Předkolo.

" vyhrálo celkovým skóre 3:1 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 9:2 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 5:3 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 6:3 a postoupila do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:0 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 7:3 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 4:2 a postoupila do osmifinále."  "Skóre po dvou zápasech bylo 4:4, a tak musel rozhodnout zápas na neutrální půdě." " vyhrálo celkovým skóre 5:4 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:2 a postoupilo do osmifinále."  " zvítězilo celkovým skóre 4:2 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 3:2 a postoupila do osmifinále"  " vyhrála celkovým skóre 7:0 a postoupila do osmifinále."

Osmifinále.

" vyhrálo celkovým skóre 2:1 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:1 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále." Bulgaria vs France  " vyhrála celkovým skóre 3:2 a postoupila do čtvrtfinále."  " vyhrál celkovým skóre 3:1 a postoupil do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 5:4 a postoupilo do čtvrtfinále."

Čtvrtfinále.

"Skóre po dvou zápasech bylo 5:5, a tak musel rozhodnout zápas na neutrální půdě." " vyhrálo celkovým skóre 6:5 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrálo celkovým skóre 7:1 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrálo celkovým skóre 5:2 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrál celkovým skóre 4:2 a postoupil na závěrečný turnaj."

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 1964 probíhala od června 1962 do května 1964. Zúčastnilo se jí 29 fotbalových reprezentací, které se o čtyři místenky na závěrečném turnaji utkaly vyřazovacím systémem doma - venku.

An der Qualifikation zur Fußball-Europameisterschaft 1964 beteiligten sich 29 Nationalmannschaften, die nach dem K.-o.-System vier Endrundenteilnehmer ausspielten. Unter diesen wurde der Gastgeber des Hauptturniers – Spanien – ausgelost.


Děj.

Kniha pojednává a příslušníku MGB (předchůdce KGB) Lvovi Stěpanoviči Děmidovovi, který byl přidělen k choulostivému případu. Na kolejnicích v Moskvě byla nalezena mrtvola pětiletého Arkadije. Lev má za úkol vyřídit problémy s rodinou, která si myslí, že jejich chlapec byl zavražděn. Lev případ ututlá, ale začnou v něm hryzat pochybnosti, zda udělal správně. Je naprosto přesvědčen, že režim je nesmrtelný a nejlepší, ale malé semeno odporu uvnitř něho je.  Během tohoto případu Lev řeší ještě jeden případ. Anatolij Brodskij je uprchlík před režimem, alespoň toto tvrdí režim, a Lev má za úkol ho dostat. Vydá se proto na sever od Moskvy do vesnice Kimov, kde by se měl Anatolij skrývat u svého přítele Michaila. Po příjezdu Lev pronásledoval Anatolije až k řece, kam oba nakonec spadli a byli velmi promrzlí. Jeho zástupce zatím zatkl Michaila s rodinou a když Lev přicházel zpět, chladnokrevně, přes Lvův zákaz, odpráskl před očima dětí jejich rodiče.  Lev se vrátil do Moskvy a byl proveden „výslech“ Anatolije Brodského. Ten se pod nátlakem přiznal a ve zprávě stálo, že spolupracuje se Západem ještě Lvova manželka. Lev věděl, že to tam jeho podřízený připsal, aby se Lvovi pomstil. A tak Lev musel prověřovat svou manželku. Se svou manželkou měl stereotypní manželství, ale miloval ji.  Lev ji nakonec odmítl udat, protože mu sdělila, že je těhotná. Ale přesto je režim přemístil do města Vualsk, kde měl Lev vykonávat práci pouhého pochůzkáře. Ubytovali je v jedné místnosti a Lvův podřízený, teď už nadřízený, udělal vše proto, aby Lva ponížil. Lev se zde dovídá o dalších vraždách a to už mu nedá a vydá se po stopách vraha. Jeho společníkem je zdejší velitel milice. Společně shromáždí důkazy o přibližně 44 vraždách malých dětí, spáchaných stejným způsobem jako u Arkadije v Moskvě.  Lev s Raisou, svojí manželkou, se rozhodnou vydat se tajně zpět do Moskvy, aby si mohli promluvit s otcem Arkadije a očitou svědkyní. Cestou vlakem si povídají o svém životě, Raisa se přizná, že o svém těhotenství lhala, aby si zachránila život. Přiznala se, že Lva nikdy nemilovala a vzala si jeho jenom ze strachu před režimem. To Lva velice zasáhne. Když ale dorazí do Moskvy, svědkyně odmítá vypovídat. Tak se s nepořízenou vrací do Vualsku.  Po návratu do Vualsku se Lev vydá za velitelem milice s novými informacemi. Ten ho však přivítá s nemilou zprávou. Týden před tím si vzal dovolenou a jel po stopách vraha až do Rostova na Donou, kde podle něj je vrah. sebrala ho ovšem státní bezpečnost, která tam za okamžik vtrhne. Lev tedy sebere materiály a uteče, ale bezpečnost ho dostane a Lev se opět dostává do Moskvy. Už ne jako příslušník státní bezpečnosti, ale jako odpůrce režimu a navíc se svou manželkou.  Lev postoupí s manželkou tvrdý výslech pomocí chemických mučidel a později jsou deportováni vlakem na Sibiř.  Cestou vlakem jsou ale na rozkaz dozorců napadeni spolucestujícími. Lev jich několik z posledních sil zabije a rozhodnou se s Raisou utéci. Vypracují plán, jak z jedoucího vlaku utéci podlahou. Je to velice obtížné a namáhavé, ale Lev ví mimo jiné o háčcích na konci vlaku nastražených na možné uprchlíky a díky znalostem to mají alespoň trochu jednodušší. Nakonec se jim útěk podaří a utíkají směrem na Rostov na Donu. Po namáhavé cestě dorazili do jedné vesnice na cestě do Rostova. Tam jim celá vesnice pomohla a vyhověla. S pomocí příbuzných z vesnice se kamionem dostali do města Šachty. Cestou si povídali o sobě různá tajemství, neboť si uvědomovali, že jim moc času nezbývá. Raisa se přiznala, že Lva miluje a Lev ji svěřil to tajemství, které ho trápilo už od mala.  Měl bratra a vůbec se nejmenoval Lev, ale Pavel. Když byl malý, šel s bratrem na lov kočky, kterou zahlédl. Bohužel na lovu ho někdo praštil a odnesl k sobě. Jeho bezmocný bratr, který byl krátkozraký, se s brekem vydal domů, že jeho bratr zemřel. Tak se dostali do města Šachty. Příbuzní po vyslechnutí Lvova příběhu ochotně souhlasili s pomocí. Tak se vydala Raisa s dětmi, Lvem a prarodiči na „návštěvu“. Za nádražím se rozloučili s příbuznými řidiče a vydali se po stopách vraha.  Nejdříve navštívili továrnu na traktory, kde by podle jejich dedukce měl vrah pracovat. Lev zjistil ale šokující informace. Vrahem je jeho bratr Andrej. Vydal se proto s Raisou za svým bratrem. Raise prozatím nic neřekl. Když dorazili na místo, měl Lev obavy nad dalšími obyvateli domu.  Nastal okamžik, kdy se měl setkat se svým bratrem po více než dvaceti lety. Byl z toho úplně vykolejený. Mezitím se Lvův nadřízený, Vasilij, který ho chtěl deportovat na Sibiř, vzchopil a vydal se za Lvem do Rostova.  Bratři si spolu povídali a najednou se objevila Andrejova dcera, ale potom odešla. Lev chtěl Andreje zabít, ale najednou se ve sklepě objevil Vasilij. Andrej ho probodl a zachránil tak svého bratra. Pak společně Lev s Raisou zmáčkli spoušť pistole a zastřelili tak Andreje.  Lev s Raisou si vzali do péče dvě děti zavražděného Michaila, žili zpět v Moskvě a Lvovi bylo v Moskvě nabídnuto založit a řídit oddělení vražd.

