Přehled dělení.

Jazyky světa se obvykle rozdělují do těchto skupin:  Můžeme se setkat i s jiným rozdělením, které se i částečně liší používanou terminologií:

Analytické jazyky.

Analytické jazyky, též nazývané izolační, vyjadřují gramatické funkce především dodávanými pomocnými slovy (např. předložkami). Typickým analytickým jazykem je např. angličtina či švédština.  V amorfních jazycích existují jen kořenové morfémy, afixy neexistují. Kořenové morfémy jsou většinou jednoslabičné a slova tak splývají se slabikou (pokud se nehledí na složená slova). Velkou roli v odlišení různých morfémů hraje intonace (každý morfém má vedle svého hláskového složení i určitý daný tón). Gramatické vztahy jsou v těchto jazycích určeny pouze slovosledem a pomocnými slovy, nová slova lze tvořit jedině skládáním. Amorfních jazyků je velmi malé množství, patří mezi ně vietnamština, barmština a některé súdánské jazyky; amorfním jazykem byla i stará (ne dnešní) čínština.

Syntetické jazyky.

Syntetické jazyky, nazývané také afigující, jsou charakteristické užíváním afixů a rozvinutou flexí – skloňováním a časováním.  Aglutinační jazyky se vyznačují hromaděním (aglutinací) afixů (především přípon), z nichž každá má jen jednu funkci, vyjadřuje jen jednu gramatickou kategorii. Většina jazyků světa patří k aglutinačnímu typu (v Evropě např. baskičtina, maďarština, finština, maltština, turečtina); dnešní čínština stojí na rozhraní mezi typem amorfním a aglutinačním.  Aglutinační typ je velmi rozšířený, je v něm také velká pestrost užívání afixů: některé jazyky užívají jen přípony (sufixy), některé převážně předpony (prefixy). V některých aglutinačních jazycích dosahuje užívání přípon značné míry, ke slovu majícímu funkci slovesa se ke kořenovému morfému připojuje značné množství přípon označujících větné funkce, takže jedno slovo v takovém jazyce odpovídá celé větě v jiných jazycích (takový typ se nazývá inkorporující či polysyntetický, patří k němu většina indiánských jazyků Ameriky, inuitština, čukotština, kamčatština a další).  Flektivní jazyky využívají afixy (především koncovky), které vyjadřují více gramatických funkcí naráz. K tomuto typu patří mnohé indoevropské jazyky včetně slovanských, kam náleží i čeština.  Introflektivní jazyky vkládají při flexi afixy doprostřed kořenového morfému, resp. ke změnám při flexi dochází v rámci kořene. K tomuto typu náleží afroasijské (arabština, hebrejština, amharština, somálština a další).

Jazykový typ v češtině.

Čeština se řadí k flektivnímu typu, převládá v ní flektivní princip. Tento jazyk má bohatě rozvinuté skloňování a časování, kde jediná koncovka vyjadřuje více mluvnických kategorií (pád, číslo; osobu, čas aj.).  Analytický princip existuje souběžně, např. v používání předložek ve spojení s určitými pády či při tvoření některých mluvnických kategorií (minulý čas, opisné pasivum, opisné stupňování aj.).  Aglutinační princip se projevuje zejména při odvozování slov předponami a příponami. Tomuto principu blízké je i používání "by" při tvoření podmiňovacího způsobu. Dále spojka "-li" (např. Nakoupil, měl-li peníze.) funguje jako aglutinační afix gramatické kategorie nejistoty.  Změny samohlásek v kmeni slov (střídy; např. "kráva" – "krav", "vezu" – "vozím") lze považovat za projev introflexe.

Morfologická typologie jazyků je třídění jazyků světa podle hlavních rysů jejich gramatické stavby. V tomto pojetí se nepřekrývá pojem analytické a izolační jazyky. Toto označení je vyhrazeno amorfním jazykům, které vůbec nevyužívají afixy (předpony, přípony, koncovky ap.). Rozlišení syntetických a analytických jazyků je pouze v rámci jazyků flektivních, do kterých jsou zahrnuty i jazyky introflektivní.

Die relationale Typologie beschäftigt sich damit, wie Sprachen die beiden Aktanten, die als Agens bzw. Patiens fungieren, in transitiven und intransitiven Sätzen morphologisch und syntaktisch zum Ausdruck bringen, d. h. mit den grammatischen Fundamentalrelationen. Dabei spricht man auch von Typen der morphosyntaktischen Ausrichtung (engl. "alignment").


Obecně.

V matematice množiny často značíme velkými písmeny, její prvky malými. Je-li prvek formula_1 prvkem množiny formula_2, píšeme: formula_3  Prázdnou množinu značíme symbolem: formula_4  Množina je obvykle určena výčtem jejích prvků nebo definováním charakteristické vlastnosti prvků množiny.  Při popisu výčtem prvků postupujeme tak, že vypíšeme všechny prvky, které patří do dané množiny, např. množinu formula_5 obsahující prvky 1, 2, 5, 8 vyjádříme jako formula_6. Při zadání množiny výčtem prvků nezáleží na pořadí prvků, tzn. množina formula_7 je totožná s množinou formula_8.  Při definování množiny pomocí charakteristické vlastnosti určíme vlastnost, která je charakteristická pro prvky, které patří do dané množiny. Např. množinu formula_5 obsahující samohlásky latinské abecedy můžeme zapsat jako formula_10. Taková množina pak obsahuje prvky formula_11 (tento zápis, který je ekvivalentní předchozímu, zadává množinu formula_5 výčtem prvků). U takové definice množiny (charakteristickou vlastností) musíme však být opatrní, protože můžeme snadno dostat paradox. Například množina všech takových množin, které neobsahují sama sebe, je zjevně nesmysl, protože z definice se má sama obsahovat právě když se sama neobsahuje.  Právě takové důvody vedly na začátku 20. století ke vzniku axiomatické teorie množin, ve které jsou položena přesná pravidla o tom, co množina je a co není. V současnosti je takových axiomatických teorií několik, nejpoužívanější je Zermelo-Fraenkelova teorie množin (ZF).  V takových axiomatizovaných teoriích množin, obvykle nesmí množina obsahovat jiné prvky, než zase jenom množiny a nic jiného. K sestavení dalších množin nám postačí prázdná množina. Můžeme tak získat například množiny:  formula_13 je množina obsahující prázdnou množinu  formula_14 je množina obsahující prázdnou množinu a množinu obsahující prázdnou množinu.  Pokud nám to axiomy dané teorie množin dovolí, můžeme zkonstruovat i nekonečné množiny, například:  formula_15

Základní množinové operace.

Množina (prostá) nemůže obsahovat žádné prvky vícekrát. Pokud je potřeba pracovat se souhrny obsahujícími více „stejných“ předmětů (např. stůl a čtyři židle), je lepší používat pojem multimnožina nebo kolekce, zavedený v informatice. Pokud se prvky mohou opakovat a záleží na jejich pořadí (jako např. u písmen ve slově ABBA), jedná se o posloupnost.  Množinou není každý soubor prvků, byť v běžném jazyce se to tak chápe. V matematice vede vytváření libovolných souhrnů prvků k paradoxům, například neexistuje množina obsahující všechny množiny, jak říká Russellova antinomie. Proto jsou libovolné souhrny nazývány "třídou" a jenom některé třídy jsou potom množinami. Množina je takový souhrn prvků, který je sám prvkem nějaké třídy.

Mohutnost množin.

Podle počtu prvků se mluví o mohutnosti množin. Nelze tedy hovořit o velikosti, jde o jinou veličinu, s jinou definicí. Základní stupně mohutnosti jsou 3:

Množina je soubor objektů, chápaný jako celek. Objekty množiny se nazývají prvky množiny. Charakterizující vlastnost množiny je, že je jednoznačně určena svými prvky (ale nevšímá si jejich pořadí ani žádné další struktury). Množina, neobsahující žádné prvky se nazývá prázdná množina. V matematice existuje abstraktní teorie množin, zkoumající množiny z formálního hlediska.

Eine Menge ist ein Verbund, eine Zusammenfassung von einzelnen Elementen. Die "Menge" ist eines der wichtigsten und grundlegenden Konzepte der Mathematik, mit ihrer Betrachtung beschäftigt sich die Mengenlehre.


Jak to funguje?

Pentaho BI Platform funguje jako běhové prostředí pro jednotlivé komponenty, které provádějí vlastní BI operace s daty a jiné úkoly. Jádrem je jednoduchý workflow engine, který provádí v XML definovaný sled akcí (action sequence), což je v nejjednodušším případě popis toho, jaká komponenta a s jakými parametry se má spustit, a co dělat s jejím výstupem – např. komponenta pro generování reportu, jejímž vstupem je soubor s definicí reportu a výstup se má zobrazit na webové stránce. Sled však může také obsahovat volání více komponent, kde jedna pracuje s výstupy druhé, a také jednoduchou rozhodovací logiku a cykly. Například: Sled akcí může být volán z jiného sledu, může být spuštěn prostřednictvím webového prohlížeče z webové aplikace Pentaho a dokonce může být volán jako webová služba.  Ústředním pojmem Pentaha je „řešení“ (solution), což je skupina zdrojů (obrázky, definice reportů atd.) a definice sledu akcí, které řeší jeden konkrétní problém managementu – viz příklad výše. Na fyzické úrovni odpovídá každému řešení adresář v repozitáři řešení, což je u přednastavené verze adresář pentaho-solutions v instalačním adresáři Pentaha.

Tvorba „řešení“.

Jak bylo řečeno, Pentaho BI Platform je běhové prostředí pro spouštění řešení a neumožňuje jejich tvorbu či úpravy. Definice reportů, OLAP kostek a dotazů nad nimi atd. se provádí mimo vlastni webovou aplikaci, buď ruční editací převážně XML souborů, nebo s využitím samostatných nástrojů, postupně vznikajících v rámci projektu Pentaho, jako např. Pentaho Design Studio pro tvorbu řešení a sledů akci, Schema Workbench pro tvorbu OLAP kostek nebo Report Designer.

Co poskytuje Pentaho navíc?

To, čím Pentaho BI Platform obohacuje své podprojekty, resp. komponenty, je:

Bezplatná vs. komerční varianta Pentaha.

Vedle Pentaha jako open source software existuje i pokročilejší komerční varianta (Enterprise Edition), která přidává např. pokročilou správu práv uživatelů.

Vybrané součásti Pentaho.

Analýza: OLAP server Mondrian (a prohlížeč JPivot).

Mondrian je ROLAP server, tzn. OLAP dotazy, definované v de facto standardním microsoftím jazyce MDX s některými dodatky, převádí do SQL dotazů nad klasickou relační databází, a provádí potřebné agregace, kešování atd. Umí pracovat s tabulkami ve star i snowflake schématu a rovněž podporuje dimenzi přímo vyjádřenou v tabulce faktů (viz degenerated dimension). Zvládá dokonce hierarchie založené na vztahu rodič-dítě, kde libovolný prvek může být nadřazeným jiného z téže tabulky, bez omezení na hloubku hierarchie (např. v tabulce/dimenzi Zaměstnanci může být Adam podřízeným Bořivoje, který podléhá Cyrilovi atd.).

ETL: Pentaho Data Integration (Kettle).

Pentaho Data Integration je nástroj pro extrahování, transformaci a vložení dat do datového skladu, resp. databáze. Jeho základními komponentami jsou "Spoon", uživatelské rozhraní pro definici transformací včetně vstupů a výstupů, a "Chef", uživatelské rozhraní pro definici úloh, které provádí spuštění transformací, řeší, co dělat, když některá selže atd.

Pentaho BI Platform je open source software pro business intelligence, tzn. pro získávání odpovědí na otázky související s řízením podniku a obchodu z firemních dat. Slučuje řadu původně samostatných projektů jako např. JFreeReport pro reporting, Mondrian a JPivot pro analýzu dat (OLAP), Weku pro těžbu dat (data mining) a Pentaho Data Integration (Kettle) pro ETL, kterým poskytuje jednotné prostředí pro spouštění, zobrazování výsledků a práci s nimi. Samotná Pentaho BI Platform i její součásti jsou napsány v Javě, případně s využitím J2EE, a běží jako webová aplikace na aplikačním serveru. Lze stáhnout přednastavenou verzi instalovanou na server JBoss.

Pentaho ist eine Sammlung von Business-Intelligence-Software, die in einer Basisversion Open Source ist. Pentaho wurde 2007 von Infoworld zu den zehn wichtigsten Open-Source-Projekten im Businessbereich gezählt. Sie deckt die dabei üblichen Bereiche ETL, Reporting, OLAP/Analysis und Data-Mining ab. Die Software ist vollständig in Java entwickelt.


Vznik středověkých měst – kontinuita antických měst.

Se zánikem západořímské říše došlo k náhlému civilizačnímu poklesu nejen ve Středomoří, ale společenské změny se dotkly všech oblastí, kam v Evropě zasahovala moc Římanů. S tímto trendem souvisel i částečný nebo úplný zánik antických měst na území římských provincií. Během doby stěhování národů došlo k opuštění velkého množství z nich, z mnohých se stala pouze nevelká sídliště osídlená nově příchozími barbary. Mezi historiky se uvažuje o určité kontinuitě antických měst hlavně v Porýní během raného středověku.  Je pravda, že část těchto kdysi měst zůstala osídlena, ale jednalo se spíše o utilistické užití antických monumentálních budov elitou, hlavně církví. Nejednalo se o pokračování města v jeho antické podobě a jeho centrálních funkcích. Je také pravdou, že se tato trvale osídlená místa (většinou s hiátem v 5. století) stala základem pro mnohá raně středověká centra, z kterých se během vrcholného středověku vyvinula města.  Příkladem takového sídla může být Trevír (Augusta Treverorum), který „přežil“ pád západořímské říše, byl osídlen Franky, kteří užívali některé antické budovy: z baziliky se stal královský palác, císařské lázně byly přeměněny na soudní dvůr. Celek ovšem fungoval jinak a neplnil již ony funkce, které zastával dříve Trevír i např. jako císařské sídlo a křesťanské centrum s populací 60 až 80 tisíc (nyní pokleslé na 2 až 4 tisíce). Dalšími pokračujícími antickými městy byly Kolín nad Rýnem (Colonia Claudia Ara Agrippinensis), Mohuč (Mogontiacum) nebo Štrasburk (Argentorate).

Vznik raně středověkých center.

