über seinem Grab errichtet.