Dítě číslo 44 (v anglickém originále Child 44) je román z prostředí komunistického SSSR 50. letech 20. století. Autorem je britský spisovatel Tom Rob Smith. Román byl vydán v roce 2008, v českém překladu Josefa Hanzlíka o rok později v nakladatelství Knižní klub. Kniha je inspirována skutečným případem sériového vraha Andreje Čikatila v Rusku v osmdesátých letech. Tato prvotina mladého britského autora byla oceněna několika cenami.

Kind 44 (englischer Originaltitel: "Child 44") ist ein Kriminalroman des britischen Schriftstellers Tom Rob Smith aus dem Jahr 2008. Er spielt in der stalinistischen Sowjetunion Anfang der 1950er Jahre. Gegen den Willen der Obrigkeit, die die Taten lieber vertuscht sehen möchte, versucht ein einzelner Polizist, eine Mordserie an Kindern aufzuklären. Smith ließ sich bei seinem Roman vom Fall des Serienmörders Andrei Tschikatilo inspirieren. Die Trilogie um den sowjetischen Geheimpolizisten Leo Demidow wurde mit den Romanen "Kolyma" und "Agent 6" fortgesetzt.


Historie a popis.

Původní synagoga židovské obce stávala na východním okraji jádra Dolních Kounic, po jejím zničení švédskými vojsky v roce 1645 byla postavena nová v dnešní poloze. Stavěla se mezi roky 1652 a 1656 zhruba uprostřed nového ghetta.  Synagoga má přibližně obdélníkový půdorys a není orientována do směru světových stran, jak bylo obvyklé, nýbrž ve shodě s křesťanskými kostely v městečku. Je to dvoupatrová raně barokní budova s kamenocihelným zdivem, cihlovými klenbami a půlkruhově nahoře zakončeným portálem ozdobeným rostlinnými reliéfy. Hlavním vchodem v přízemí se vchází do předsíně, odtud dveřmi vpravo do malé studovny, dveřmi vlevo potom do hlavního sálu, uprostřed jehož jihovýchodní stěny stál svatostánek mezi dvěma vysokými půlkruhovým obloukem zakončenými okny. Na protější straně sálu je na čtyřech sloupech v patře ženská tribuna, na niž se vchází po strmém schodišti z venku samostatným vchodem napravo od vchodu pro muže.  Krátce po dokončení výstavby byly stěny hlavního sálu opatřeny malovanou výzdobou s rostlinnými a ornamentálními motivy a hebrejským liturgickým textem, která se částečně dochovala dodnes. V polovině 19. století byl kvůli nedostatečné kapacitě ženské části na jižní straně přistavěn nový trakt, jehož patro bylo využito jako ženská tribuna a propojeno s hlavním sálem, přízemí přístavby bylo naopak od hlavního sálu odděleno, bylo bez oken a jeho využití není známo.  Synagoga přestala sloužit svému účelu počátkem 40. let 20. století, kdy nacisté zakázali konat židovské bohoslužby; vnitřní zařízení bylo převezeno do Židovského muzea v Praze. Po válce ji jako sklad využíval podnik Fruta Modřice, jejímž majetkem se v r. 1960 stala. V r. 1991 byla synagoga v restituci vrácena Židovské náboženské obci v Brně, jíž patří dosud. Po opravě v roce 1994 slouží zejména výstavním a koncertním účelům.

Program záchrany architektonického dědictví.

V rámci Programu záchrany architektonického dědictví bylo v letech 1995-2014 na opravu památky čerpáno 4 500 000 Kč.

Synagoga v Dolních Kounicích je bývalá modlitebna židovské obce v Dolních Kounicích a její nejdůležitější stavba. Je chráněna jako kulturní památka.

Die Synagoge in Dolní Kounice (deutsch "Kanitz"), einer Stadt im Okres Brno-venkov in Tschechien, wurde 1652 errichtet. Die profanierte Synagoge ist seit 2008 ein geschütztes Kulturdenkmal.


Život.

Rodina Chersonských žila v Оděse od poloviny 19. století. Praděd Borise Chersonského Áron Chersonskij byl veterinárním lékařem. Jeho syn Robert (Reven) (1896–1954), děd Borise, studoval medicínu v Německu, pracoval jako lékař a primář neurologického oddělení nemocnice. Robert Aronovych Chersonskij psal básně pod pseudonymem "RaPo" a v roce 1918 vydal dvě knihy satirických básní. Je veteránem druhé světové války. Po válce Robert Chersonskij založil v Oděse psychoneurologické oddělení psychiatrické léčebny. Otec Borise Chersonského Hryhorij taktéž byl účastníkem Druhé světové války. V roce 1949 vydal básnickou sbírku "Studenti", v roce 2004 - "Návrat".  Rodina matky pochází z Besarábie a žila po válce v Černovicích, kde se Borys Chersonskyj narodil. Boris Hryhorjevič Chersonskij se narodil 28. listopadu 1950 v Černovicích. Dětství a dospívání strávil v Luhanské oblasti ve východní Ukrajině. Studoval lékařství v Ivano-Frankivsku a v Oděse. V roce 1974 začal pracovat jako lékař-psychiatr a klinický psycholog, zabýval se psychoanalýzou. V roce 1983 obhájil kandidátskou disertaci v oboru Klinická psychologie. V letech 1999-2015 byl vedoucím katedry klinické psychologie Oděské univerzity. Je autorem šesti monografií o psychologii a psychiatrii, včetně "Psychodiagnostiky myšlení" (2003). Od roku 2011 je prezidentem svazu psychologů a psychoterapeutů Ukrajiny. Od roku 2017 je rektorem Kyjevského institutu moderní psychologie a psychoterapie.  Boris Chersonskij navštívil Prahu 28.11.2018 a v Knihovně Václava Havla uvedl české vydání svého Rodinného románu.

Dílo.

Boris Chersonskij začal publikovat svou poezii koncem 60. let v samizdatu. V 70. a 80. letech byl jednou z nejvýznamnějších osobností na oděské samizdatové scéně. Po rozpadu SSSR od 90. let minulého století vydává svá díla v Ukrajině, Rusku, Německu, Rakousku, Nizozemsku, USA a jiných zemích.

Rodinný archiv (1997).

Za nejvýznamnější dílo Borise Chersonského je považován román ve verších Rodinný archiv (1997). Chersonskij vychází z autentické historie svého slovansko-židovského rodu. Děj románu se odehrává v průběhu celého dvacátého století, převážně na území střední a východní Evropy. Najdeme zde nejen Oděsu, Lvov či Karlovy Vary, ale i Kolymu, Jeruzalém či Brooklyn. Autor s odstupem střízlivého pozorovatele a pečlivého dokumentaristy popisuje příběhy čtyř generací příslušníků vlastní - kdysi velmi rozvětvené - rodiny na pozadí dramatických dějinných zvratů a katastrof dvacátého století: od první světové války přes bolševickou revoluci, léta Stalinova teroru, druhou světovou válku a holocaust, až po období poválečné totality. Čtenář si skládá celkový obraz doby pomocí biografických údajů a popisek fotografovaných osob, jejich zevnějšku a atributů, i ze zdánlivě nepodstatných detailů prostředí. Z těchto útržků postupně proniká pod povrch dění, do tragických osudů rodiny, do zmizelého světa východoevropského židovství, ale i ortodoxního křesťanství jako étosu pod povrchem sovětské reality. A tak příběh jedné rodiny se tak stává eposem jednoho národa, který v minulém století byl prakticky vymazán z mapy střední a východní Evropy. První český překlad "Rodinného archivu" vydala Džamila Stehlíková roku 2018.

Boris Chersonskij (; * 28. listopadu 1950, Černovice, Ukrajina) je ukrajinský básník, spisovatel, překladatel, publicista, lékař, pedagog. Žije v Oděse. Jeden z nejvýznamnějších básníků a spisovatelů na Ukrajině, autor řady prozaických děl a básnických sbírek.

Boris Grigorowitsch Chersonskij (; wiss. Transliteration ""; * 28. November 1950 in Czernowitz) ist ein ukrainischer russischsprachiger Schriftsteller, Dichter, Essayist, Übersetzer, klinischer Psychologe und Psychiater. Er ist mit der Dichterin Ljudmila Chersonskaja verheiratet.