Během raného středověku (konkrétní doba se lišila region od regionu) začala vznikat polyfunkční centrální místa, zpravidla hustěji osídlená obyvatelstvem, které se živilo jinak než zemědělskou výrobou. Jednalo se většinou o místa v blízkosti hradů, hradišť či šlechtických nebo biskupských sídel, kde se v řemeslnicko-trhových osadách kumulovali řemeslníci a obchodníci zásobující elitu, ale také vojáci nutní k politické kontrole oblasti. Typickým příkladem může být Praha nebo Litoměřice. Jako další přirozené centrum sloužila církevní sídla, hlavně kláštery, kde bylo nutné obhospodařovat jejich hospodářské zázemí. Takovým typickým klášterem s centrálními funkcemi se stal např. St. Gallen. Dále se takto osídlovaly i výhodné pozice při obchodních cestách a na křižovatkách cest, u brodů apod.  K poznání těchto některých sídlišť s centrální funkcí přispěly systematické archeologické výzkumy v Dublinu, Yorku, Dorestadu, Haithabu, Birce, Wolině, Kolobřehu, Trusu nebo Novgorodu.

Znaky vrcholně středověkého města.

Některá tato centra se mezi 11. a 13. stoletím přerodila ve vrcholně středověká města. Historikové dodnes vedou živou diskuzi, jaké přesně byly rozdíly mezi raně středověkými centry a vrcholně středověkými městy, tj. kdy lze o určité lokalitě říct, že to už je město. Někteří argumentují, že město vzniká až tehdy, když získá právní status města. Je nutné si ovšem i uvědomit, že dlouhou dobu existovala sídliště, plnící funkce města (netýká se jen hmotných a prostorových stránek, ale i institucí, ekonomie, sociální struktury, myšlení, způsobu života, hodnot a celé kultury), která status získala až mnohem později (např. Štětín, Gdaňsk, v českých zemích Lovosice), pokud vůbec. Zároveň je nutné vzít na vědomí, že existovala sídliště, která status města získala, ale vlivem jiných faktorů tuto funkci ve skutečnosti nikdy neplnila a časem zanikla nebo zůstala vesnicí. Seznam měst definovaných právně se tedy nekryje se seznamem měst fungujících společensko-ekonomicky. Proto se historikové snaží najít sadu typických znaků, podle kterých definovat středověké město:  Problémem zůstává, že i raně středověká centra mohla mít jeden nebo více z těchto rysů, dále že vlastně u žádného centra není znám přesně ten bod, kdy se mění ve vrcholně středověké město. Navíc se seznam základních rysů středověkého města mezi jednotlivými historiky liší.

Vznik vrcholně středověkých měst.

Vznik vrcholně středověkých měst se váže k 11.–13. století a souvisel s příhodnými ekonomickými podmínkami. Zdokonalení technik obdělávání pole v 11. a 12. století vedlo ke zvýšení produkce a také zvýšené možnosti živit i osoby, které stály mimo bezprostřední zemědělskou produkci. Zároveň došlo ke stabilizaci státu, která souvisela s existencí plošné správní organizace (v Českých zemích se jednalo o hradskou organizaci) a ve svém důsledku vedla ke zvýšení hustoty obyvatelstva a opět i produktivity. Vlivem přebytků se rozvíjel obchod nejen se zemědělskými potravinami, ale s výrobky řemeslníků.  Pro vznik měst musely existovat i příhodné politické podmínky. Jejich existence souvisela s upevněním královské moci (ne náhodou nejvíc měst v Českých zemích vzniklo za vlády Přemysla Otakara II., krále železného a zlatého). V Čechách a na Moravě měl jediné právo udělit městský status panovník (jednalo se o regál) a tedy i šlechta musela mít jeho souhlas při zakládání vlastních poddanských měst.

Německá kolonizace střední a východní Evropy.

Silným podnětem pro rozvoj východoevropských a středoevropských středověkých měst jak v právním slova smyslu, tak i na ekonomické rovině, se stala německá kolonizace střední a východní Evropy. Tento příliv kolonistů se zároveň postaral o nekončící kontroverze ohledně jejich podílu na vzniku vrcholně středověké společnosti (potažmo společnosti moderní), kteréžto s politickým podtextem dodnes ovlivňují asi nejvíce, ale nejen polskou historiografickou obec. Někteří historikové považují představu, že se ze západu na východ šířila města, za zastaralou.  Podle nich se nešířila města, ale městské zřízení s jeho svobodami. Ovšem toto převzetí práv urychlilo rozvoj měst na východě. Němečtí osadníci s sebou přivedli dva systémy městských práv, které se staly vzorem pro právní řády prakticky všech českých měst. Kolonisté proudící ze severu si s sebou přinášeli právo magdeburské neboli právo saské a jižní větev většinou právo švábské.

Akt založení města.

Založením města byla obvykle pověřena zvláštní osoba – lokátor. Ten měl za povinnost vyměřit panovníkem určené místo, najít a usídlit zde obyvatelstvo, zajistit právní i faktickou existenci sídliště. Samozřejmě, že město jako organismus nevzniklo během několika měsíců či dokonce let a to i přesto, že nová osada měla několikaleté úlevy na daních. Tato sídliště se po určitou dobu nacházela v provizorním stádiu, o jehož délce trvání nemáme jistoty. Archeologicky bylo na českém území prozkoumáno jedno takové provizorní sídliště Hradišťko u Davle, které zaniklo ještě než se mohlo vyvinout do vrcholně středověkého města a i v ostatních městech se nachází pozůstatky této přechodné etapy v podobě polozahloubených objektů o jejichž přesném účelu se vedou hojné diskuze.

Královská a věnná města.

Královská města spolu s královskými hrady byla nejprve důležitou součástí přímého královského majetku, brzy však začala být chápána jako majetek Koruny (státu). Tato královská doména proto měla být nezcizitelná a neměla být panovníkem zastavována, ale praxe řady králů na to nebrala ohled. Měst královských a věnných (z nich měla příjem královna) bylo v 16. století v českých zemích kolem 40. Privilegované postavení značně rozšiřovalo, jak práva města jako celku (královská města tvořila v pohusitském období třetí, městský stav), ale i osobní práva a postavení měšťanů.  Do přímého majetku krále (královské komory) patřila i města kamerální (též někdy komorní), která však neměla výsady a postavení královských měst. Tato města musela plnit poddanské povinnosti vůči královské komoře a král je mohl kdykoli prodat. V praxi se však rozdíl mezi královskými a kamerálními městy stíral.  Měšťanství bylo především sociálním statusem, jehož bylo nabýváno právním aktem přijetí. Jeho podmínkou bylo zakoupení domu, uplynutí příslušné doby, po kterou žadatel s městem „trpěl“, a v neposlední řadě předložení listu dokazujícího řádný manželský původ, případně listu výhostního, pokud žadatel přicházel z poddanského prostředí. Bylo také možno si měšťanství koupit nebo se přiženit do domu měšťanské rodiny. Města někdy také nabízela zadarmo měšťanství vzdělaným lidem.  Práva a povinnosti měšťanů se mohly v jednotlivých městech výrazně lišit, což bylo dáno i postavením samotného města. I v rámci skupiny plnoprávných měšťanů existovala určitá hierarchie osob. Postavení jednotlivých osob bylo vyjádřeno celou řadou vnějších projevů – například pořadím, v němž měšťané přistupovali k přijímání, místem, kde seděli v kostele apod.

Poddanská města.

Poddanská města byla součástí panství a jejich obyvatelé byli poddanými vrchnosti stejně jako vesničtí sedláci. V principu by od nich vrchnost mohla vyžadovat robotu a jiné poddanské povinnosti, ale v praxi jim udělovala různá privilegia. Žádné z těchto privilegií nesmělo porušovat práva či finanční zisky vrchnosti. Nejvýznamnější poddanská města měla práva blížící se královským městům (např. Rožmberkové některým městům na svém panství dali královské právo přenesené z Písku).  Přestože o právech poddanského města rozhodovala vrchnost, musel povýšení osady na město vždy potvrdit panovník. Vedle toho potvrzoval i právo trhu. Podle vrchnosti se poddanská města mohou dělit na:  V českých zemích začala církevní poddanská města vznikat již v 1. polovině 13. století, šlechta se do tohoto podnikání pouštěla mnohem váhavěji a největší počet šlechtických poddanských měst vznikl až v 2. polovině 13. století. Na počátku 15. století bylo v Čechách na 290 poddanských měst, významem a rozsahem hospodářských aktivit však hluboce zaostávala za královskými městy. Zdá se, že hlavním zdrojem obživy se zde staly aktivity spojené s existencí obchodních tras, které skrze tato města vedly.

Horní města.

Horní města náležela také panovníkovi a nacházela se u bohatých nalezišť nerostných surovin (Jihlava, Kutná Hora, České Budějovice, Jáchymov), často na jednotném čtvercovém půdorysu (Měděnec, Hora Svatého Šebestiána, Boží Dar, Výsluní, Nové Město pod Smrkem, Horní Blatná, Horní Benešov).

Současnost.

V Československu se až do roku 1939 status města nebo městyse vztahoval v případě obcí skládajících se z více osad (sídelních útvarů) pouze na příslušnou osadu, nikoliv na celou obec. Například obec Valašské Meziříčí tvořily dvě osady, a to město Valašské Meziříčí a městys Krásno nad Bečvou. Poté se status města (či městyse) vztahoval zásadně jen k celé obci.  V současnosti může být dle zákona o obcích městem nově stanovena taková obec, která má alespoň 3 000 obyvatel, pokud tak (na žádost obce) stanoví předseda Poslanecké sněmovny po vyjádření vlády. Zvláštním druhem měst jsou města statutární, které své vnitřní záležitosti upravují samostatně městskou vyhláškou (statutem města).  Podle blíže neurčeného článku v MF DNES by měla mít taková obec centrum s náměstím a asfaltovými chodníky, školu a lékařskou ordinaci, zákon však takovou podmínku nestanoví. Kritéria, podle nichž by vláda měla přijímat své stanovisko, byla vyhlášena v usnesení vlády České republiky ze dne 2. května 2001 č. 418 o určení kritérií pro posouzení návrhů obcí na stanovení městy vládou a o vyjádření vlády k žádostem obcí o stanovení městy.  Obec má nárok získat status města též nezávisle na těchto kritériích, pokud věrohodným způsobem prokáže, že tento status již v minulosti měla.

Nejméně lidnatá města v Česku.

"Družebními městy" jsou dvě města ve dvou různých státech, která se dohodla na zvláštním partnerství v kulturní, někdy také v ekonomické oblasti.

Město je sídelní geograficky vymezený útvar, pro který je charakteristický soubor znaků, jenž jej odlišuje od vesnice. Jsou to především relativní velikosti ve srovnání s vesnicemi, vysoká hustota osídlení, kompaktnost a koncentrace zástavby, typická demografická, sociální a profesní struktura obyvatel (obvykle nepracují v zemědělství, ale naopak v obchodu, průmyslu, službách) a poskytování správních, vzdělávacích, obchodních a kulturních funkcí pro širší okolí.

Eine Stadt (von ‚Standort‘, ‚Stelle‘; etymologisch eins mit "Statt, Stätte;" vgl. dagegen Staat) ist eine größere, zentralisierte und abgegrenzte Siedlung im Schnittpunkt größerer Verkehrswege mit einer eigenen Verwaltungs- und Versorgungsstruktur. Damit ist fast jede Stadt zugleich ein zentraler Ort.


Klubová kariéra.

Václav Kadlec fotbalově vyrůstal ve vršovickém Ďolíčku (Bohemians Praha 1905). Svým talentem poutal pozornost domácích i zahraničních klubů, v roce 2007 byl na testech ve fotbalové akademii Liverpoolu.

AC Sparta Praha.

V létě 2008 přestoupil tehdy 16letý Kadlec z Bohemians Praha 1905 za 10 milionů korun do Sparty. Šlo o rekordní transferovou sumu zaplacenou za takto mladého hráče v českém fotbale. K jeho prvoligové premiéře ho trenér Jozef Chovanec poslal v 11. kole (2008) v 86. minutě utkání s Příbramí.  V ligové sezóně 2011/12 laboroval se zánětem šlachy v nártu a prodělal rovněž operace kotníku a kolene. Nastoupil jen v 8 zápasech, v nichž se třikrát střelecky prosadil.

Sezóna 2012/13.