Helden des Olymp – Der verschwundene Halbgott

Obsah knihy.

Jason se probouzí ve školním autobuse, nemůže si vzpomenout, kdo a kde je, nebo něco o jeho minulosti. Sedí vedle Piper McLeanové a Lea Valdeze, kteří ho znají jménem, a říkají, že jsou jeho přáteli, respektive všichni tři jsou součástí třídy, která jede na exkurzi do Grand Canyonu, a poté, co dorazí, se spolužák Dylan se promění Venti (bouřkový duch) a napadne trio. V nastalém boji, Jason překvapí každého, včetně sebe, když jednu z jeho mincí promění na meč, který použije k boji s bouřkovým duchem. Trenér Hedge, který se odhalí během boje, je satyr. Po té je zajat prchajícím duchem. Po bitvě přiletí létající vůz a zachrání trio, ale ve voze je jen jeden člověk, Annabeth, která je naštvaná, když zjistí, že její přítel, Percy Jackson, chybí. Annabeth hledá Percyho a bohyně Héra jí řekne podívej se na "chlapce s jednou botou", ale ten se ukáže jako Jason, který si botu zničil v boji.  Jason Piper a Leo řekli, že jsou polobozi a jsou přijati do tábora polokrevných, kde se setkají s dalšími řeckými polobožskými dětmi jako jsou oni. Tam je Leo je odhalen jako syn Hefaista, Piper jako dcera Afrodity a Jason jako syn Dia, když ho Héra nazývá jejím mistrem. Jason později zjistí, že je bratr Thalie Graceové,a že Thaliin otec je v podobě řecké, ale jeho případě v podobě římské. Thalia je vůdkyně Lovkyní, Artemidiných oddaných dívek. Krátce poté, co dorazí jsou vybráni na záchranu Héry, která byla zajata. Brzy zjistí, že jejich nepřátelé pracují pro bohyni Gaiu, která chce svrhnout bohy. Během svého pátrání, se setkávají s větrnéý bohem Boreasem, Medeou, králem Midasem. Thalia a Jason se sejdou poprvé od toho, kdy byl Jason sebrán Hérou ve věku dvou let.  Na cestě k Aiolovu hradu, Jason, Leo a Piper se oddělí od Thalie, která slibuje, že se s nimi setká ve Vlčím domě na posledním místě kde viděla Jasona před tímto setkáním. Málem byli zatčeni Aiolem, který byl pod vlivem Gaie, triu se podaří uniknout díky Mellie, Aiolovou bývalou asistentkou. Piper zjistí, že její otec je zajat obry a málem zradí své kamarády. Jason, Piper, Leo a trenér Hedge jdou jejího otce vysvobodit. Nakonec ho vysvobodí a odletí domů helikoptérou. Piper dá otci vypít lahvičku ve které je nápoj, po kterém zapomene všechno co se stalo. Mellie se stane asistentkou Tristana McLeana a Jason,Leo a Piper vyrážejí zachránit Héru.  Héřina energie byla používána, aby probudila krále obrů Porphyriona a matku zemi Gaiu. Jasonova paměť se mezitím začne vracet a vzpomíná si že je hrdina z římského protějšku táboru polokrevných někde poblíž San Francisca, a je synem Jupitera, Diovi římské podoby. Uvědomuje si, že Hera, také známá jako Juno, přeměnila jeho a Percyho Jacksona, který nebude mít žádnou vzpomínku ze svého života. Všichni doufají, že oba dva tábory pro polobohy budou nakonec společně bojovat s obry a porazí bohyni Gaiu.

Proroctví je šestá kniha o Percym Jacksonovi a zároveň první ze série "Heroes of Olympus". Tuto knihu napsal Rick Riordan. Příběh je vyprávěn očima tří lidí: Jasona Graceho, Piper McLeanové a Lea Valdeze. Spolu jsou v táboře polokrevných a padá na ně tíha velkého proroctví Rachel Dareové.

Der verschwundene Halbgott aus der Reihe Helden des Olymp (Originaltitel: The Heroes of Olympus: The Lost Hero) ist ein Fantasy-Jugendbuch des Schriftstellers Rick Riordan. Das Original wurde im Jahr 2010 veröffentlicht. Es ist der erste Band dieser Romanreihe und beruht auf der römisch-griechischen Mythologie.


Životopis.

Rodina a vzdělání.

Jeho otcem byl Jasem Emwazi a jeho matka Ghaneja Emwaziová. Narodil se 17. srpna 1988 v Kuvajtu do rodiny iráckých Bidunů. V 6 letech se přestěhovali (resp. uprchli) s rodinou do Velké Británie do North Kensingtonu v Londýně, protože otec, který pracoval jako policista, se přidal při invazi Iráku do Kuvajtu na stranu invazních jednotek. V Londýně Mohammed vychodil základní školu a střední školu Quintin Kynaston Community Academy. V roce 2006 začal navštěvovat Westminsterskou univerzitu, kde vystudoval obor Informační systémy a obchodní management. Promoval v roce 2009.

Vývoj radikálního názoru.

Podle jeho přátel Mohammed navštěvoval mešitu v Greenwichi. Radikální názory začal přijímat během studií na univerzitě, kde se stýkal s Bilalem al-Berjawím, známým britským islamistou zabitým později, v roce 2012, v Somálsku bezpilotním letadlem.  V srpnu 2009, krátce po studiích, jel do Tanzanie, podle něj na safari. Na letiště v Dáresalámu ale přiletěl se svými dvěma přáteli úplně opilý. Kromě něho to byl Brit Ally Adorus v současnosti (2015) vězněný v Etiopii za terorismus a Němec Marcel Schrödel, který je údajně znám německé tajné službě. Podle imigračního komisaře Abdullaha Khamise Abdullaha si už kapitán letadla stěžoval místním úředníkům na chování trojice. Proto byli podle vyjádření tanzanského ministra vnitra Mathiase Chikawe zadrženi a umístěni na noc na celu, aby vystřízlivěli, a ráno vyhoštěni a posláni prvním letadlem do Amsterodamu. Mohammed ale tvrdil, že ho ten večer vyslýchali a ohrožovali zbraní a vyhostili na žádost britské tajné služby. Podle něj ho pak v Amsterodamu vyhledal agent MI5 a obvinil ho, že se při cestě do Tanzanie chtěl v Somálsku připojit k povstaleckému hnutí aš-Šabáb. Chtěl ho prý naverbovat do řad MI5.  Pár měsíců nato v září 2009 se přestěhoval a v Kuvajtu pracoval jako programátor. Od té doby se dvakrát vrátil do Londýna, podruhé kvůli dokladům pro svatbu s kuvajtskou ženou. V červenci 2010 se nemohl vrátit kvůli propadlým vízům. V červenci 2010 ho ale zadržela britská policie a neumožnila mu vycestovat zpět. Nakonec se ale dostal za nejasných okolností do Sýrie. Má se zato, že v roce 2012 nebo 2013.

Kat Islámského státu.

Mohammed Emwazi, přezdívaný „džihádista John“, byl v letech 2014 až 2015 katem Islámského státu. Mezi jeho oběťmi byli James Foley, Steven Sotloff, David Haines, Alan Henning, Peter Kassig, Haruna Yukawa a Kenji Goto Jogo, ale také 21 syrských vojáků.  Vraždy provázela videa vystavovaná Islámským státem na internet. Džihádista John mluvil bezchybnou britskou angličtinou. Po jeho identitě pátraly FBI i britské úřady a objevily se například zprávy, že jde o Abdel-Majeda Abdela Baryho, v minulosti rappera a později militantního islamistu. Skutečná identita byla ale rozkryta až na začátku roku 2015.

Mučení a sadismus.

Podle výpovědí lidí, kteří se dostali ze zajetí a setkali se s Džihádistou Johnem, si liboval nejen v bití zajatých obětí, ale i v psychickém týrání. Michael Weiss, spoluautor knihy "ISIS: Inside the Army of Terror", přirovnal na základě těchto výpovědí Johnovo libování v sadismu k chování hlavních hrdinů Kubrickova "Mechanického pomeranče". Takové jednání s rukojmími podle Weisse dotváří obraz, jakým způsobem Islámský stát zachází s lidmi.  Dánský fotograf Daniel Rye, který se dostal díky zaplacení vysokého výkupného svými příbuznými na svobodu, například vypověděl, že s ním John tančil tango, poté ho bil a nakonec mu vyhrožoval, že mu kleštěmi uštípne nos.

Rozkrytí identity.

Na konci února 2015 došlo k rozkrytí jeho identity, když ho poznal jeden z jeho londýnských přátel a informace předal deníku The Washington Post. Ten jeho jméno nezveřejnil. Identitu potvrdili i další lidé, kteří Mohammeda znali osobně.  1. března 2015 uvedl otec džihádisty Johna u výslechu v Kuvajtu, že svého syna spolu s jeho ženou poznali už na videu z první vraždy. Matka jen plakala a křičela, že je to její syn. Byla v šoku. Úřadům ale nic neoznámili. Otec uvedl, že jeho syn je pobožný, nenávidí Západ a má pocit, že ho Západ zneužil. Americké a britské služby, podle nepotvrzených zpráv, znaly identitu vraha už v září 2014. Mohammed se rodičům podle nich ozval naposledy v roce 2013 z Turecka a řekl jim že jede do Sýrie jako humanitární pracovník.  Na další nahrávce z léta 2015 džihádista John pohrozil, že se s chalífou vrátí do Anglie a bude dál stínat hlavy nevěřícím. V nahrávce poprvé ukázal svou tvář a řekl své občanské jméno.

Smrt.

Večer 12. listopadu 2015 byl zabit při operaci britského komanda SAS zakončené útokem amerického bezpilotního letadla.  11. listopadu v noci začala přísně tajná pozemní operace jednotek SAS, při které přeletěly těsně nad terénem dvě helikoptéry syrské hranice a v odlehlé poušti vysadily osm elitních vojáků. Ti pronikli pomocí bugin hluboko na území nepřítele 8 kilometrů od syrské Rakky, která bylo de facto hlavním městem Islámského státu, a tam se ještě před úsvitem zamaskovali. 12. listopadu večer vypustili první půlkilový nano-vrtulník s infrakamerou a nočním viděním. Ten podle naprogramování doletěl do Rakky do rezidenční čtvrti a lokalizoval šestipatrový činžák, kde se Emwazi ukrýval. U domu se přepnul do sledovacího módu, při kterém se jen vznášel a kamerou zprostředkovával dění uvnitř. Vysílačky komanda signál přeposílaly na velitelství SAS v britském Berefordu a na americké vojenské velitelství v katarském Dauhá. Když se helikoptéře vybila baterie, nahradila ji druhá a další hodiny sledovala dění v domě, kde se stále nic neobvyklého nedělo. Třetí, poslední ze zasahujících helikoptér, nakonec Emwaziho zaměřila a Američané rychle zareagovali. Nedaleko operoval jejich dron typu Reaper vybavený raketami Hellfire, který okamžitě přesměrovali k místu. Vypuštěné rakety zasáhly cíl a Emwazi, vrah a mučitel mnoha obětí, tak zemřel.

Mohammed Emwazi (celým rodným jménem Muhammad Jassim Abdulkarim Olayan al-Dhafiri, médii přezdívaný džihádista John) byl příslušník teroristického Islámského státu, který v roce 2014 zavraždil několik zahraničních rukojmí a syrských vládních vojáků. Vraždy byly natáčeny k propagandistickým účelům. Jeho identita nebyla známa do února 2015, kdy ho poznal jeho přítel z Velké Británie. Dne 12. listopadu 2015 byl zabit při útoku amerického bezpilotního letadla.

Mohammed Emwazi (* 17. August 1988 in al-Dschahra, Kuwait, als "Muhammad Jassim Abulkarim Olayan al-Dhafri"; ; † 12. November 2015 in ar-Raqqa), Kampfname Abu Abdullah al-Britani, bekannt als „Jihadi John“, war ein kuwaitisch-britischer islamistischer Terrorist der Terrororganisation "Islamischer Staat" (IS), der in verschiedenen im Internet verbreiteten Videos an der Hinrichtung von Geiseln des IS beteiligt war. Emwazi zählte zu einer Gruppe von vier Terroristen, die aufgrund ihrer britischen Herkunft als „die Beatles“ bezeichnet wird, in Anlehnung an die britische Popband „"The Beatles"“. Der Spitzname wurde ihm von der britischen Presse verliehen.


Příprava a vlastnosti.

Hsalen lze připravit kondenzační reakcí ethylendiaminu se salicylaldehydem.  Komplexy salenu s kationty kovů lze připravit, aniž by byly izolovány z reakční směsi, a to díky vysoké stabilitě komplexu v důsledku chelatace:

Podobné ligandy.

Název „salenové ligandy“ se také používá pro tetradentátní ligandy s podobnou strukturou. Příkladem může být salpn, kde je na můstek spojující atomy dusíku navázána methylová skupina; tato látka se používá jako aditivum v motorových palivech, kde zachytává kovy.  Přítomnost objemných skupin v blízkosti koordinačního centra může navyšovat katalytickou aktivitu komplexu, zabraňovat jeho dimerizaci a navyšovat rozpustnost v nepolárních rozpouštědlech jako je pentan. Tuto vlastnost mají například salenové ligandy odvozené od 3,5-di-"terc"-butylsalicylaldehydu. Chirální salenové ligandy lze vytvořit vhodnou substitucí diaminové skupiny, benzenových jader nebo obou těchto částí molekuly; jako příklad lze uvést ligand získaný kondenzací "trans"-1,2-diaminocyklohexanu s 3,5-di-"terc"-butylsalicylaldehydem. Chirální ligandy je možné využít při asymetrické syntéze, například v Jacobsenově epoxidaci.  Reakcí ethylendiaminu s acetylacetonem vznikají tetradentátní ligandy s obecným označením "acacen". Komplexy [Co(acacen)L] selektivně inhibují aktivitů proteinů obsahujících histidin skrz výměnu axiálních ligandů. Tyto látky by mohly být využity k inhibici onkogeneze.  "Salan" a "salalenové" ligandy se strukturou podobají salenovým, ale mají jednu nebo dvě nasycené (aminové namísto iminových) vazby mezi dusíky a aryly. Oproti odpovídajícím salenovým ligandům mají větší elektronovou hudtotu na kovových centrech. Salany lze připravit alkylací příslušného aminu arylhalogenidem. Existují také „polosalenové“ ligandy, ty mají pouze jednu salicyliminovou skupinu. Připravují se reakcemi salicylaldehydu s monoaminy.  Jako „salenové ligandy“ nebo ligandy „salenového typu“ se označují jiné ligandy s podobnými strukturami v okolí chelačního místa, konkrétně dva kyselé hydroxyly a dvě Schiffovy báze (aryliminové skupiny). Patří sem mimo jiné salph, který vzniká kondenzací salicylaldehydu s "o"-fenylendiaminem a salqu, jenž se vytváří reakcí salicylaldehydu s 2-chinoxalinolem.

Salen je označení pro tetradentátní C symetrický ligand získávaný reakcí salicylaldehydu (sal) s ethylendiaminem (en). Tento název se také používá pro strukturně podobné látky, hlavně pro bis-Schiffovy báze. Salen a podobné ligandy mohou vytvářet komplexy s mnoha různými kovy, čímž lze často připravit stabilní sloučeniny kovů v různých oxidačních číslech. Tyto komplexy salenu s kovy nacházejí využití jako katalyzátory v organické syntéze.

Bis(salicyliden)ethylendiamin (H-Salen) ist eine chemische Verbindung, die nach Deprotonierung der beiden OH-Funktionen, als chelatisierender Ligand (Salen) in der Koordinationschemie und der homogenen Katalyse Anwendung findet.


Historie.