V utkání Gambrinus ligy 2012/13 3. listopadu 2012 utrpěl po srážce s protihráčem Mladé Boleslavi Martinem Nešporem frakturu čelní kosti. Byl převezen do Ústřední vojenské nemocnice v Praze, kde byl operován. Zápas skončil remízou 1:1. Vydařený zápas absolvoval 24. února 2013 proti hostujícímu Slovácku, dvěma góly se podílel na výhře Sparty 4:0. Dva góly vstřelil i 6. dubna 2013 v utkání s domácí Sigmou Olomouc, přispěl tak výrazně k výhře Sparty 3:0. 13. dubna 2013 pomohl jednou brankou k vítězství 3:1 nad rivalem SK Slavia Praha. 22. května se v zápase proti domácí Zbrojovce Brno jedenkrát gólově prosadil, ale pouze korigoval skóre na konečných 2:3 z pohledu Sparty. Ta ztrácela dvě kola před koncem 5 bodů na vedoucí Plzeň. 26. května 2013 v předposledním ligovém kole přispěl gólem k výhře 3:0 nad Teplicemi. Sezónu Gambrinus ligy 2012/13 završil dvěma góly do sítě Dukly Praha, Sparta porazila soupeře 1. června 2013 v posledním 30. kole 3:0, ale na zisk titulu nedosáhla. Václav Kadlec skončil se 14 vstřelenými góly na děleném druhém místě (společně s Michalem Ordošem) v tabulce kanonýrů.  V úvodním zápase 4. předkola Evropské ligy 2012/13 23. srpna 2012 vstřelil Václav Kadlec 2 góly proti Feyenoordu v rozmezí 4 minut (23. a 27. minuta) a poslal tak Spartu do dvougólového vedení, které ovšem letenští neudrželi, ve druhém poločase dvakrát inkasovali a z Rotterdamu si odvezli remízu 2:2. Trefil se i v odvetě, v 61. minutě proměnil pokutový kop nařízený za nastřelenou ruku nizozemského hráče v pokutovém území, Sparta vyhrála domácí utkání 2:0 a postoupila do základní skupiny Evropské ligy.  V základní skupině I Evropské ligy 2012/13 byla Sparta Praha přilosována k týmům Olympique Lyon (Francie), Hapoel Ironi Kirjat Šmona (Izrael) a Athletic Bilbao (Španělsko). V prvním utkání Sparty 20. září 2012 proti domácímu Lyonu poslal Kadlec v 77. minutě za stavu 2:0 pro Lyon křížný centr z pravé strany, který dopravil do sítě Ladislav Krejčí a snížil na 2:1. Tímto výsledkem utkání skončilo. 4. října se sice v domácím utkání proti finalistovi Evropské ligy předešlého ročníku Athletic Bilbao střelecky neprosadil, Sparta přesto zvítězila 3:1 a připsala si první 3 body do tabulky. 25. října 2012 se podílel jedním gólem na domácím vítězství 3:1 nad izraelským týmem Ironi Kirjat Šmona, když v 10. minutě převzal přihrávku od Ladislava Krejčího a z úhlu obstřelil k tyči brankáře Amose (zvyšoval na 2:0). 8. listopadu 2012 k odvetě s Ironi Kirjat Šmonou v Izraeli (hrálo se na stadionu v Haifě) nenastoupil, neboť 3. listopadu utrpěl v Gambrinus lize (Sparta - Mladá Boleslav) vážné zranění (fraktura čelní kosti). Sparta bez něj remizovala 1:1. Neobjevil se ani v domácím utkání 22. listopadu s Lyonem (1:1). Nastoupil až v 69. minutě posledního zápasu základní skupiny I proti domácímu Bilbau 6. prosince 2012, díky remíze 0:0 pražský celek získal ve skupině celkem 9 bodů, přičemž postup ze druhého místa si zajistil již předchozí remízou s Lyonem. Do jarního šestnáctifinále byl Spartě přilosován anglický velkoklub Chelsea FC, Kadlec nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, pražský celek podlehl doma soupeři 0:1 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara. O týden později v odvetě na Stamford Bridge připravil v 17. minutě po rychlém rozehrání trestného kopu úvodní gól nové posile Sparty Davidu Lafatovi. Sparta naději na prodloužení neudržela, ve druhé minutě nastavení inkasovala vyrovnávací gól na 1:1 a z Evropské ligy vypadla.

Sezóna 2013/14.

17. srpna 2013 odehrál za Spartu poslední soutěžní utkání proti domácí Viktorii Plzeň, souboj prvního s druhým v ligové tabulce skončil bezbrankovou remízou. Část střetnutí odehrál jako kapitán. Celkem odehrál v české lize za pražský tým 111 zápasů a vstřelil 32 branek. V sezóně 2013/14 získala Sparta Praha ligový titul již ve 27. kole 4. května 2014, Kadlec k němu přispěl třemi góly v pěti utkáních.

Eintracht Frankfurt.

Jeho kroky směřovaly do německého klubu Eintracht Frankfurt hrajícího 1. německou Bundesligu, který o něj usiloval delší dobu. Frankfurt za něj zaplatil 3,5 milionu eur. Ve Frankfurtu souhlasil se čtyřletým kontraktem do léta 2017 a dostal dres s číslem 10. Trenér Armin Veh v něm viděl hráče s velkým potenciálem. Ačkoli byly detaily přestupu dořešeny již před druhým kolem Bundesligy a Kadlec tak teoreticky mohl nastoupit proti Bayernu Mnichov, Sparta jej chtěla ještě využít pro důležitý zápas s lídrem tabulky Viktorií Plzeň. 22. srpna odehrálo mužstvo Eintrachtu v Ázerbájdžánu utkání play-off předkola Evropské ligy proti Qarabağ FK (výhra 2:0), Kadlec zůstal ve Frankfurtu, protože v tomto zápase nemohl nastoupit (hrál totiž ve druhém předkole za Spartu proti švédskému BK Häcken). Jeho debut tak přišel ve 3. kole Bundesligy 25. srpna proti domácímu týmu Eintracht Braunschweig. Nastoupil v základní sestavě a hrál do 80. minuty, po jeho centru padl vítězný gól. Frankfurt vyhrál 2:0. První gól vstřelil v následujícím 4. ligovém kole proti Borussii Dortmund, ala na vítězství to nestačilo, Eintracht prohrál 1:2. 14. září 2013 ve svém třetím bundesligovém zápase proti Werderu Brémy skóroval dvakrát, pomohl k vítězství svého týmu 3:0. Přesnou mušku si udržoval dál, 19. září 2013 se gólem podílel na výhře 3:0 v Evropské lize 2013/14 proti francouzskému celku Girondins Bordeaux (v základní skupině na rozdíl od kvalifikace již mohl nastoupit). 24. října 2013 vstřelil gól v utkání s izraelským celkem Maccabi Tel Aviv, střetnutí skončilo vítězstvím Frankfurtu 2:0.  Po dobrém úvodu v novém angažmá přestal pravidelně nastupovat a v zimní pauze sezóny 2014/15 se vyrojily zprávy o jeho případném hostování. Zájem mělo několik klubů, mj. i pražská Sparta.

AC Sparta Praha (hostování).

V únoru 2015 se z Eintrachtu Frankfurt vrátil do Sparty na půlroční hostování. V prvním ligovém zápase jarní části sezóny 2014/15 23. února se dvakrát gólově prosadil proti 1. FK Příbram a pomohl k výhře 4:1. Trefil se i ve druhém zápase 28. února 2015 proti FC Baník Ostrava, gólem přispěl k remíze 1:1. Celkem během svého půlročního hostování odehrál 13 ligových zápasů a nastřílel 9 branek.

FC Midtjylland.

V listopadu 2015 podepsal v předstihu (před zimním přestupovým obdobím) smlouvu platnou od ledna 2016 s dánským mistrem ze sezóny 2014/15 FC Midtjylland, který o něj usiloval i dříve. V klubu již působil jeho krajan Filip Novák. Přestupová částka byla dle iSport.cz mezi 60–65 miliony Kč. Debutoval 18. února 2016 v zápase Evropské ligy UEFA proti Manchesteru United (výhra 2:1, 85 minut). Kadlec svého přestupu do Dánska lituje s tím, že fotbalově ho přestup zabrzdil.

AC Sparta Praha (návrat).

V srpnu 2016 se vrátil z dánského Midtjyllandu do Sparty Praha, v médiích se uváděla částka 2,7 milionu eur (73 milionů Kč), což znamenalo nejdražší transfer hráče v nejvyšší české lize. Ve Spartě podepsal smlouvu na čtyři roky.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Kadlec prošel mládežnickými reprezentacemi od kategorie do 16 let. Bilance:  Zúčastnil se kvalifikace na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 konaného v Izraeli, kde Česká republika obsadila s 20 body první místo v konečné tabulce skupiny 3. Kadlec vstřelil hattrick 10. srpna 2011 proti Andoře (výhra 8:0) a jeden gól 11. října 2011 proti Walesu (výhra ČR 1:0). ČR se na závěrečný šampionát neprobojovala přes baráž, v níž vypadla po prohře 0:2 doma a remíze 2:2 venku s Ruskem.

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2011.

V těžké základní skupině B Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2011 konaném v Dánsku se česká reprezentace střetla postupně s celky Ukrajiny (výhra 2:1), Španělska (prohra 0:2) a Anglie (výhra 2:1), Václav Kadlec se objevil pouze v zápase se Španělskem 15. června, šel na hřiště v 63. minutě.  Semifinále 22. června proti Švýcarsku ČR prohrála po prodloužení 0:1 a stejným výsledkem (avšak v normální hrací době) podlehla 25. června v souboji o 3. místo (a o účast na LOH v Londýně 2012) Bělorusku. Kadlec naskočil do hry v obou střetnutích, vždy v závěrečných minutách.

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2015.

Trenér Jakub Dovalil jej nominoval na domácí Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2015 konané v Praze, Olomouci a Uherském Hradišti. Úvodního utkání proti Dánsku (porážka 1:2) se nezúčastnil kvůli 3 roky starému karetnímu trestu. Nastoupil až do druhého zápasu proti Srbsku, ale ve 29. minutě si poranil kotník a musel střídat.

A-mužstvo.

12. října 2010 si odbyl reprezentační debut v seniorské reprezentaci proti Lichtenštejnsku, ve kterém dokonce vstřelil gól (kvalifikační utkání na EURO 2012 ve Vaduzu skončilo výhrou českého týmu 2:0), čímž se stal ve věku 18 let, 4 měsíce a 22 dní nejmladším střelcem v historii samostatné české reprezentace (překonal o necelý rok Tomáše Necida).  28. srpna 2012 byl trenérem Michalem Bílkem po dvou letech opět nominován do seniorského národního mužstva pro kvalifikační utkání s Dánskem a přátelské utkání s Finskem. Dvouletou pauzu způsobilo vleklé zranění a následný pokles formy. Nastoupil proti Finsku 11. září 2012 v Teplicích do prvního poločasu, utkání skončilo výhrou hostujícího Finska 1:0. Druhý gól v seniorské reprezentaci vstřelil 11. října 2013 patičkou proti domácí Maltě, v 51. minutě zvyšoval na průběžných 3:1 pro ČR (konečný výsledek 4:1).

Reprezentační zápasy a góly.

Góly Václava Kadlece v české reprezentaci do 21 let Góly Václava Kadlece v A-mužstvu české reprezentace

Úspěchy.

Klubové.

AC Sparta Praha

Václav Kadlec (* 20. května 1992, Praha) je bývalý český fotbalový útočník a reprezentant, odchovanec Bohemians Praha 1905. Před koncem kariéry působil v klubu Sparta Praha. Dne 20.2.2020 ukončil profesionální fotbalovou kariéru.

Václav Kadlec (* 20. Mai 1992 in Prag) ist ein ehemaliger tschechischer Fußballspieler. Der Stürmer absolvierte 17 Länderspiele für die tschechische A-Nationalmannschaft und spielte den Großteil seiner Karriere bei Sparta Prag.


Geografie a přírodní poměry.

Obec se rozkládá na předělu dvou povodí – Mohelky na severu a Jizery na jihu, v nadmořské výšce kolem 320 m. Území náleží do klimatické oblasti mírně teplé a vlhké, s mírnou zimou. Průměrná roční teplota je 7,3 °C, roční úhrn srážek 650 mm, průměrná délka vegetačního období 150 – 160 dní. Geologické podloží tvoří zpevněné sedimenty svrchně křídového stáří. Zasazena je do okolní členité krajiny, vyznačující se výraznými erozními zářezy vodotečí, jen příležitostně napájených, v závislosti na množství atmosférických srážek. K těm patří především Soběslavický potok, protékající obcí, který v případě prudkých srážek může působit záplavy. Vtéká do Pěnčínského potoka, jenž je pravostranným přítokem Jizery.  V minulosti trpěla obec nedostatkem vody a bývala proto postihována požáry. Celá obec lehla popelem následkem velkého požáru v r. 1705 a z plamenů se těžko vzpamatovávala. Nedostatek vody byl pociťován především v suchých letech, z nichž jsou v kronice obce zaznamenány zejména roky 1868, 1873, 1893 a začátek roku 1895 (v červenci téhož roku naopak silná bouře způsobila zaplavení rokle a cest, které byly přívalem vody vymlety). V takovýchto letech musela být voda dopravována odjinud, někdy až od Jizery. Před zavedením vodovodu byly zdrojem pitné vody studny a studánky. V devatenáctém a počátkem dvacátého století byly studny hlavně u větších statků, obecní pumpa byla v rokli pod školou. V obci i blízkém okolí bylo i několik studánek, dnes většinou zaniklých. Po první světové válce se dohodly sousedící obce a založily tzv. Vodovodní družstvo, které se zasloužilo o výstavbu vodovodu. V první dekádě dvacátého století pak byla vybudována i silnice.  Celková rozloha katastru obce činí 405,2 ha. Podle využití převládají půdy zemědělské (80 %), většinou orná půda, dále zahrady, ovocné sady, louky a pastviny. Přes 12 % tvoří lesní pozemky, necelých 8 % zastavěná území a ostatní plochy. Širší krajina navazuje na jihu na Chráněnou krajinnou oblast Český ráj.

Historie.

Název obce se odvozuje od knížete Soběslava, což však historické záznamy o jeho životě nepotvrzují. Pouze podle legendy se měl tento kníže po zbavení trůnu na počátku 11. století uchýlit do zdejší krajiny, hustě zalesněné s hojností zvěře, a vystavět na území dnešní obce pevný hrad či spíše malou tvrz. Připomínkou této tvrze měla být hluboká studna, která byla zasypána počátkem devatenáctého století (dnes dům č. 9). První písemná zmínka o obci je z r. 1371. Nejdříve byla zřejmě osidlována západní, později východní část rokle kolem které se obec rozkládá. Vzhledem k tomuto uspořádání a dřívějšímu charakteru chalup bývala obec připodobňována k Betlému. Obec i okolní osady přináležely ke svijanskému panství a k farnosti Vlastibořice. Určité historické vazby byly i k farnosti Loukov, spjaté se sychrovským rodem Rohanů.  V okolí obce průběžně vznikaly v historických dobách další osady, jež správně i katastrálně k Soběslavicím náležely. Název sousedních Padařovic je údajně odvozen od kněze Padařova, který žil v okolních lesích jako poustevník kolem r. 1120. Osada Stráňov dostala údajně jméno od vůdců sirotků a táboritů, kteří se zde ukryli po prohrané bitvě u Lipan v r. 1434.  Dějiny devatenáctého století a celý kraj na východ od Soběslavic významně poznamenala Prusko-rakouská válka r. 1866 (bitvy na Jizeře, na Jičínsku, Trutnovsku a u Hradec Králové). Obce se příliš nedotkla, projely zde pouze jednotlivé hlídky rakouských husarů a myslivců. Krvavá bitva se však odehrála v Podolí u nedalekých Svijan.  Novodobá historie se odvíjela v kontextu změn celostátních i celoevropských. Po zrušení vrchnostenských úřadů v r. 1848 a jejich náhradě státní administrativou s oddělenou pravomocí politickou, soudní a berní, patřily Soběslavice pod soudní okres Český Dub. V r. 1890, kdy bylo provedeno k 31. prosinci sčítání lidu v celém Rakousko-Uhersku, žilo v katastru obce Soběslavice 590 lidí. Dle kroniky zde bylo v daném roce 50 stavení (do r. 1853 to bylo 39 stavení). K soudnímu okresu Český Dub Soběslavice náležely až do r. 1938, kdy došlo k podpisu Mnichovské dohody. Obě světové války a následně padesátá léta dvacátého století zasáhly významně do dějin obce. V obou válkách zahynulo několik místních občanů. Padlé z první světové války připomíná pamětní deska u hlavní kaple sv. Jana z r. 1928. V období kolektivizace zemědělství v padesátých letech došlo, jako ostatně i v jiných obcích, k zatýkání a uvěznění největších sedláků (Josef Šimon, František Mařan).