Běloruská lidová republika byla vyhlášena 25. března 1918 během první světové války, kdy bylo Bělorusko okupováno Německem na základě Brestlitevského míru jako součást realizace německého plánu na ovládnutí států střední Evropy.  BNR se nikdy nestala skutečným státem: neměla ústavu, armádu (ačkoliv jsou doloženy pokusy o její vytvoření), definované území atd. Poté, co se německé vojsko stáhlo z území Běloruska a Rudá armáda se na něj začala přesouvat za účelem vytvoření Běloruské sovětské socialistické republiky, v prosinci 1918 Rada BNR (Shromáždění) přesídlila do Hrodna, které bylo centrem poloautonomního běloruského regionu uprostřed Litevské republiky. Během následující polské invaze v roce 1919 odešla Rada do exilu a pomáhala protikomunistickému hnutí v zemi v průběhu 20. let 20. století. Za oficiláního představitele Běloruska byla uznána Německem, Litvou a Československem.  Běloruská exilová vláda existuje dosud. Podobné vlády v exilu v sousedních zemích (Litva, Polsko a jiné) vrátily své představitele do odpovídajících nezávislých vlád v 90. letech, po rozpadu Sovětského svazu, což však Běloruské shromáždění neudělalo, protože považuje současnou běloruskou vládu prezidenta Alexandra Lukašenka za protiběloruskou, nedemokratickou a zaměřenou proti nezávislosti Běloruska.

Území.

Ve Třetí ústavní smlouvě byla jako území BNR vyhlášena tato: Mogilevská gubernie (provincie), stejně jako běloruské části Minsku, Hrodně (včetně Bílého stoku), Vilnius, Vitebsk a Smolenská gubernie a části hraničních gubernií obydlených Bělorusy odmítajících rozdělení běloruského území mezi Německo a Rusko. Tato území byla určena na základě většinového zastoupení Bělorusů podle demografických průzkumů, ačkoliv na nich žil i velký počet Litevců, Poláků a lidí mluvících běloruskými, litevskými a polskými nářečími, stejně jako mnoho Židů, kteří žili většinou ve městech (v některých městech tvořili většinu). Mateřským jazykem některých Židů byla ruština, ostatní mluvili jazykem jidiš.

Prezidenti.

Předsedové Shromáždění BNR:

Archívy.

V roce 1988 publikoval běloruský lingvista a překladatel Siarhiej Shupa dvousvazkovou sbírku archivů BNR. Celkový obsah těchto dvou svazků je více než 1700 stránek. V podstatě jde o zpracování a přepracování dokumentů z litevského archivního fondu ve Vilniusu a tvoří zhruba 60 % všech oficiálních dokumentů BNR od roku 1918. Dalších 20 % oficiálních dokumentů BNR je uloženo v archivech v Minsku, zbylých 20 % zůstává na neznámém místě.

Běloruská lidová republika (někdy též "Běloruská národní republika," ) byla běloruským státem, prohlášeným za nezávislý 25. března 1918. Nebyla uznána většinou zemí a přestala existovat poté, co kontrolu nad ní v lednu 1919 převzali Sověti a nahradili ji Běloruskou SSR. Představitelé BNR později vytvořili vládu v exilu.

Die Weißrussische Volksrepublik (, "Belaruskaja Narodnaja Respublika," BNR; deutsch seltener "Weißruthenische Volksrepublik") war der erste unabhängige weißrussische Staat. Die Republik wurde 1918 gegründet und von der Rada BNR geleitet, bis diese 1919 durch die Weißrussische Sozialistische Sowjetrepublik (Teil von Sowjetrussland) abgesetzt wurde. Die Rada ist bis heute aktiv und eine der ältesten Exilregierungen der Welt.


Stručný popis.

Akce Kámen byla provokační metoda StB cílená na ty československé občany, kteří se po vítězném Únoru 1948 pokusili ilegálně přejít pěšky státní hranici s Německem a dostat se do americké okupační zóny. Za tímto účelem byla (ještě na území Československa) zřízena fiktivní státní hranice. Po jejím „překročení“ zastavila uprchlíky falešná hlídka německé pohraniční stráže. Následně byli takto zadržení emigranti dovedeni do falešné úřadovny polního důstojníka americké vojenské kontrarozvědky. Úřadovna byla realisticky zařízena tak, aby ve zde zpravodajsky vyslýchaných uprchlících vzbuzovala reálnou iluzi kanceláře americké vojenské kontrarozvědky. Cílem fiktivního výslechu bylo vylákat z emigranta výpovědi o jeho činnosti proti režimu, o jeho spolupracovnících žijících dosud na území Československa a přimět jej případně k tomu, aby dobrovolně odevzdal i (měl-li nějaké) vlastněné zbraně. Po skončení fiktivního výslechu byli uprchlíci odváděni do sběrného tábora. Během této cesty došlo k jejich „zabloudění“ na území Československa a jejich zatčení. Nebo během cesty do tábora byli na „německém území“ přepadení hlídkou SNB, zatčeni a „uneseni“ zpět do Československa. Informace lstí získané od uprchlíka ve fiktivní úřadovně americké vojenské kontrarozvědky byly následně použity při procesu směřujícím k jeho odsouzení k vysokému trestu odnětí svobody. StB dále využila i informace, které emigrant uvedl o svých spolupracovnících žijících dosud na území Československa. Příslušníci StB i jejich tajní spolupracovníci se při akci Kámen mnohdy obohacovali tím, že okrádali zatčené a mnohé z nich potom i zavraždili.

Podrobný popis.

Způsob provedení.

Akce Kámen začala podstrčením tajných spolupracovníků, konkrétně příslušníků StB v roli převaděčů přes hranici, zájemcům o emigraci z Československa. Tyto osoby byly dovezeny do pohraničí přímo z Prahy ve vozidlech StB nebo byly v oblasti vyzvednuty na dohodnutém místě a posléze dovedeny na „státní hranici“, která byla ale jen zinscenovaná, v bezpečné vzdálenosti od skutečné hranice. Přitom StB využívala noční tmu a neznalost terénu převáděných osob.  Pro účely akce Kámen byla využívána například lokalita v okolí Všerub u Domažlic. Zde u zinscenované „hranice“ došlo buď k předstírání dopadení celé skupiny pohraniční hlídkou, při kterém se podařilo převaděčům náhodou „uniknout“ do zahraničí, nebo akce pokračovala složitým divadlem. Uprchlíci po „překročení“ fiktivní státní hranice byli zastaveni falešnou hlídkou německé pohraniční policie a dovedeni do falešné úřadovny polního důstojníka americké vojenské kontrarozvědky.  Zde byli v naaranžovaném prostředí údajné americké kanceláře podrobeni zpravodajskému výslechu, při kterém vypovídali o své činnosti proti režimu, o spolupracovnících při této činnosti žijících dosud v ČSR a předali případné zbraně. Po výslechu na úřadovně uprchlíci odcházeli do tábora, přitom však „zabloudili“ na území ČSR, nebo byli na „německém území“ přepadení hlídkou SNB, byli zatčeni a „uneseni“ do ČSR.  Poté byli „uprchlíci“ vyšetřováni StB s využitím informací, které o sobě sami dobrovolně vypověděli na fingované úřadovně a odsuzováni k vysokým trestům odnětí svobody. Informace získané při akci pak StB dále využívala i proti lidem dosud žijícím v Československu. Příslušníci StB i jejich tajní spolupracovníci se při akcích Kámen obohacovali okrádáním zatčených, někdy na vlastní pěst organizovali i soukromé úniky tohoto druhu, přičemž docházelo i k vraždám uprchlíků.

Autoři akce Kámen.

Podle dosavadních poznatků byly do akce Kámen zapojeny úřadovny StB především v Praze, Karlových Varech, Aši, Chebu, Mariánských Lázních, Plzni, Klatovech a Brně. V roce 2013 byl policii obviněn jako strůjce 92letý Evžen Abrahamovič (krycí jméno Dr. Breza), který ale rok na to zemřel, dřív než byl souzen. Zároveň byl obviněn i jeho komplic Emil Orovan, po kterém pátrá Interpol. V roli amerického důstojníka často vystupoval agent IV. Sektoru skupiny BAa Velitelství StB Amon Tomašoff.  Počet provedených akcí Kámen jde pravděpodobně do stovek, ale dosud se podařilo doložit a zdokumentovat příběhy jen čtyř desítek obětí. Dosud nebyly objeveny informace StB obecnější povahy nebo souhrnné vyhodnocení.

Akce Kámen (občas chybně uváděná jako Akce Kameny) byla provokační metoda, kterou využívala StB proti těm československým občanům, kteří se po únoru 1948 snažili odejít bez vědomí komunistických úřadů do zahraničí. Konkrétně šlo o ty, kteří použili nejběžnější cestu, tedy pěšky přes státní hranici do americké okupační zóny v Německu.

Operation Grenzstein (tschechisch: "Akce Kameny") war eine nachrichtendienstliche Operation der Tschechoslowakischen Sozialistischen Republik (ČSSR) während des Kalten Krieges von 1948 bis 1951, die zum Ziel hatte, Republikflüchtige zu stellen. Anderen Quellen zufolge endete die Operation erst im Jahr 1958. Die Idee zu der Operation geht auf Oberst Antonin Prchal zurück, der nach dem Februarumsturz versuchte, die Flucht tschechoslowakischer Bürger nach Westdeutschland zu unterbinden.


Charakteristika stanice.

Stanice Letňany je dlouhodobě koncová stanice linky C. Je umístěna do zatím volného prostoru východně od okružní křižovatky spojující ulice Beranových a Prosecká a jižně od plánovaného prodloužení Tupolevovy ulice.  Stanice je hloubená, má ostrovní nástupiště a dva vestibuly, každý z nich je propojen s nástupištěm pevným schodištěm, dvojicí eskalátorů a výtahem. Severní vestibul obsluhuje Pražský veletržní areál (PVA Expo Praha) a část parkovišť spolu s končící návaznou autobusovou dopravou, jižní je zatím pro veřejnost uzavřen. Zde je ukončeno cca 10 linek PID a 8 linek přes stanici projíždí. K dispozici je i záchytné parkoviště P+R.  Nástupiště stanice je v hloubce 10,3 m pod úrovní terénu. Nosnou konstrukci tvoří uzavřený monolitický železobetonový rám.

Kritika.

Stanice byla navrhována v době, kdy Praha uvažovala o kandidatuře na Olympijské hry. V okolí stanice měl být postaven hlavní stadion a další sportoviště. Proto byl autobusový terminál velkoryse dimenzován a z metra ústí mnoho východů. Praha s počátkem světové hospodářské krize, v první polovině roku 2009, svou kandidaturu stáhla. Jelikož metro končí v polích, kde žila početná populace syslů, bývá stanice posměšně označována za "Syslov".  Stanice kvůli nevhodnému umístění nutí obyvatele letňanského sídliště docházet na stanici minimálně 600 metrů. Pro většinu z nich je to však více než kilometr. K dispozici mají pochopitelně autobusové linky, které je ke stanici dovezou, ale málokdo chce jít na autobus, čekat na něj, svézt se pár minut, poté slézt na nástupiště a opět čekat, tentokráte na metro. Samotná trasa metra C se do centra města klikatí a tak část obyvatel jedoucí z letňanského sídliště na zastávku Letňany míří dále na nedaleké Vysočany, kde se nachází do centra mnohem lépe vedená linka B.

Letňany (zkratka LT) je stanice metra v Praze, která leží cca jeden kilometr jižně od samotných Letňan, na hranici katastrálních území Letňany a Vysočany blízko trojmezí se Kbely, a je součástí úseku IV.C2 z Ládví do Letňan. Stanice je otevřena veřejnosti od 8. května 2008.

Letňany (tschech. Aussprache [ˈlɛtɲanɪ]) ist die am 8. Mai 2008 in Betrieb genommene nördliche Endstation der Prager U-Bahn-Linie C im gleichnamigen Stadtteil.


Životopis.

Pocházel ze starobylého rakouského rodu, jemuž od roku 1589 náležel titul hrabat, hlavním sídlem rodu byl hrad Falkenstein v Dolních Rakousích nedaleko Mikulova. Byl synem dolnorakouského místodržitele hraběte Jana Františka Trautsona (1609–1663) a jeho třetí manželky Margarety z Rappachu (1621–1705). Ta v roce 1673 koupila panství Český Rudolec, které pak v rodině zůstalo do roku 1741.  Od mládí působil u dvora arcivévody Josefa, pozdějšího císaře Josefa I., což mu také přineslo rychlý postup na společenském žebříčku. Již v roce 1683 se stal říšským dvorským radou, následovaly čestné posty císařského komořího a tajného rady, od roku 1694 byl nejvyšším komorníkem arcivévody Josefa a v roce 1698 obdržel Řád zlatého rouna. V korespondenci a pamětech svých současníků byl vyzdvihován pro svou vstřícnou a nekonfliktní povahu.  Když se Josef I. stal císařem, Trautson byl jmenován císařským nejvyšším hofmistrem a prezidentem tajné státní konference (1705–1711), o podíl na vlivu a moci se však dělil se slavným vojevůdcem princem Evženem Savojským. Krátce před smrtí Josefa I. byl povýšen do knížecího stavu (1711), po nástupu Karla VI. musel své úřady opustit, zůstal ale členem tajné státní konference. Po smrti knížete Liechtensteina se znovu stal císařským nejvyšším hofmistrem a zůstal jím až do smrti (1721–1724). Zúčastnil se korunovace Karla VI. českým králem (1723), kdy několik měsíců pobýval jako host v Colloredovském paláci na Malé Straně.

Majetek v Čechách.

Majetkové zázemí měli Trautsonové především v Dolních Rakousích, kde jim patřily statky v okolí hradu Falkenstein, hlavním sídlem Jana Leopolda Trautsona byl zámek Goldegg poblíž St. Pölten. V centru monarchie nechal postavit rodový palác (Trautson Palais), který vznikl v roce 1712 podle projektu dvorního architekta Johanna Bernharda Fischera z Erlachu. Již v roce 1583 Pavel Sixt Trautson obdržel český inkolát a získal pozemky poblíž Litomyšle. Jan Leopold Trautson začal koncem 17. století budovat rozsáhlý majetkový komplex na rozmezí středních Čech a Vysočiny. V roce 1695 koupil statek se zámkem v Martinicích a v okolí pak během následujících let přikupoval další pozemky. K Martinicím přikoupil v roce 1698 nedaleké Dolní Kralovice, které se následně staly sídlem panství, pro příležitostný pobyt panstva byly ale určeny zámky v Čechticích a Křivsoudově. Poslední významnější akvizicí byl nákup Vlastějovic s 18 vesnicemi od Věžníků v roce 1716. V další generaci pak sňatkem přibylo do majetku Trautsonů ještě panství Vlašim (1722).

Rodina.

Jan Leopold byl ženatý s hraběnkou Marií Terezií Ungnadovou z Weissenwolffu (1678–1741), která od něj v roce 1720 koupila panství Český Rudolec. Měli spolu dvanáct dětí, z nichž několik zemřelo v dětství. Dcery se provdaly do významných rakouských rodů (Starhemberg, Künigl, Auersperg), z potomstva byl nejvýznamnější syn Jan Josef (1707–1757), který byl vídeňským biskupem a kardinálem. Po vymření rodu Trautsonů (1775) připadla většina majetku Auerspergům, kteří pak v jedné linii užívali jméno "Auersperg-Trautson".  Kníže Jan Leopold je pohřben v rodinné hrobce Trautsonů v kostele sv. Michaela ve Vídni. Autorem projektu jeho náhrobku je architekt Josef Emanuel Fischer z Erlachu, vybudoval jej český sochař Ferdinand Maxmilián Brokoff.