Pamětihodnosti.

Stavební památky.

Kaple sv. Jana Nepomuckého.

byla vystavěna v r. 1831, a to na náklady obyvatel obce. Kapli zdobí v čelním výklenku umístěná socha sv. Floriana, pocházející zřejmě z počátku 19. století, dále 2 kamenní andělé a váza. Zvon ve věžičce kaple je z r. 1772. Představuje dílo rokokového zvonařství a ulil jej staroměstský zvonař Jan Kristián Schuncke (1720 – 1791). Za první světové války nebyl zvon zrekvírován díky odvaze tří obyvatelek obce, které jej ukryly, takže mohl být po válce znovu do věže vrácen. Za druhé světové války byl zvon v r. 1942 sejmut a odvezen do Prahy na Maniny jako rekviziční válečná záloha. Naštěstí ušel roztavení a byl vrácen na kapli v říjnu r. 1945. V r. 1964 byla kaple vyhlášena kulturní památkou. V devadesátých letech došlo k dvojímu vloupání do kaple a odcizení tamních soch, které byly naštěstí později nalezeny. Zatím jsou uloženy v depozitářích. V r. 1999 bylo rozhodnuto o celkové opravě kaple, která trvala dva roky. V říjnu 2002 byla kaple znovu vysvěcena. V r. 2010 byl na zvon nainstalován péčí obce automatický pohon pro zvonění. Zvon se rozeznívá dvakrát denně, ve 12 a 18 hodin. V kapli jsou jednou až dvakrát do roka slouženy mše s hudebním doprovodem.

Kaple U Jáníčka.

Trojboká stavba pochází původně z r. 1834, údajně vybudována na podnět p. faráře z Vlastibořic, pod které farností Soběslavice v té době patřily. V r. 1929 ji nechal přestavět p. Bohumír Helebrant, duchovní správce v Praze, místní rodák. Stalo se tak při příležitosti tisíciletého výročí mučednické smrti sv. Václava (podle staré liturgie 28.9.929, dle novějších výzkumů 28.9.935) a dvoustého jubilea svatořečení sv. Jana Nepomuckého (19.3.1729). O tom informuje pamětní deska umístěná na jedné ze tří hlavních stěn kaple. Na dvou ostatních byly ve výklencích umístěny sochy sv. Václava a sv. Jana Nepomuckého, které však byly v devadesátých letech dvacátého století odcizeny. Náhradou za ně sem byly později umístěny dřevěné sochy uvedených dvou světců, které vytvořil sochař Ivan Šmíd z Nepřívěce. Kaplička byla péčí obce v r. 2006 celkově opravena, za přispění několika sponzorů a znovu vysvěcena 22. července 2007.

Kaple sv. Jana Nepomuckého v osadě Padařovice.

Kaple byla vystavěna péčí obce v r. 1865, dnes obklopená památkově chráněnými lipami, samotná stavba ale není památkově chráněna. V období první světové války byl zvon z této kaple zrekvírován. Od padesátých let dvacátého století docházelo k pustnutí kaple a teprve v r. 2004 přistoupila obec k úpravám. V r. 2007 byl ulit nový zvon a 19. července 2008 znovu zavěšen do kopule. Do výklenku nad vchodem do kaple byla 17. dubna 2012 umístěna nová – dřevěná socha sv. Jana Nepomuckého z dílny Ivana Šmída. Dne 8. září 2012 byla kaple znovu vysvěcena.

Obytná stavení.

Z původních obytných stavení se mnoho nedochovalo. Památkově chráněný je pouze statek č. 18 – U Mařanů, vystavěný v r. 1844, později zvaný dle nového majitele – dědice U Vajsů (rodina původního majitele Václava Mařana byla v padesátých letech dvacátého století ze statku vystěhována). Řadí se mezi patrové roubené statky s pavlačí a zděnou hospodářskou částí tzv. turnovského typu. V dubnu 1992 byl zapsán do Ústředního seznamu kulturních památek České republiky. Obdobný statek na protější stráni č. 5 (František Mařan) postihla v důsledku jeho havarijního stavu demolice.  K dosud zachovaným selským objektům pojizerského typu, i když památkově nechráněným, patří dům č. 12 - U Tomsů (do r. 2015 udržována Slezákovými), a č. 17 (dnes Vejvodovi). Pouze několik dalších domů má charakter původních chalup (v rokli).  Tzv.“ besady“, typické pro místní chalupy, se do dnešních dnů již nezachovaly.

Škola.

Budova školy byla vybudovaná v r. 1888, a již v prosinci 1888 zde bylo zahájeno vyučování (do té doby probíhalo základní vyučování v některých chalupách). Vyučovalo se zde až do padesátých let dvacátého století. Dnes sídlí v budově obecní úřad, dále je zde obecní knihovna, klub místního sboru dobrovolných hasičů a v největší místnosti jsou pořádány příležitostné kulturní akce.

Hřbitov.

Místní hřbitov byl vybudován ve třicátých letech dvacátého století tehdejšími obyvateli obce a na jejich náklady, na pozemku darovaném panem Šimonem (do té doby se pohřbívalo na hřbitově ve Vlastibořicích). Dnes je hřbitov zařazen do kategorie kulturního dědictví venkova jakožto atraktivní kulturní prvek vesnice. Ohraničuje ho ohradní zeď z cihlového zdiva s kovovými a zděnými výplněmi polí. Péčí obce byla provedena celková oprava v r. 2009.

Přírodní památky a zajímavosti.

Na katastrálním území obce roste několik památkově chráněných či významných stromů.  Šimonova borovice (Pinus sylvestris) Je nejmohutnější chráněné borovice v kraji. Roste v úvozu mezi poli, přibližně 1 km směrem k obci Kobyly. Strom byl vyhlášen za památný jakožto biologicky významný v r. 1993. Jeho stáří je odhadováno na 200 let. Borovice byla bohužel poškozena bleskem, takže koruna od vrchu začala prosychat, v posledním období opět regeneruje.  Lípa malolistá (Tilia cordata)  Roste ve stráni nad obecní požární nádrží – koupalištěm, v bezprostřední blízkosti domu č. 10. Stáří je odhadováno na 200 let. Vyhlášena za památný strom počátkem r. 2009. Po silné červencové bouři v témže roce byla poškozena. Následně musel být proveden zásah, při němž došlo ke zkrácení větví odbornou arboristickou firmou a snížení celkové hmotnosti, který se opakoval v říjnu 2014.  Vzhledem podobný jedinec lípy malolisté, zřejmě stejného stáří, roste téměř symetricky přes údolí, za domem č. 12. Tento strom byl v r. 2011 zasažen při bouři bleskem a následný oheň poškodil částečně dutinu stromu. Pro své stáří a majestátnost se řadí mezi významné stromy, i když není památkově chráněný.  Lípa svobody (Tilia cordata)  Roste proti kapli sv. Jana Nepomuckého ve středu Soběslavic. Nevyznačuje se vysokým věkem ani vzrůstem, není památkově chráněna. Představuje však historicky významný strom, který byl vysazen na paměť konce první světové války, jakožto symbol samostatnosti Československa.  Skupina lip (Tilia cordata) u kapličky v Padařovicích  Jejich stáří je odhadováno na 100 – 200 let. Vyhlášeny byly jako památné stromy a součást kulturní památky v lednu 2009.  Dub letní (Quercus robur) v rokli u Padařovic  Mohutný dub, vysazený zřejmě jako hraniční. V krajině příliš nevyniká, neboť roste v terénním zlomu. Vzhledem k rozměrům ho lze zařadit mezi stromy významné.

Spolková činnost.

Rozvoj spolkové činnosti je historicky spojen s oživením hospodářského života na vesnici v druhé polovině devatenáctého století.  V r. 1895 bylo v Soběslavicích schváleno založení Divadelní jednoty Záboj, čímž se rozvinula bohatá činnost ochotnického divadla. Hrálo se v hostinci u Šimonů. Po první světové válce došlo k oživení ochotnického divadelnictví, mj. i díky zrušení cenzury. Hrály se i náročnější hry, k nimž v r. 1920 patřila hra Jan Výrava, druhou nastudovanou se stala Jiráskova Lucerna a následovala další představení. Na organizování divadelních představení, besídek a dalších akcích se významně podíleli místní učitelé.  V r. 1908 byl založen spolek Agrární dorost. Soustřeďoval mládež dychtící po vzdělání. Činnost byla zaměřena na získávání znalostí o zemědělství, o pokrokových metodách, či chovu ušlechtilých plemen dobytka. Po první světové válce byl založen spolek Dorost. Při setkáních mládeže se četly odborné časopisy, pořádaly se taneční zábavy a plesy. Dorost se později rozšířil o Selskou jízdu.  Ve stejném období se oživil i hudební život. Místní muzikanti hráli na plesech, různých slavnostech, ale i při pohřbech (doprovázeli smuteční průvod přes rokle až do Vlastibořic).  V 1887 vznikl Sbor dobrovolných hasičů, který byl společný pro obce Vlastibořice, Kamení a Soběslavice. V r. 1890 pak byl ustaven samostatný Sbor dobrovolných hasičů v Soběslavicích, který přináležel k Župě pojizerské. V r. 1892 byla vytvořena na podnět soběslavických hasičů nová Župa poještědská. Hlavní poslání sboru bylo v době vzniku nesmírně důležité, vzhledem k častým požárům na vesnicích, k čemuž přispívala dřevěná stavení krytá došky a způsob svícení, i blesk. Od svého vzniku byl hasičský sbor velmi činný i po stránce společenského života v obci. Již v r. 1890 uspořádal svůj první ples, který se stal pak každoroční tradicí. Zástupci sboru se zúčastnili v r. 1891 a 1895 sjezdů Českoslovanského hasičstva v Praze. Velkou událostí se stala účast na vítání císaře Františka Josefa I. na turnovském nádraží prvého října 1891. V r. 1898 se konal v Soběslavicích sjezd Župy pojizerské za účasti téměř 300 hasičů ve stejnokrojích. Po první světové válce došlo k oživení spolkových činností. Hasičský sbor v Soběslavicích v tomto směru úzce spolupracoval se spolkem Záboj. K utlumení došlo za druhé světové války, jednak v důsledku potlačování spolkového života českého, včetně nošení symbolů, jednak omezováním přídělů v oblasti materiální (např. benzinu). Po skončení války se činnost sboru znovu oživila. V r. 1953 došlo ke změně názvu – celostátní organizace nesla nově název Československý svaz požární ochrany. Obsah činnosti se ale podstatně nezměnil. Soběslavický sbor se úspěšně účastnil různých soutěží a postupně obnovoval své vybavení. Po revolučních změnách v r. 1989 došlo na republikovém sjezdu v r. 1990 k návratu k původnímu označení a k vytvoření Sdružení hasičů Čech, Moravy a Slezska. V r. 1997 oslavil Sbor dobrovolných hasičů v Soběslavicích 110. výročí svého trvání (od ustavení společného Sboru s okolními obcemi) a při této příležitosti byla vydána brožurka shrnující historii sboru od jeho založení. Větší oslavy s ukázkou hasičských disciplin a okrskovou soutěží se konaly v květnu 2015 při příležitosti 125. výročí samostatného soběslavického sboru, kdy byla nákladem obce vydána rovněž brožurka zaměřená především na fotografickou dokumentací. Sbor nadále, kromě svého hlavního poslání, sehrává důležitou úlohu jako iniciátor, organizátor či spoluorganizátor četných společenských akcí v obci. Patří k nim každoročně pořádané koncerty Pod lipami v Padařovicích na přelomu července a srpna (dechovka – od r. 1995, a country), které přitahují řadu zájemců i z širšího okolí. Další každoroční akcí je prvomájový průvod a následné posezení u koupaliště za hudebního doprovodu přizvané kapely. Příležitostně jsou pořádány koncerty pozvaných skupin a souborů.  Obecní knihovna  Sídlí v budově bývalé školy. Knihy se půjčují jednou týdně. Knižní fond byl v r. 2015 digitalizován. Knihovna úzce spolupracuje s Krajskou vědeckou knihovnou v Liberci a má své vlastní webové stránky. Kromě půjčování knih patří do činnosti organizování kurzů v různých zájmových dovednostech pro děti i ženy, zpravidla před tradičními svátky a v návaznosti na zvyky s nimi spojenými. Ve spolupráci s hasičským sborem se slaví Dětský den. V posledních letech zaujaly besedy spojené s promítáním (poznatky z cest do zahraničí, zajímavosti regionu) přizvaných hostů i místních obyvatel či chalupářů.  Obec organizuje každoročně v březnu sousedské posezení pro důchodce a chalupáře, kde starosta obce informuje o událostech a hospodaření v předchozím roce. Nově se ujala tradice zpívání koled u kaple sv. Jana Nepomuckého v předvečer Štědrého dne a putování po okolních roklích na Štědrý den dopoledne.

Členění a samospráva, obyvatelstvo.

V důsledku změny územního uspořádání státu v roce 1960 přešly Soběslavice z turnovského okresu pod okres liberecký a Severočeský kraj. V roce 1980 byla původně samostatná obec přičleněna k sousednímu Pěnčínu. Dne 1. září 1990 získala opět samostatnost. Zařazena je do Libereckého kraje. Obec Soběslavice má dvě části, vlastní Soběslavice (s osadou Stráňov) a Padařovice (včetně osad Klučky a Kordovka). Počátkem roku 2016 měla obec 169 obyvatel (z toho 5 obyvatel ve věku přes 90 let).  Obec je členem Euroregionu Nisa a Mikroregionu Jizera.

Soběslavice ( "") je obec nacházející se na jihovýchodním okraji okresu Liberec v poměrně hustě osídleném okolí Pěnčínska. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1371. Obec byla obnovena k 1. září 1990, když se oddělila od sousedního Pěnčína, jehož součástí byla od roku 1980. Žije zde obyvatel. Obec Je členem Euroregionu Nisa a Mikroregionu Jizera.