Jan Leopold Donát kníže z Trautsonu ("Johann Leopold Donatus Fürst von Trautson, Reichsgraf von Falkenstein, Freiherr zu Sprechenstein") (2. května 1659, Vídeň – 28. října 1724, Sankt Pölten) byl rakouský šlechtic, dvořan a politik. Jako císařský nejvyšší hofmistr patřil v první čtvrtině 18. století k významným osobnostem habsburské monarchie, proslul jako iniciátor stavby rodinného paláce ve Vídni, v němž dnes sídlí rakouské ministerstvo spravedlnosti. Kromě toho četnými nákupy vybudoval rozsáhlé dominium v Čechách.

Johann Leopold Donat von Trautson (* 2. Mai 1659; † 18. Oktober 1724), seit 1711 erster Fürst aus der Familie Trautson, Reichsgraf von Falkenstein, Freiherr zu Sprechenstein war Erzieher, Kammerherr und Obersthofmeister Josephs I.


Děj.

Darren Michaels (Adrian Gordon) je po událostech z druhého dílu zadržen ve vězení, je podezřelý ze žhářství (zámku Black Mirror) a zabití Lady Eleanor, kuchařky Sally Woodové a komorníka Batese, což byla ale práce Angeliny. Za Darrena je ale splacena kauce (později Darren zjistí, že ji zaplatil Murray, protože očekával, že bude vraždit, což by zvýšilo turismus a tím pádem i jeho zisky) a Inspektor Spooner ho tedy musí propustit. Darren se snaží očistit své jméno. Darren ve vyhořelém zámku Black Mirror navštíví svou prababičku Viktorii, která je velmi nemocná, stará se o ní Valentýna Antoliniová (později Darren zjistí, že je to převorka, kterou poslal Vatikán, aby pomohla Darrenovi a Viktorii). Darren dochází i na terapii k psycholožce, často se potýká s návaly vzteku, které způsobuje Mordred. Darren v lese narazí i na Bílou paní, což je Marie, Mordredova manželka, a hledá své dítě. Viktorie zemře, Darren se tak stává šlechticem a dědicem Black Mirror.  Darren se snaží o rekonstrukci zámku a pátrá po tajemných Menhirech, které ho mají zavést do tajemné svatyně, kde by se mohl zbavit kletby. Později Darrenovi nabídne Valentýna pomoc, protože zjistila, že mu může pomoci, že je stále jeho duše dobrá. Otec Fredirick se pokusí z Darrena vymítat Mordredovu duši, ale neuspěje a při vymítání zemře.  Darren se společně s Valentýnou vydá do podzemí zámku Black Mirror, kde naleznou Mordredovu mrtvolu, s pomocí Mordredových ostatků a tajemného černého zrcadla (anglicky Black Mirror), by bylo možné vyhnat Mordredovu duši z Darrena a definitivně tak ukončit kletbu rodu Gordonů. Darren tak na chvíli i zemře, ale Valentýna ho oživí pomocí injekce adrenalinu. Darren, tak může žít jako poslední z mocného rodu Gordonu už zcela bez prokletí.

Posel smrti 3 je závěrečný díl agenturní trilogie. Hru vydalo studio Cranberry Productions, vyšel roku 2011. Hra přímo navazuje na druhý díl. Herní principy a atmosféra zůstala takřka stejná. Hlavní postavou je hlavní hrdina předchozí hry Darren Michaels, kterého opět nadaboval David Prachař. Dabingu ostatních postav se ujaly například Jolana Smyčková a Helena Dytrtová.

Black Mirror 3 ist der dritte Teil einer mit "Black Mirror" begonnenen Adventure-Serie und schließt unmittelbar an den Abspann des Vorgängers "Black Mirror 2" an. Das Spiel wurde wie der zweite Teil vom Hannoveraner Studio Cranberry Production entwickelt und kam im Februar 2011 über dtp entertainment für PCs mit dem Betriebssystem Microsoft Windows auf den Markt.


Obsah.

Smyslem knihy má být otevření lidského potenciálu čtenáře, a to pomocí následující struktury:

Paradigmata a principy.

V první části se autor zabývá "paradigmaty", což jsou podle něj zjednodušeně brýle, přes které se díváme na svět. Zde uvádí způsoby, jak se zbavit svých paradigmat, která nejsou v souladu s "principy". Tyto "principy" jsou podle Coveyho určité rysy lidské povahy - řadí mezi ně např. férovost, integritu, čestnost, důstojnost, trpělivost, službu. Pokud člověk žije v souladu s nimi, dosáhne maxima svého potenciálu. Pokud je porušuje, nemůže podle Coveyho dosáhnout štěstí a úspěchu ve všech oblastech života. Pro život v souladu s principy je třeba 7 návyků z titulu knihy.  "Tyto principy jsou součástí téměř každého významného náboženství, sociální filozofie nebo etického systému, které prošly zkouškou času a přetrvaly. Jsou natolik evidentní, že jejich existenci není potřeba prokazovat."

Osobní vítězství.

V druhé části se autor zabývá "osobním vítězstvím". Tato část pokrývá první tři návyky: Smyslem této části je provést člověka od závislosti na druhých (citové, finanční, emocionální, hodnotící) k nezávislosti. Podle Coveyho je tento proces základem pro zdravý úspěch v životě každého člověka.

Společné vítězství.

Ve třetí části by čtenář měl projít přechodem od "nezávislosti" ke vzájemnosti. Autor vysvětluje, že samostatný nezávislý člověk došel teprve do poloviny cesty a že bez druhých se daleko nedostane. V této části knihy se autor více zaměřuje i na pracovní život. Do druhé trojice návyků patří:

Obnova sil.

Ve čtvrté a poslední kapitole se autor věnuje dlouhodobému hledisku používání návyků a vyrovnanému způsobu života, který popisuje v posledním návyku: Pomocí posledního návyku a všech předchozích dohromady by měl čtenář, který tyto principy opravdu aplikuje, dosáhnout významného zlepšení svého života.

Ohlasy.

Kniha vzbudila od svého vydání velké pozitivní ohlasy, zvláště mezi podnikateli a manažery. Mezi české podnikatele, kteří byli touto knihou pozitivně ovlivněni, patří například Stanislav Bernard, který napsal předmluvu k dotisku českého vydání (2009), nebo manažer Jan Mühlfeit. Autorem předmluvy dalšího dotisku (2012) je přední český psycholog Vladimír Smékal.

7 návyků skutečně efektivních lidí je kniha (), kterou napsal Stephen Covey, americký odborník na rozvoj osobnosti, vedení lidí a motivaci. Knihy se prodalo více než 20 milionů výtisků ve 40 světových jazycích. Časopis Time ji v roce 2011 zařadil mezi 25 nejvlivnějších knih o managementu.

Die 7 Wege zur Effektivität: Prinzipien für persönlichen und beruflichen Erfolg (Originaltitel: The Seven Habits of Highly Effective People, übersetzt etwa „Die sieben Angewohnheiten höchst-effektiver Menschen“) ist ein erstmals 1989 aufgelegtes Selbsthilfe-Buch des US-amerikanischen Autors Stephen Covey. Mit mehr als 30 Millionen verkauften Exemplaren und Übersetzungen in 38 Sprachen ist es eines der bekanntesten solcher Bücher.


Pozadí.

V lednu 2015 donutili šíitští Hútíové, kteří obsadili hlavní město San'á, k rezignaci jemenského prezidenta Abd Rabúa Hádího a jemenskou vládu. Na prezidenta bylo uvaleno domácí vězení, parlament rozpuštěn a nahrazen pětičlennou tzv. prezidentskou radou. Hádímu se podařilo uprchnout do Adenu, kde zorganizoval odpor z části jemu věrné armády. Avšak Hútíové s podporou bývalého prezidenta Alího Sáliha a jeho stoupenců postupovali na Aden. V této chvíli požádal Hádí mezinárodní společenství o vojenskou intervenci. Saúdská Arábie bojuje na straně oficiální vlády Mansúra Hádího, Írán údajně podporuje hutíjské rebely.

Geografie.