Soběslavice (deutsch "Sebeslawitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer westlich von Turnov und gehört zum Okres Liberec.


Princip mykorhizy.

Rostlina dodává houbě uhlíkaté (energetické) zdroje, houba dodává rostlině vodu a v ní rozpuštěné minerální látky (jako je např. HPO iont). Mykorhizní houby stimulují rhizosférní mikrofloru a její enzymatické aktivity, což je významné pro výživu, růst a zdravotní stav rostlin.

Typy mykorhizy.

Endomykorhiza.

Při endomykorhize neboli endotrofní mykorhize pronikají houbová vlákna dovnitř do kořenových buněk rostliny. Známe několik druhů endomykorhizy. Jejich názvy jsou často odvozené od skupiny rostlin, v níž se daná mykorhiza vyskytuje. Nejčastější houboví symbionti jsou z oddělení "Glomeromycota". Endomykorhiza zahrnuje výhradně specializované symbiotické houby, které jsou na svých hostitelích natolik závislé, že bez jejich podpory už nejsou schopny přežívat (a to většinou ani v umělých kulturách).

Ektomykorhiza.

Ektomykorhiza (ECM, také ektotrofní mykorhiza) je méně častá, uvádí se asi 2000 rostlinných druhů. Většina ektomykorhizních hub jsou vřeckaté či stopkaté houby, tedy skupiny, k nimž patří také hřib či muchomůrka, a dále zygomycety. Mezi rostliny, které jsou v ektomykorhizním svazku, patří např. dub, borovice, eukalyptus, bříza, "Dipterocarpus" či oliva.  Ektomykorhizní houby vytváří kolem kořene tzv. "hyfový plášť", díky němuž se zvyšuje savá plocha soustavy. Vlákna také vstupují mezi buňky primární kůry (nikoliv však dovnitř buněk, nejdále také k endodermis). Hyfy v intercelulárním prostoru tvoří soustavu vláken, které se říká "Hartigova síť". Mnoho dalších hyf se větví v půdě, čímž dále zvyšuje savou plochu.  Kořeny s tímto typem mykorhizy většinou díky tomu zakrňují, větví se vidličnatě a jsou ztlustlé. Tuto změnu ovlivňují hormony vylučované houbou, například auxiny. Ektomykorhizní houby nejsou na svých hostitelích tak významně závislé, jak tomu je u endomykorhizy. Mohou totiž žít částečně saprotrofně. Některé druhy také mohou volit mezi saprotrofní a mykorhizní výživou.

Další druhy mykorhizy.

Mezi méně známé a méně časté patří některé další rozlišované, přechodné druhy mykorhizy:

Mykorhiza (dříve mykorrhiza) je symbiotické soužití hub s kořeny vyšších rostlin. Může docházet buď k pronikání houbových vláken do kořenových buněk primární kůry (endomykorhiza), v druhém případě zůstávají vlákna jen v mezibuněčném prostoru (ektomykorhiza).

Als Mykorrhiza (altgr. "mýkēs" ‚Pilz‘ und "rhiza" ‚Wurzel‘; Mehrzahl "Mykorrhizae" oder "Mykorrhizen") wird eine Form der Symbiose von Pilzen und Pflanzen bezeichnet, bei der ein Pilz mit dem Feinwurzelsystem einer Pflanze in Kontakt ist.


Příběh.

Kdysi dávno byla jedna jediná říše, která existovala po celém kontinentu. Země klidu a míru, kde neexistovaly války a nemoci. Lidé tu žili šťastní a v harmonickém soužití.  Jejich osud se však začal měnit, když z nebe spadl obrovský kámen; kámen známý jako Metin. Ten začal měnit zvířata v příšery, jeho samotná přítomnost vytvářela smrtelné nemoci, které se šířily po celém světě. Nevinní lidé trpěli stejně jako ti, kteří byli zabiti zvířaty nebo zemřeli na následky nemoci později ožili jako nemrtví. Nemrtví působili zkázu a chaos, který se zdál být nekonečným. Vznikla tím pohroma, která neměla konce a žádného východiska. Nakonec se jediné impérium rozpadlo na tři různá království, kde všichni bojují za vlastní přežití. Od tohoto velkého dne se k sobě tyto království chovají jako nepřátelé.  Pád kamene Metin byl jen začátek toho, co mělo teprve přijít. Menší kameny padaly čas od času stále a všechna tři království žila ve strachu. Nikdo by se odvážil přiblížit ke kamenům Metin, protože ty nejděsivější stvůry byly vždy poblíž. Lidé si však uvědomili, že síla kamenu Metin rostla a cítili obrovskou ztrátu energie, která mizela z celého jejich světa.  Začali věřit, že to způsobuje Dračí bůh, který se v zemi objevil a lidé doufali, že on by mohl být tím, kdo obnoví jejich zemi a dovede je znovu ke klidu a míru...

Výbava.

Každý hráč má vlastní výbavu, jež je vylepšována po tzv. úrovních. Do úrovně +4 stačí za vylepšení zaplatit několika "yangy" (herní měna), pro vyšší úrovně budete potřebovat i různé suroviny, které se dají získat např. zabíjením nepřátel, předměty nižší než lvl 25 lze zlepšovat bez předmětů až do +6. Nejvyšší úrovní je obvykle +9, některé předměty však lze z +9 povýšit ještě na tzv. epickou úroveň.  Výbavu dokáže vylepšit kovář, který se nachází v hlavním městě hráčovy říše, a specialisté sídlící v instanci nazvané "Věž démonů". Věž je však obsazena silnými nepřáteli, proto se tato lokace otevírá až po dosažení 40. levelu. Při každém výstupu do 6. patra věže se však objeví pouze jeden ze specialistů (klenotník, zbrojíř, nebo platnéř), již vylepší jen jednu věc, nepotřebují k tomu ale žádné suroviny.  Dále lze výbavu vylepšovat pomocí Požehnaných pergamenů. Zde se za vylepšení vždy platí surovinami, v případě neúspěchu však hráč o daný předmět nepřijde, pouze klesne jeho kvalita o jednu úroveň.  Ovšem Pergameny nejsou jediné věci, kterými se dá zlepšovat bez použití kováře; existují ještě "Pergamen Válečníka", "Pergamen Draka", "Příručka Kováře" a "Magický kámen" (Dříve byly jen na privátních serverech, nyní existují i na oficiálním serveru avšak je možné ho získat jen v Item Shopu).

Postavy.

Hráči si mohou zvolit jedno z pěti povolání: Válečník, Ninja, Šaman,Sura nebo Lycan (vlkodlak). Případně v ženské variantě: Válečnice, Ninja, Šamanka a Sura. Každé povolání má ještě další dvě specializace (kromě lykana který má pouze jedno), mezi kterými si hráč může vybrat při dosáhnutí určité herní úrovně.  Od páté úrovně si hráči můžou vybrat kouzla. Válečník má na výběr mezi mentálním útokem (kam patří: Dupnutí, Průraz, Rána mečem, Prudká rána, Silné tělo) a tělesným útokem (Trojcestný střih, Pádit, Smršť meče, Aura meče a Bojové zuření). Ninja má na výběr mezi útoky na dálku (Ohnivý šíp, Otrávený šíp, Smršť šípů, Opakované výstřely a Našlapování polehoučku) a kouzla na blízko (Jedovatý oblak, Léčka, Víření kordů, Bleskový útok a Zamaskování). Šaman si může vybrat mezi dračí mocí (Létající Talisman, Požehnání, Střílení na draky, Pomoc draka, Řev draků a Zrcadlit) a léčením (Běžet, Bleskový vrh, Útok+, Bleskový dráp, Ošetřit a Zaříkat blesk). A Sura si může vybrat mezi černou magií (Duch plamene, Rána plameny, Temná rána, Rána ducha, Temná ochrana a Tmavý kámen) a magickými zbraněmi (Drači vír, Strach, Začarované brnění, Rána prstem, Začarovaná čepel a Zrušit kouzlo).  Všechny dovednosti mají své úrovně. Jde o úrovně 1–20 a M (mistrovská), G (velmistrovská) a P (perfektní). Úrovní G a P lze dosáhnout jen pomocí speciálních předmětů:

Pohyb.

V Metin2 je možné ovládat pohyb postavy pomocí myši a klávesnice (šipky a WASD, nebo WQE). Kliknutí levým tlačítkem myši (nebo mezerníku) se používá k označení skupiny nebo cíle a k útoku na nepřátele. Hru lze nakonfigurovat tak, aby útok probíhal ručně nebo automaticky.

Hráč vs. hráč (PvP).

PvP je v Metin2 k dispozici, když postava dosáhne patnácté úrovně. Existují tři způsoby, jak bojovat s ostatními hráči. První je vyzvat hráče k souboji pravým kliknutím na požadovaného soupeře a zvolením možnosti "Souboj". To je nejčastější způsob a v případě smrti nejsou ztraceny žádné zkušenostní body. Druhý způsob je bojovat s hráči z jiného království. Tento způsob nevyžaduje výzvu k souboji, jelikož jiné království je automaticky považováno za nepřátelské. Třetí způsob je aktivovat možnost "Volný" v menu hry. To umožňuje hráči útok na kohokoliv bez rozdílu království a bez potřeby souhlasu s výzvou k souboji. Znamená to ale i to, že i hráč může být kýmkoliv napaden. V tomto režimu boje může hráč přijít o body hodnosti. Pokud hráč ztratí příliš mnoho bodů hodnosti, změní se jeho titul na "Krutý", bude mít negativní body, což vede k nižší šanci získat předmět ze zabitých nestvůr a k nedůvěře ostatních hráčů. Hráči s pozitivní hodností pak mohou takovéhoto "krutého" hráče libovolně napadnout (pomocí nastavení "Nepřátelský" v menu hry). Na úrovni 50 nebo vyšší mají hráči s titulem "Krutý" jistou šanci, že v případě zabití od jiného hráče upustí libovolný předmět z inventáře.  Body hodnosti:  Pokud jsou body v záporu, nabíhají rychleji. Rychlost růstu bodů hodnosti lze zvýšit nošením předmětů Symbol moudrého císaře a Rukavice moudrého císaře. Také lze zvýšit body hodnosti předměty Fazole zen (+500 bodů, funkční pouze v negativní hodnosti) nebo Plod života (+2000 bodů).

Servery.

Kromě klasických oficiálních serverů, kde se rychlosti přibývání zkušeností a získávání vybavení pohybují na hodnotě 1× (nejpomalejší), je možné hru hrát i na privátních serverech. Tyto servery nejsou oficiálními a tudíž není zajištěna plná technická podpora.  Privátní servery se dělí na:

Event.

Event je pro hráče bonus od správců serveru. Buďto za odměnu, nebo pro oživení atmosféry ve hře. Většinou se jedná o malé eventy, kdy moderátor hry shodí pár metinů a pustí na hráče nestvůry a bossy. Ale někdy jsou i eventy velké, které jsou hlášené dopředu na fóru hry. Jedná se většinou o event, kterého se účastní všechny říše. Jako Event se dá počítat třeba velikonoční zajíček nebo DM kupony, které se dají koupit za realnou měnu.

Metin2 je MMORPG hra, kterou vyvinula a stále vyvíjí společnost Ymir Entertainment. Hra byla uvedena na trh koncem roku 2004 v Asii a v Číně. V dalších zemích ji pak vydávaly různé společnosti v: Další verze pak existují v různých asijských jazycích.

Metin2 ist ein Massively Multiplayer Online Role-Playing Game (MMORPG), das im Jahr 2005 vom koreanischen Unternehmen "Ymir Entertainment Co. Ltd." veröffentlicht wurde. Das deutsche Unternehmen "Gameforge" vertreibt das Spiel in 19 Ländern (darunter in Deutschland, Großbritannien, Griechenland, Italien, Kanada, Mexiko, Türkei, den USA, Vereinigte Arabische Emirate etc.). Zudem werden Versionen in Brasilien, China, Japan, den Philippinen sowie Singapur von unterschiedlichen Publishern vertrieben. Die deutsche Version von Metin2 bietet derzeit vier Server.


Popis.

Ligeia Mare má dva převládající typy pobřeží, „členité“ a „zatopené“. První je charakterizováno kopcovitým erodovaným terénem, druhé nižší, hladší topografií a přítomností četnějších a delších zálivů. Na východní a jižní straně moře převládá členitý terén; zatopený terén na západě a na severu. Pobřeží má četné zátoky, které se zdají být zaplavenými říčními ústími, a na rozdíl od Ontario Lacus zde neexistují žádné viditelné říční nánosy v deltě, což by mohl být možný důkaz nedávného zvýšení hladiny moře. V severovýchodních a severozápadních částech moře, podél přibližně čtvrtiny celkové délky pobřeží, existují rozsáhlé plochy, kde je hloubka menší než 5 metrů, dostatečně mělká, aby zobrazovací radar pronikl až ke dnu. Radarová měření sondy Cassini z roku 2013 naznačují, že v části jezera je hloubka 170 metrů, což znamená, že kapalina zde musí být velmi čistý metan, protože radarový signál byl schopen projít přímo skrz něj. Povrch jezera se na radaru jeví jako velmi hladký; je plochý do několika milimetrů, což naznačuje velmi lehký povrchový vítr.  Průměrná hloubka je zhruba 50 metrů, maximální hloubka pravděpodobně necelých 200 metrů. Celkový objem činí odhadem méně jak 7 tisíc kilometrů krychlových.

Hydrologie.

Důvody, proč je Ligeia Mare složeno z téměř čistého metanu, stále nejsou zcela jasné. Předpokládá se totiž, že primární složkou moří na Titanu by měl být etan, protože je produkován v horní atmosféře následující reakcí: Jeho absence v moři je otázkou, která čeká na zodpovězení. Jedna teorie předpokládá, že migruje do podmořské kůry nebo se možná přesouvá do Kraken Mare, jehož složení dosud nebylo detailně studováno. Podle jiné teorie by byl etan jakýmsi ekvivalentem pozemské sladké vody (srážky na Titanu jsou především metanové).  Kromě etanu produkuje atmosféra Titanu také širokou škálu složitějších fotochemických produktů, jako jsou nitril a benzen. Předpokládá se, že se vysráží a následně stečou do moří. Radarová data naznačují, že mořské dno Ligeia Mare je pravděpodobně pokryto silnou vrstvou těchto organických sloučenin.  Údaje o teplotě z pobřeží Ligeia Mare naznačují, že je porézní a vysoce nasycené uhlovodíky. Pobřežní oblasti Ligeia Mare a dalších severních polárních jezer a moří byly stabilní po dobu pozorování sondou Cassini, na rozdíl od jižního polárního moře Ontaria Lacus, kde docházelo k významným výkyvům. Byly však pozorovány i přechodné jevy, například vznik "kouzelného ostrova" o rozloze 260 čtverčních kilometrů, jak ho nazvali vědci studující data z Cassini. Tento "ostrov" byl pozorován pouze v roce 2014 a mohlo se jednat o vlny, bubliny nebo podpovrchový led stoupající na povrch, když se jezero během jara zahřívá, nebo možná o bahnu podobný materiál, který se uvolnil v zahřívajícím se tekutém uhlovodíkovém moři.

Navrhované mise.

Titan Mare Explorer (TiME) byl navrhovaný modul, který měl v roce 2009 přistát na hladině moře nebo jezera Titanu a plout po něm. Vítěz designerské soutěže byl vybrán až v roce 2011, nicméně se na financování celé mise nenašlo dost peněz.  Titan Lake In-situ Sampling Propelled Explorer (TALISE) byla koncepční návrhová studie pro misi španělského přistávacího modulu, který měl přistát na hladině Ligeia Mare a pohybovat se po něm.  V roce 2015 udělil NASA Institute for Advanced Concepts (NIAC) grant studii designu ponorky na průzkum moří a jezer Titanu.

Ligeia Mare je moře (či jezero) na Saturnově měsíci Titanu nacházející se na severní polokouli. Je to druhé největší těleso tvořené kapalinou na povrchu Titanu, hned po Kraken Mare. Rozlohou je větší než Hořejší jezero na Zemi a většinově se skládá z tekutého metanu s malou příměsí dusíku, etanu a dalších organických sloučenin. Nachází se na souřadnicích 78° N, -249° W a bylo plně zmapováno sondou Cassini. Je 420 km dlouhé, 350 km široké, zabírá plochu zhruba 126 tisíc kilometrů čtverečních a jeho pobřeží je dlouhé přes 2 tisíce kilometrů. Moře může být hydrologicky spojené s větším Kraken Mare. Jeho jméno je "Ligeia" podle jedné ze sirén z řecké mytologie.

Ligeia Mare – der Name ist lateinisch und bezeichnet Ligeia, eine griechische Sagengestalt – ist die Bezeichnung für einen See aus Methan auf dem Saturntrabanten Titan.


Životopis.

Poprvé na sebe upozornil v 80. letech 20. století radikálně formulovanými studiemi o vztahu k tradici a kritikou na adresu svých současníků – spisovatelů, literárních kritiků a kolegů v akademickém světě. Jeho mnohdy ostře formulovaná vystoupení si však zároveň získávala respekt intelektuální poctivostí a upřímnou snahou do důsledků promyslet zkušenost politických kampaní 50. let a Kulturní revoluce a vyvodit z nich důsledky pro další směřování intelektuálních snah moderní Číny. Vedle časopisecky publikovaných polemik zároveň v 80. letech napsal monografii o klasické evropské filosofii.  Na jaře 1989, v době, kdy začalo protestní hnutí na náměstí Tchien-an-men, byl na studijním pobytu v USA. Vrátil se do Číny a aktivně se zapojil do protestů. Nakonec byl mezi posledními, kdo na náměstí zůstali, a po masakru vyjednal s armádou bezpečné opuštění protestujících, kteří na náměstí zůstali obklíčeni, do bezpečí. Po masakru na náměstí Tchien-an-men byl poprvé vězněn. V roce 1995 byl opět zatčen, posléze strávil tři roky v převýchovném táboře, kde také potkal svoji ženu.

Signatář a laureát Nobelovy ceny za mír.

Po návratu na svobodu začal publikovat své články v zahraničí. Stal se spoluzakladatelem Nezávislého centra čínského PEN klubu, jehož je čestným prezidentem.  V roce 2008 se stal jedním ze spoluautorů a prvních signatářů "Charty 08". Dva dny před zveřejněním Charty byl Liou zatčen a držen na neznámém místě. Po roce, v prosinci 2009, se v Pekingu konal soud a 25. prosince byl Liou Siao-po poslán na 11 let do vězení za "podněcování k podvracení státní moci".  Uvěznění Liou Siao-poa vyvolalo ve světě desítky nesouhlasných reakcí. Dne 11. února 2010 bylo zamítnuto Liou Siao-poovo odvolání proti rozsudku. Dne 8. října 2010 se Liou Siao-po stal přes protesty čínské vlády laureátem Nobelovy ceny míru. Dne 10. prosince 2010 proběhl slavnostní ceremoniál předání Nobelovy ceny míru. Laureátovi ani jeho blízkým nebylo čínskými úřady povoleno cenu osobně převzít.

Onemocnění a smrt.

Dne 26. června 2017 byl propuštěn z vězení kvůli onemocnění rakovinou jater. Krátce poté, dne 13. července 2017, tomuto onemocnění také podlehl.  Jeho manželka Liou Sia, která v té době již skoro 7 let žila pod přísným dohledem režimu, po smrti manžela zmizela neznámo kam, příbuzní se s ní nemohli kontaktovat. Třetí den po smrti Liou Siao-po, 15. července, proběhl za neobvyklých okolností pohřeb. Liou Siao-po byl zpopelněn a popel byl vysypán manželkou do moře. Přátelé a známí uvedli, že na oficiálně zveřejněných fotografiích z pohřbu nemohou údajné přátele rodiny identifikovat.

Liou Siao-po (: nebo, pchin-jin: Liú Xiǎobō; 28. prosince 1955 – 13. července 2017) byl čínský literární kritik a disident, který v roce 2010 získal Nobelovu cenu míru.

Liu Xiaobo (; Pinyin: Liú Xiǎobō; ; * 28. Dezember 1955 in Changchun, Volksrepublik China; † 13. Juli 2017 in Shenyang) war ein chinesischer Schriftsteller, Systemkritiker und Menschenrechtler. Liu war Dozent an der Pädagogischen Universität Peking und seit 2003 Präsident des chinesischen PEN-Clubs unabhängiger Schriftsteller. Im Dezember 2008 unterstützte er mit 302 anderen Intellektuellen das im Internet veröffentlichte Bürgerrechtsmanifest "Charta 08" zum Internationalen Tag der Menschenrechte und wurde wegen „Untergrabung der Staatsgewalt“ festgenommen. Im Juni 2009 wurde offiziell gegen ihn Anklage erhoben. Am 25. Dezember 2009 wurde er zu elf Jahren Haft verurteilt. Bis kurz vor seinem Tod war er in einem 500 Kilometer von seiner Heimatstadt Peking entfernten Gefängnis in der Provinz Liaoning inhaftiert.


Historie.

Existence Kaptolu, osady na východním svahu, je doložena od roku 1094, kdy uherský král Ladislav I. založil Záhřebskou diecézi. Biskupství, biskupova rezidence a katedrála se nacházely v jihovýchodní části kaptolského kopce. V blízkosti katedrály se nacházela Vlaška ves. Ta byla pod správou biskupa a první zmínka o ní pochází z roku 1198. Ulice Kaptol se táhla z jihu na sever přes kaptolský kopec až k dnešní ulici "Bakačeva" a Náměstí bána Jelačiće. Podél ní stály v řadách domy kanovníků. Název "kaptol" pochází z latinského "capitulum" ("kapitula"), což znamená „sbor kanovníků při biskupském chrámu“.  Katedrála Nanebevzetí Panny Marie, svatého Štěpána a svatého Ladislava byla vysvěcena v roce 1217, ale v roce 1242 byla silně poškozena po mongolském vpádu. Po roce 1263 byla zrestaurována a zrekonstruována. Osada Kaptol měla tvar nepravidelného čtyřúhelníku s jižním vstupem na ulici Bakačeva a s koncem na severu u dnešní základní školy Miroslava Krleže.  Ve středověku neměl Kaptol vlastní hradby. Byl jen obklopen dřevěnými ploty a palisádami, které byly opakovaně ničeny a opravovány. Hradby a obranné věže kolem kaptolu byly postaveny v letech 1469–1473. Věž ležící poblíž dnešní základní školy je jednou z nejlépe dochovaných z tohoto období. V roce 1493 Turci dorazili k Sisaku a začali ho obléhat, ale byli poraženi. Z obav před tureckou invazí dal záhřebský biskup postavit hradby kolem katedrály a své rezidence. Obranné hradby a věže postavené v letech 1512–1520 se zachovaly dodnes, s výjimkou opevnění z přední strany katedrály, na Kaptolském náměstí. Tato část hradeb byla zbořena v roce 1907.  Ve 13. století byly postaveny dva gotické kostely – kostel sv. Františka s františkánským klášterem a kostel Panny Marie, rekonstruovaný v 17. a 18. století. Na Opatovine lze dodnes vidět malé domy bývalých obyvatel Kaptolu, ale některé uličky v dolní části kaptonu byly v roce 1926 zničeny při výstavbě současné tržnice Dolac. V roce 1334 kaptolští kanovníci založili osadu pro služebnictvo poblíž svých rezidencí, na sever od Kaptolu. Tak vznikla nová osada – "Nova ves", dnešní ulice "Nova ves".

Administrativa.

Kaptol administrativně patří do čtvrti "Gornji Grad–Medveščak" spolu s částí Grič (Gradec). Kaptol zahrnuje především ulici Kaptol, která se táhne přes park Ribnjak na východě. Nákupní centrum Kaptol Centar se nachází v Nové vsi.  Většina Kaptolu patří do záhřebského 1. volebního okrsku "August Cesarec" (pojmenovaném podle Augusta Cesarce), podle ščítání obyvatel v roce 2011 zde žilo 1523 lidí.

Záhřebský Kaptol () je název hlavní ulice a zároveň části Horního města v Chorvatském hlavním městě Záhřebu. Spolu s částí Gradec tvoří záhřebské „Horní město“ ("Gornji grad"). Nachází se zde záhřebská katedrála a arcibiskupský palác, sídlo záhřebské arcidiecéze.

Kaptol ist der historische Stadtkern von Zagreb, der Hauptstadt Kroatiens. In Kaptol befindet sich auch die Kathedrale von Zagreb, die Hauptkirche des Erzbistums Zagreb.


Historie.

Předpokládá se, že obec byla založena v období německé kolonizace ve 14. století. První písemná zmínka o ní z frýdlantského urbáře 1381–1409 se týká zdejšího kostela sv. Anny. Vesnice vyrostla na místě, kde na cestu z Chrastavy do Frýdlantu napojovala cesta z Žitavska vedoucí přes Rybarzowice ("Reibersdorf") a Bogatyniu ("Reichenau") a Heřmanice. Vždy šlo o vrchnostenckou vesnici, vlastněnou majiteli frýdlantského panství. Historii obce se nevyhnula náboženská perzekuce v průběhu reformačního hnutí. Jejím výsledkem bylo opuštění 15 usedlostí, jejichž obyvatelé se raději vystěhovali ze země. Přesto zde dalších 38 gruntů zůstalo obydleno a to vytvořilo dobré podmínky pro další vývoj obce. Částí tohoto vývoje byla účast na odporu proti Gallasům v letech 1679–87 vedeném Andreasem Stelzigem. Dětřichovští se zúčastnili i srocení poddanách pod frýdlantským zámkem. Následně došlo roku 1780 k parcelaci zdejšího panského dvora a vzniku nové vesnice Kristiánov ("Christiansau"), pojmenované na paměť zakladatele hraběte Kristiána Filipa Clam-Gallase.  V osmdesátých letech 18. století měl Dětřichov 28 číslovaných domů, v roce 1833 bylo v obci 174 domů s 395 obyvateli. Tento vzestup si vynutil i úpravu školních poměrů. Do roku 1720 chodily děti do školy v Kunraticích, ale pak bylo povoleno zřízení školy v Dětřichově, sloužící i pro děti z Albrechtic. Po sto letech však již školní budova nedostačovala, a tak bylo v roce 1820 nutné postavit novou budovu, protože počet školních dítek již překročil číslo 180. Způsobem obživy obyvatel bylo zemědělství a tkalcovství. Textilní výroba se stala základem dalšího rozvoje obce. Tkalcovskou dílnu rodiny Klingerových získal saský továrník Carl August Preibish a vybudoval z ní textilní továrnu, ve kterém v roce 1910 pracovalo 700 zaměstnanců. Další továrnu vybudoval v obci Bernard Hannig, jehož firma skončila roku 1864, a objekt koupila nejprve firma liberecká a pak roku 1881 vídeňská firma M. B. Neumann a synové a v jejich továrně bylo roku 1910 zaměstnáno 180 lidí. V roce 1857 měl Dětřichov 1289 obyvatel a roku 1900 žilo v 242 domech 1723 lidí. Roku 1935 jich bylo 1246: 1222 Němců a 24 Čechů.  Po odsunu Němců do obce přicházeli osadníci z Chrudimska, Bydžovska a okolí Hradce Králové, usadili se zde také volynští a zelovští Češi. Dětřichov měl od roku 1950 společný MNV s Albrechticemi, Vysokým a Kristiánovem. V roce 1963 připadly k Dětřichovu také Heřmanice. Usnesením ONV ze dne 19. září 1985 pak byl sloučen s Frýdlantem. Po sametové revoluci se z tohoto svazku osamostatnily nejprve Heřmanice s Kristiánovem a roku 1992 také Dětřichov.  Po komunálních volbách konaných na podzim 2014 došlo k výměně starosty, kdy dosavadního Stanislava Šťastného vystřídal Daniel Kopecký kandidující za Unii pro sport a zdraví.

Doprava.

Po jihovýchodní straně Dětřichova je vedena silnice I/13. Ta byla vyměřena roku 1826 a v letech 1830 až 1834 ji vybudovala firma „J. Pollak und Salomon Hahn“. U silnice byl v domě čp. 180 vybudován zájezdní hostinec.

Pamětihodnosti.

Vodní mlýn.

Na jihozápadním okraji obce při silnici do Heřmanic stával v údolí Olešky vodní mlýn (objekt čp. 23). Řadil se k nejstarším domům v obci. Neví se, kdy vznikl, ale k roku 1651 je udáváno, že ve mlýně je jeden mlecí stroj. Pohánělo ho dřevěné vodní kolo o průměru 7 metrů, na které byla přiváděna s vrchu voda z říčky Olešky náhonem dlouhým asi 1 kilometr. K posledním mlynářům patřil Stanislav Zajíc, jenž se během září roku 1946 přestěhoval do jiného objektu v obci. Následně se mlýn zastavil a po dobu dalších deseti let byl opuštěn. V letech 1959 až 1960 při tak zvané Demolici pohraničí došlo k odstřelení mlýna spolu s dalšími prázdnými domy v obci, které provedla vojenská jednotka. Poté byl mlýn srovnán se zemí a na jeho místě vznikla neřízená skládka odpadů, která byla zrušena až roku 1997.

Obecní úřad a knihovna.

Naproti kostelu svaté Anny, na břehu říčky Olešky, stojí budova obecního úřadu, kde se nachází i obecní knihovna. V létě 2008 byly prostory knihovny rekonstruovány, avšak o dva roky později, 7. srpna 2010, rozvodněná Oleška zatopila celé přízemí budovy, tedy knihovnu. Největší ztrátou byly kroniky knihovny, které povodeň zcela zničila. Provoz knihovny byl obnoven až 13. února 2012. Knihovna má opět zrekonstruované a nově vybavené prostory a spolu s tím přešla i na automatizovaný výpůjční systém. Díky darům široké veřejnosti se podařilo za poměrně krátkou dobu obnovit knihovní fond.

Dětřichov ( "") je vesnice na severu Česka, v okrese Liberec, v libereckém kraji. Leží ve Frýdlantském výběžku asi 4 km jihozápadně od města Frýdlantu na silnici I/13 do Liberce. Obec má obyvatel, je v ní mateřská a základní škola. Protéká jí říčka Oleška.

Dětřichov (deutsch "Dittersbach") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt fünf Kilometer südwestlich von Frýdlant und gehört zum Okres Liberec.


Život.

Narodil se v Pešti v židovské rodině. Jeho prvními učiteli byli otec, který byl koncertním mistrem pešťtské opery, a občas i houslový virtuóz Pierre Rode. Josephův bratr (dědeček slavného matematika George Cantora) byl rovněž houslistou; působil v Rusku.  Od osmi let podnikal koncertní cesty do Polska. Ve Vídni vystoupil poprvé v roce 1816 a brzy si vydobyl uznání obecenstva i kritiky. Přispělo k tomu i to, že jako jeden z prvních houslistů hrál své koncerty bez not, zpaměti, což tehdy ještě nebylo zvykem. Podnikl s velkým úspěchem koncertní turné do Itálie, Německa i Francie.  Böhm se rovněž věnoval komorní hudbě. V době, kdy primárius Schuppanzighova kvarteta Ignaz Schuppanzigh (1776-1830) pobýval v Petrohradu převzal roku 1819 zbývající členy kvarteta (Karl Holz (1798-1858, 2. housle), Franz Weiss (1778-1830, viola) a Joseph Linke (1783-1837, violoncello). Kvartet proslul zejména těsnou spoluprací s Ludwigem van Beethovenem při uvádění jeho kvartet. Po návratu Schuppanzigha z Ruska se kvartet rozpadl. Böhm se však komorní hudbě věnoval i nadále. 26. března 1828 uvedl v premiéře Schubertovo "Trio op. 100".  1. června 1819 byl jmenován profesorem Univerzity múzických umění ve Vídni. Jeho učební metody a síla jeho osobnosti vedly k označení generace houslistú vzešlých v té době z vídeňské univerzity jako "Vídeňská houslová škola". Mezi jeho žáky byli např. Jenő Hubay, Joseph Joachim, Edouard Reményi, Heinrich Wilhelm Ernst, Jakob Dont, Georg Hellmesberger, Jakob Grün a Sigismund Bachrich.  V letech 1921–1868 byl členem "Císařského dvorního orchestru". Podílel se tak na mnoha historicky významných koncertech, včetně uvedení Beethovenovy 9. symfonie za osobního řízení autora.  Jako skladatel se příliš neuplatnil Zkomponoval pouze několik drobných skladeb odpovídajících vkusu tehdejší doby.  Zemřel ve Vídni v pokročilém věku 81 let.

Joseph Böhm (maďarsky: "Böhm József"; 4. dubna 1795 Pešť – 28. března 1876 Vídeň) byl houslista maďarského židovského původu, ředitel Univerzity múzických umění ve Vídni, proslulý houslový pedagog, zakladatel Vídeňské houslové školy.

Joseph Michael Böhm (* 4. März 1795 in Pest; † 28. März 1876 in Wien) war ein österreichischer Violinist und Komponist, er gehörte zu den wichtigsten Violinpädagogen des 19. Jahrhunderts und gilt als Begründer der "Wiener Violinschule".


Život.

Podle kronikáře Jana Dluhoše (polsky "Jana Długosz") byla velice příjemná, laskavá. Lid ji nazýval Ofkou.

Manželství.

V roce 1412, 26. listopadu, se provdala za Boleslava I. Těšínského, a to na základě papežského dispensu (mezi ní a jejím manželem byl třetí stupeň pokrevní příbuznosti). Sňatek se uskutečnil pravděpodobně ve Wiślici (Svatokřížské vojvodství, okres Busko, GPS "50.348852, 20.673886"), pod patronátem polského krále Vladislava II. Jagella. Král Vladislav II., strýc Eufemie, tím chtěl docílit spojenectví mezi Krakovem a Těšínským Slezskem.  V manželství se narodilo pět dětí:  V roce 1424 spolu s manželem byla přítomna na korunovaci čtvrté ženy Vladislava II. – Sofie Litevské.

Vláda.

Již krátce po svatbě přenesla z Mazovského knížectví do Těšínského knížectví administrativní systém.  Po smrti manžela (6. května 1431) převzala nad Těšínským knížectvím vládu, spolu se svými syny. Přestavěla gotický hrad ve Fryštátě v okázalou rezidenci, na který přesídlila. Vzhledem k vysokému zadlužení knížectví, prodala městu Těšínu v roce 1438 právo razit mince.  V roce 1435, za její přítomnosti, uzavřel její syn Václav I. s Polským královstvím dohodu o společném boji proti pohraničním loupežným bandám.  V roce 1442 (24. prosince) udělila Václavu I. souhlas k prodeji Seveřského knížectví krakovskému biskupovi Zbyškovi Olešnickému (polsky "Zbigniew Oleśnicki").  Za života kněžny bylo knížectví jednotné. Po její smrti bylo rozděleno mezi její syny – Přemysla II. a Boleslava II. Přemysl vládl do své smrti roku 1477 v Těšíně, zatímco Boleslav II. zůstal s matkou ve Fryštátě. Bylo to poprvé, kdy bylo dosud jednotné knížectví rozděleno na dvě části. Těšínská větev Piastovců pak pokračovala fryštátskou linií, Boleslavovým synem Kazimírem II.

Smrt.

Kněžna zemřela před datem 17. září 1447. Pravděpodobně byla pohřbena v klášteře dominikánů v Těšíně, v nekropoli kostela svaté Máří Magdalény. Po boku svého manžela.

Eufemie Mazovská zvaná Ofka (polsky Eufemia mazowiecka) (narozena 1395/1398, zemřela před 17. září 1447) – kněžna mazovská, kněžna těšínská z těšínské větve Piastovců, členka královského rodu Jagellonců, regentka Těšínského knížectví.

Eufemia (auch "Ofka"; * um 1395/1398; † vor dem 17. September 1447) war Prinzessin von Masowien und Herzogin von Teschen, über das sie von 1431 bis 1442 die Regentschaft ausübte.


Historie řádu.

Řád byl založen prvním pruským biskupem Kristiánem z Olivy (1216–1228) a byl potvrzen roku 1228 papežem Řehořem IX. (1227–1241). Kníže Konrád I. Mazovský věnoval řádu město Dobřín s okolním Dobřínskem. Na počátku měl řád 15 rytířů, pocházejících z Dolního Saska a Meklenburska, které vedl Mistr Bruno. Tito rytíři poskytovali ozbrojenou pomoc cisterciáckým misionářům v oblasti Pruska. Jejich idea je vyjádřena v jejich bílém oděvu, na kterém nosili vztyčený červený meč pod červenou šesticípou hvězdou, která symbolizovala hlásání evangelia pohanům. Řádová pravidla byla založena na pravidlech templářů a mečových bratří.  Řád měl nejvíce 35 rytířů (a 165 vojáků), ale z ohledu na tak malý počet členů jeho úspěšnost nebyla vysoká. Kolem roku 1235 většina rytířů se souhlasem papeže vstoupila do Řádu německých rytířů. Ovšem přeběhlíci se k německým rytířům připojili nelegálně také s územím Dobřínska. Dobřínsko se vedle Chelminské země stalo dalším sporným územím mezi německými rytíři a Polskem. Kolem roku 1237 byl zbytek dobřínských rytířů přemístěn do mazovského Drohiczyna. Řád tam ovšem nepůsobil dlouho. Už v roce 1238 řádoví rytíři a lokální mazovské síly utržily porážku od vojsk volyňského knížete Daniela Halického. V roce 1241 pak Drohiczyn byl vypálen mongolskými oddíly Batu-chána. Poslední stopou po dobřínském řádu je náhrobní kámen řádového rytíře Henryka z Żygocina pocházející z roku 1248 a nalezající se na drohiczynském hřbitově. V každém případě od roku 1251 působnost řádu v Drohiczyně vylučuje dobytí města volyňským knížetem Danielem Halickým. Podle církevního práva, které určuje, že řád přestává existovat 100 let po smrti posledního člena, řád dobřínských rytířů byl zrušen kolem poloviny 14. století.

Řád dobřínských rytířů (latinsky "Fratres Milites Christi", polsky "Zakon Dobrzyński", německy "Orden von Dobrin", dle místopisu též "Fratres Militie Christi de Prussia" atp. "contra Prutenos"), jinak také zvaní jako „Bratři Dobřínští“ byl vojenským rytířským řádem založeným ve 13. století na hranici Mazovska a Pruska jako obrana proti nájezdům pohanských Prusů. Jedná se o jediný rytířský řád založený na území dnešního Polska.

Die Brüder von Dobrin (Dobrzyń nad Wisłą) (lat. "fratres militiae Christi in Prussia") war ein die Augustinerregel befolgender geistlicher Ritterorden, der auf eine Initiative des polnischen Herzogs Konrad von Masowien aus dem Jahr 1213 zurückging und dem Schutz des masowischen Kernlands vor Überfällen der noch heidnischen Prußen dienen sollte. Herzog Konrad gab deutschen Ordensrittern einen Gutsbezirk, wo sie eine Grenzfestung errichten sollten. Ihre Anzahl stieg bald von 14 auf 30 an.


Obsluha.

Interaktivní tabule může být připojena k počítači buď přes rozhraní jako jsou USB (nejčastěji) a sériový port nebo bezdrátově přes Bluetooth. Moderní interaktivní tabule či velkoplošné obrazovky jsou zpravidla plug'n'play (moderní operační systémy mají podporu dotykových zařízení, například MS Windows od verze 7), u starších modelů se ovladač zařízení instaluje do připojeného počítače. Ovladač tabule se zavádí po startu počítače automaticky a interaktivní tabule začne s počítačem komunikovat.  Ovladač převádí data o pozici kurzoru a akcích provedených nástroji či prstem na tabuli na signály, které zastupují kliknutí a pohyb myši nebo tabletu. Toho je podle druhu interaktivní tabule dosaženo buď povrchem citlivým na dotek, nebo systémem určujícím pozici za pomoci optického snímání.

Druhy snímání.

V současnosti je šest základních druhů interaktivních tabulí, které se dělí podle druhu snímání pohybu na: snímající elektrický odpor, elektromagnetické a kapacitní, infračervené, laserové, ultrazvukové, a kamerové:

Přední a zadní projekce.

Interaktivní tabule jsou dostupné ve dvou podobách: s přední a zadní projekcí obrazu.

Interaktivní tabule s krátkou projekcí.

Někteří výrobci nabízejí interaktivní tabule s krátkou projekcí, u kterých je datový projektor mnohem blíž povrchu tabule a promítá obraz směrem dolů pod úhlem 45 stupňů. U těchto tabulí se snižuje riziko oslnění nebo dokonce poškození zraku přednášejícího nebo žáka pohledem do silného světelného zdroje projektoru a dále riziko dopadu stínu, vrženého přednášejícím, na tabuli. Riziko krádeže projektoru snižují interaktivní tabule s integrovaným projektorem, u kterých je projektor součástí tabule.

Související technologie.

Pro interaktivní tabule je mnoho dostupných příslušenství:

Interaktivní učebnice.

Interaktivní učebnice je software pro výuku na interaktivních tabulích. Interaktivní učebnice umožňují použití interaktivních materiálů (obrázky, audio, video, animace apod.) přímo ve výuce.  Pro interaktivní učebnice se používají různé autorské nástroje, dodávané především výrobci interaktivních tabulí, v České republice vyvinulo vlastní systém interaktivních učebnic Nakladatelství Fraus. Dalšími producenty interaktivních učebnic v České republice jsou například Terasoft, Nakladatelství Nová škola, LANGMaster, Tobiáš a další.

Interaktivní tabule (anglicky interactive whiteboard, IWB) je velká interaktivní plocha, ke které je připojen počítač s datovým projektorem, případně jde o velkoplošnou obrazovku (LCD, LED, plasma) s dotykovým senzorem. Projektor promítá obraz z počítače na povrch tabule a přes ni můžeme prstem, speciálními fixy nebo dalšími nástroji ovládat počítač nebo pracovat přímo s interaktivní tabulí. Tabule je většinou připevněna přímo na stěnu, nebo může být na mobilním stojanu.

Ein interaktives Whiteboard (IWB) bzw. eine interaktive Weißwandtafel ist eine interaktive digitale Tafel, die mit einem Computer verbunden ist. Mit Hilfe eines Beamers wird der anzuzeigende Bildschirminhalt auf die weiße Fläche des Whiteboards projiziert. Alternativ kann auch ein großer Monitor zum Einsatz kommen, der eine berührungsempfindliche Oberfläche hat (Touchmonitor). Das Whiteboard stellt also primär einen großen Bildschirm dar. Daneben dient das Whiteboard in der Regel dazu, den Computer – je nach Modell per Fingerdruck oder mit einem kabellosen Stift – zu steuern. In preisgünstigen Varianten erfolgt die Bedienung und das Schreiben direkt am Computer oder mit Hilfe von Eingabegeräten wie Grafiktabletts, das Whiteboard selbst besitzt dann keine Sensoren.


Historie.

Kryštofovo Údolí bylo patrně založeno uhlíři někdy v 16. století, patřilo nejprve k lemberskému a později ke grabštejnskému panství. První písemná zmínka je datována roku 1581. Současná obec je tvořena trojicí původních vsí, zakládaných během postupu osadníků podél toku Rokytky. Tak vznikla postupně Rokytnice ("Eckersbach"), pak Bezové údolí ("Holundergrund", pozdější Kryštofovo údolí) a nejvýše Novina ("Neuland"). Těžba stříbra a olova v okolí byla ukončena v polovině 18. století. Údolím vedla v minulosti pašerácká stezka. Ještě v roce 1969 upomínala na tuto skutečnost v souvislosti se Smetanovou operou Hubička (a pochodem pašeráků v její předehře) patrová hrázděná Pašerácká hospoda Karoliny Světlé v centru obce. Karolina Světlá zde údajně tvořila podklad pro libreto opery (sepsané Eliškou Krásnohorskou), spis "Hubička a jiné Ještědské povídky".

Heraldika.

Popis obecního znaku.

Znak obce Kryštofovo údolí tvoří ve zlatém štítě nad červenými hornickými kladívky polovina černého lva s červenou zbrojí, držící zelenou větévku bezu černého s listy a stříbrnými květy.

Symbolika.

Hlavní heraldická figura, polovina černého lva s červenou zbrojí, je převzata ze znaku bývalých majitelů zdejšího panství s centrem v Lemberku, pánů z Illburka. Snítka bezu odkazuje na starší německý název obce Holundergrund (Holunder = bez). Hornická kladiva jsou pak referencí na hornickou minulost obce Kryštofovo údolí, kdy již v roce 1528 byla zdejšímu kraji udělena dolovací volnost.

Doprava.

Obcí prochází železniční trať 086 z Liberce do České Lípy a nachází se tu dvě železniční zastávky. Jedna v Kryštofově Údolí, druhá pak v Novině.  Autobusovou dopravu zde zajišťuje Dopravní podnik měst Liberce a Jablonce nad Nisou. Linka 16 liberecké MHD spojuje Novinu a Kryštofovo Údolí s centrem Liberce i s jeho některými okrajovým čtvrtěmi (Ostašovem, Karlovem či Machnínem).  Podél říčky je obcí vedena silnice z Chrastavy přes Křižany do Osečné.

Rokytka vs. Údolský potok.

Obcí Kryštofovo Údolí protéká říčka Rokytka, jejíž název má historické kořeny ve starém pojmenování části obce Kryštofovo Údolí. Obec totiž vznikla sloučením částí Kryštofovo Údolí (Christofsgrund) [dříve Bezové údolí (Holundergrund)], Novina (Neuland) a Rokytka (Eckersbach). V některých materiálech je použit název Údolský potok, který je odvozen od slova „Údol“ (původní český název Kryštofova Údolí je totiž „Údol sv. Kryštofa“).

Kryštofovo Údolí ve filmu.

Kryštofovo Údolí je vesnickou památkovou zónou s roubenými a podstávkovými domy, typickými pro lužickou oblast severních Čech. Přesto si tuto obec zvolil filmový štáb režiséra Jana Hřebejka jako kulisu pro natočení událostí ve fiktivní západočeské vesnici ve 4. díle "Opožděná vražda" krimiseriálu České televize "Místo zločinu Plzeň".

Kryštofovo Údolí (německy ; dříve "Údol svatého Kryštofa") je vesnice a společně s vesnicí Novina též obec na severu Čech, v okrese Liberec v Libereckém kraji. Leží asi 8 km západně od Liberce na silnici z Chrastavy do Osečné v hlubokém údolí Údolského potoka (Rokytky) v Ještědsko-kozákovském hřbetu. Obec má převážně rekreační charakter. Žije zde obyvatel. Od 1. ledna 2005 je její větší část prohlášena vesnickou památkovou zónou.

Kryštofovo Údolí, bis 1960 "Údol Svatého Kryštofa" (deutsch "Christofsgrund") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer westlich des Stadtzentrums von Liberec und gehört zum Okres Liberec.


Před válkou.

Největší část dětství prožila v rodné Bílé Cerkvi v SSSR, kam se její rodina přestěhovala z Petrohradu ještě v dobách Ruského impéria. Bílá Cerkev je dnes součástí Ukrajiny.  V patnácti letech otěhotněla a provdala se za Alexeje Pavličenka. Manželství se brzy rozpadlo. Otce Ljudmily přeložili do Kyjeva, kde pracovala jako dělnice v továrně "Arsenal", kde se zapsala do střeleckého kroužku "Osoaviachimu" (předchůdce Dobrovolné společnosti pro spolupráci s armádou, letectvem a námořnictvem DOSAAF). Ve střelbě z malorážky byla nejlepší ze všech a postoupila do kurzu pro odstřelovače, kde vynikla ve střelbě z pušky Tokarev. Po odchodu z továrny se zapsala v roce 1937 na fakultu historie Kyjevské univerzity. Prázdniny před posledním semestrem, ve kterém měla získat diplom, trávila u moře v Oděse. Tam ji 22. června 1941 zastihla zpráva o přepadení její vlasti nacisty.

Dobrovolnice v Rudé armádě.

Ljudmila se přihlásila na vojenské správě jako dobrovolnice do Rudé armády. Stala se příslušnicí 25. „Čapajevské“ divize, u které v letech občanské války sloužil její otec. Ten však v té době již nežil a tak jediným člověkem, kterému velmi často psala, byla její matka v Bílé Cerkvi. Snajperskému „řemeslu“ se učila přímo v první linii. Jejím partnerem byl Leonid Kicenko, se kterým se znala ještě z Kyjeva; na frontě podali zprávu o registraci svatby, Klicenko však v únoru 1942 podlehl smrtelnému zranění.  Jako instruktora jí přidělili zkušeného střelce Vasilije Kovtuna. V jeho doprovodu pak zastřelila u vsi Biljajivka (; ) západně od Oděsy první dva Němce. Když v říjnu 1941 byla 25. divize po ukončení obrany Oděsy evakuována k Sevastopolu, měla na osobním kontě již 187 německých i rumunských vojáků a důstojníků. Na Mekenzijevských horách (; ) u Sevastopolu, které tvořily severní okraj obrany, se poprvé střetla s německým snajperským esem. Jejich vzájemný souboj trval celé dva dny, ale trpělivost se Ljudě vyplatila. Z brašny mrtvého Němce pak ukořistila jeho zápisník se záznamy o zabití více než čtyř set francouzských, britských a sovětských vojáků. Seržantka Pavličenková však nevedla pouze snajperský způsob boje, zúčastnila se obrany v prvním sledu, odrážení nepřátelských protiútoků a také průzkumných misí. Při jedné z nich palbou z lehkého kulometu pobila desítku nepřátelských vojáků s důstojníkem. V květnu 1942 jí poblahopřál velitel Přímořské armády generál Petrov. Tehdy již podporučík Pavličenko byla instruktorku nováčků a zaškolila jich několik desítek. Jako odstřelovačka měla 309 potvrzených zásahů, z toho bylo 36 nepřátelských odstřelovačů.

Cesta po Západě - hvězda sovětské propagandy.

V červnu 1942 byla počtvrté raněna, spolu s posledními obránci Sevastopolu evakuována a stala se hvězdou sovětské propagandy.  Po příjezdu na Malou zemi byla vybrána za členku delegace, pozvané Mezinárodním svazem studující mládeže k návštěvě Velké Británie, Spojených států a Kanady, která se uskutečnila v roce 1942. Přes severní Afriku odletěla do Londýna a navštívila Coventry, kde předala šek od sovětských občanů na obnovu tohoto těžce zkoušeného města. Ve Washingtonu, kde byla přijata prezidentem F. D. Rooseveltem a Eleanor Rooseveltovou, jako první občan SSSR vstoupila do Bílého domu. Absolvovala mnoho tiskových konferencí a mítinků, na kterých líčila Američanům útrapy, kterými prochází její vlast, ale i hrdinství sovětských občanů při její obraně. V New Yorku, kde promluvila ve velké hale k občanům města o potřebě otevření druhé fronty, zapěl na její počest černošský zpěvák Paul Robeson. Při návštěvě Hollywoodu se osobně setkala s Charlesem Chaplinem, který ji přijal velice přátelsky a s neskrývaným obdivem. Jen zde odložila svoji uniformu s distinkcemi staršího poručíka a oblékla po letech opět civilní šaty, které ji darovala první dáma. Při návštěvě Toronta v Kanadě pak obdržela dva dárky – pušku Winchester s optickým hledím a pistoli Colt-semi automatic s vyrytým věnováním.  Po svém návratu do SSSR se kapitánka Pavličenková již na frontu nevrátila. Stala se instruktorkou ve škole pro snajperky nedaleko od Moskvy.  Roku 1943 byla povýšena na majora.

Po válce.

Potřetí se provdala v roce 1945 za Konstantina Andrejeviče Ševeljova (, 1906-1963). Téhož roku 1945 vstoupila do komunistické strany. Po válce obhájila svoji diplomovou práci na univerzitě a do roku 1953 zůstala sloužit v armádě, jako vědecký pracovník při štábu námořnictva. Poté pracovala v Sovětském výboru válečných veteránů. Zúčastnila se konference Mezinárodní federace žen v Kodani.  V roce 1957 jí Eleanor Rooseveltová při své cestě po SSSR oplatila návštěvu. Počátkem 60. let navštívila Ljudmila Pavličenková země západní Afriky, které navštívila společně s delegací sovětské Asociace družby s národy Afriky.  Zemřela 27. října 1974, kdy ve svých 58 letech podlehla náhlé mozkové příhodě.

Film.

V roce 2015 byl dokončen životopisný film o Ljudmile Pavličenko, pod názvem "Bitva o Sevastopol" (v originále "Битва за Севастополь").

Ljudmila Pavličenková (, rodným jménem Bělovová ; 12. července 1916 Bílá Cerekev Ruské impérium Kyjevská gubernie – 27. října 1974 Moskva) byla nejúspěšnější sovětská odstřelovačka ruské národnosti.

Ljudmila Michailowna Pawlitschenko (, wiss. Transliteration "Ljudmila Michajlovna Pavličenko"; * 12. Juli 1916 in Bila Zerkwa; † 10. Oktober 1974 in Moskau) war eine sowjetische Scharfschützin. Mit 309 bestätigten Treffern zählt sie zu den effizientesten Scharfschützen des Zweiten Weltkrieges und gilt als erfolgreichste Scharfschützin aller Zeiten.


Fotbalová kariéra.

Začínal jako fotbalista, hrál za ukrajinské kluby Dynamo Kyjev (144 ligových utkání, 42 branek, mistrovský titul 1961, sovětský pohár 1964), Černomorec Oděsa a Šachťar Doněck. Dvakrát také nastoupil v reprezentaci Sovětského svazu.  Svých největších úspěchů však dosáhl až jako trenér. Na lavičku usedl hned po skončení hráčské kariéry, nejprve v klubu Dnipro Dnipropetrovsk (1969–1973), avšak poté se na dlouhých 16 let (1974–1990) ujal vedení mužstva Dynamo Kyjev. Vytvořil nejlepší sovětské mužstvo své doby i všech dob, osmkrát s ním vybojoval sovětský titul (1974, 1975, 1977, 1980, 1981, 1985, 1986, 1990), šestkrát sovětský pohár (1974, 1978, 1982, 1985, 1987, 1990), ale především dvakrát Pohár vítězů pohárů (1975, 1986), v té době druhou nejprestižnější pohárovou soutěž Evropy. Největší sílu mělo mužstvo v polovině 70. let (vůdčí roli v něm hrál Oleg Blochin), kdy k Poháru vítězů dokázalo vybojovat i evropský Superpohár.  Jak bývalo v sovětském sportu zvykem, Lobanovskij jako trenér nejsilnějšího domácího týmu se několikrát ujal i řízení sovětské fotbalové reprezentace (1975–1976, 1982–1983, 1986–1990). Při prvním reprezentačním angažmá vybojoval bronzovou medaili na letních olympijských hrách roku 1976. Při třetím pak získal stříbrnou medaili na mistrovství Evropy 1988 a vedl tým na mistrovství světa 1986 (kde sborná ztroskotala v osmifinále) a na mistrovství světa 1990. Pád Sovětského svazu pro něj znamenal konec vrcholu jeho kariéry.  Vedl poté ještě reprezentaci Spojených arabských emirátů (1990–1993), Kuvajtu (1994–1996) a těsně před smrtí krátce i samostatné Ukrajiny (2000-2001). Vrátil se rovněž na lavičku svého Dynama Kyjev (1997-2002), vyhrál s ním pětkrát po sobě ukrajinský titul (1997, 1998, 1999, 2000, 2001), avšak v Evropě se mu na slavnou éru z časů SSSR již plně navázat nepodařilo (byť senzační porážka Barcelony 4:0 z roku 1997 vstoupila do historie). Ovšem objevil a vychoval v této éře jednu z největších hvězd evropského fotbalu, držitele Zlatého míče Andrije Ševčenka. V minulosti podobně vycepoval proslulými tvrdými trenérskými metodami k nadstandardním výkonům Blochina (Zlatý míč 1975) i Ihora Belanova (Zlatý míč 1986).  Stadión Dynama Kyjev dnes nese jeho jméno. Když krátce po jeho smrti roku 2003 AC Milan vyhrál Ligu mistrů se Ševčenkem v sestavě, Ševčenko vzápětí odjel na Ukrajinu a svou medaili odevzdal na hrob svého učitele Lobanovského na hřbitově Baikove v Kyjevě.

Valerij Vasyljovyč Lobanovskij, ukrajinsky Валерій Васильович Лобановський (6. ledna 1939, Kyjev – 13. května 2002, Záporoží) byl ukrajinský fotbalový trenér, tvůrce úspěchů Dynama Kyjev 70. a 80. let 20. století a dlouholetý trenér sovětské fotbalové reprezentace, kterou dovedl ke 2. místu na Euru 88.

Walerij Wassyljowytsch Lobanowskyj (; ; * 6. Januar 1939 in Kiew, Ukrainische SSR, Sowjetunion; † 13. Mai 2002 in Saporischschja, Ukraine) war ein sowjetischer bzw. ukrainischer Fußballspieler und -trainer.