Dle vyjádření zástupce koalice přispělo k rozhodnutí provést intervenci také údajné přemístění části odpalovačů raket Scud, které má jemenská armáda ve výzbroji a kterých se chopili Hútíové, do oblasti severního Jemenu, odkud měly ohrožovat jih Saúdské Arábie.

Intervenční síly.

Saúdská Arábie na začátku operace vyčlenila 150 000 vojáků a 100 letounů. Do leteckých útoků se zapojily i stroje z Jordánska. Podporu a ochotu se zapojit projevily Egypt, Maroko, Súdán a Pákistán. Spojené státy americké se rozhodly poskytnout logistickou a výzvědnou pomoc, avšak nehodlají se zapojit do přímých bojů.

Průběh.

Vlastní intervence byla zahájena v noci z 25. na 26. března 2015 leteckými útoky vůči pozicím povstalců. Dle prohlášení saúdskoarabské tiskové agentury zaútočily saúdskoarabské stroje na leteckou základnu al-Dailami, kde zničily protileteckou obranu a 4 povstalecké letouny. V prvních dnech operace si měla koalice vydobýt vzdušnou nadvládu nad Jemenem. Dne 27. března se do akce měly zapojit i letouny Spojených arabských emirátů. V pátek 27. března mělo dojít k bombardování tří základen v provincii Marib a také kmenové území Hútíů na severu země. I přes nálety obsadili Hútíové týž den přístav Šukra a pronikli tak k Arabskému moři. Pokračovaly také boje u Adenu, kde měli povstalci zaútočit na místní letiště. V pátek také zachránily americké ozbrojené síly dva saúdskoarabské piloty z Adenského zálivu. Saúdskoarabské námořnictvo také provedlo evakuaci několika desítek zahraničních diplomatů z Adenu do rudomořského přístavu Džidda. V sobotu 28. března došlo k náletu na hútíjský konvoj s obrněnou technikou a nákladními vozidly mířící z Šukry na Aden. Saúdové zahájili svoji intervenci v Jemenu na jaře 2015 společně s koalicí dalších zemí včetně Spojených arabských emirátů, Kuvajtu, Bahrajnu, ale třeba také Súdánu. V noci na pátek 25. srpna 2017 došlo k náletu na jemenskou metropoli Saná. Nálet, který zasáhl dva domy na jižním předměstí Saná, podnikla letadla koalice vedené Saúdskou Arábií, která jemenské vládě pomáhá v boji proti šíitským povstalcům. Arabská koalice přiznala, že zasáhla civilisty. Údaje o počtu obětí se liší: agentura Reuters v pátek psala o nejméně 12 mrtvých civilistech, včetně 6 dětí, zatímco agentura AFP o 14 mrtvých, včetně pěti dětí, sourozenců z jedné rodiny. V černu 2018 zahájila koalice vedená Saúdskou Arábií útok na jemenský přístav Hudajda.  20. dubna 2016 generální shromáždění bezpečnostního sněmu OSN ve zprávě zahrnující období ledna až prosince 2015 „(...) potvrdila šestinásobný vzrůst v počtu zabitých a zmrzačených dětí v porovnání z roku 2014, celkem s 1953 dětskými oběťmi (785 zabitých, 1168 zraněných) z toho více než 70 % chlapců a 60 % (tj. 510 zabití a 667 zranění) připadalo na koalici vedenou Saúdskou Arábií.“  8. října 2016, letecké nálety Saúdy vedenou koalicí zabily 140 zranily 500 lidí – jeden z nejkrvavějších dnů války. Ve stejné době se Spojené království snažilo vyjednat se Saúdskou Arábií lukrativní smlouvu na dodávky zbraní.  2. srpna 2018 přinesly The New York Times zprávu, že nejméně 30 civilistů bylo zabito Saúdy vedenou aliancí při leteckém náletu v jemenském Hudaydahu. 9. srpna 2018 další letecký útok v Dahyanu zasáhl školní autobus a zavinil smrt 51 lidí, včetně školou povinných dětí, dalších 79 lidí utrpělo zranění.

Západní podpora.

Administrativa Baracka Obamy si vysloužila kritiku některých médií za politickou a logistickou podporu vojenské intervence v Jemenu, při které došlo k útokům na civilisty a k dalším válečným zločinům ze strany arabské koalice vedené Saúdy. Obamova vláda byla také kritizována, že schválila prodej amerických zbraní do Saúdské Arábie v celkové hodnotě 110 miliard dolarů. V podpoře saúdské vojenské intervence pokračovala i administrativa Donalda Trumpa. Například americká společnost Texetron Corporation prodala Saúdské Arábii se souhlasem americké vlády 1300 kazetových pum za 641 milionů dolarů.  Také britská vláda podpořila vojenskou intervenci v Jemenu a Velká Británie patří mezi největší vývozce zbraní do Saúdské Arábie, vláda premiérky Mayové proto čelila kritice, že se nepřímo podílí na páchání válečných zločinů a na smrti jemenských civilistů. Britský ministr zahraniční Boris Johnson v září 2016 na půdě OSN zablokoval vyšetřování válečných zločinů Saúdské Arábie v Jemenu ze strany nezávislé vyšetřovací komise OSN.  Vývoz zbraní do Saúdské Arábie při návštěvě v Rijádu dojednala také německá kancléřka Angela Merkelová. V dubnu 2018 na tiskové konferenci se saúdským korunním princem Muhammadem bin Salmánem obhajoval podporu Saúdské Arábie a prodej francouzských zbraní prezident Emmanuel Macron.  Zbraně dodává válčícím stranám v Jemenu také Česká republika. Podle Amnesty International armáda Spojených arabských emirátů „dostává od západních států a jiných zemí dodávky zbraní v miliardové výši, které obratem posílá milicím do Jemenu, jež prokazatelně páchají válečné zločiny.“ Některé západní zbraně používá teroristická organizace al-Káida na Arabském poloostrově, která bojuje proti jemenským šíitům v saúdskoarabské koalici.

Humanitární situace.

V důsledku vojenského konfliktu a blokády ze strany Saúdské Arábie postihl Jemen hladomor, který si v roce 2017 vyžádal životy více než 50 000 dětí. Mezi lety 2015 a 2018 zaznamenala OSN okolo 85 000 dětí, které zemřely hlady. V listopadu 2017 bylo v Jemenu 3,3 milionu podvyživených dětí. Jemen také zasáhla epidemie cholery, kterou se nakazilo přes milion lidí. Podle údajů Yemen Data Project od března 2015 do září 2017 bombardovala Saúdy vedená koalice 356krát farmy, 174krát tržiště a 61krát skladiště jídla. Cíle sloužící k distribuci jídla byly zasaženy téměř 600krát.  Boje v Jemenu si podle OSN vyžádaly více než 10 000 obětí, většinou z řad civiliního obyvatelstva. Mnoho lidí přišlo o život při leteckých náletech Saudy vedené koalice. Například v září 2015 zahynulo při náletu přes 130 svatebčanů, v říjnu 2016 při leteckém útoku na pohřeb v Saná zahynulo přes 140 smutečních hostů, v dubnu 2018 při leteckém náletu na svatbu zahynulo přes 40 lidí.

Al-Kajda.

Od roku 2015 uzavírá Saúdská Arábie dohody s bojovníky al-Kajdy, kterým platí, aby na straně vládního vojska bojovali proti hútíjským povstalcům. Některé dohody umožnily bojovníkům al-Kajdy opustit území i s výzbrojí a bojovou technikou. Podle AP analytika Michaela Hortona: „Někteří z americké armády dobře vědí, že podporou koalice v Jemenu pomáhají i tamní odnoži al-Kajdy. Ale podpora SAE a Saúdské Arábie proti tomu, co USA vidí jako íránský expanzionismus, má přednost před bojem proti al-Kajdě.“

Vojenská intervence v Jemenu je probíhající mezinárodní vojenská intervence, vedená Saúdskou Arábií, proti hútíjskému povstání v Jemenu. Byla zahájena 26. března 2015 a dosud trvá. Saúdskoarabské kódové označení vojenských akcí zní operace Decisive Storm (od 26. března do 21. dubna 2015 – tj. 3 týdny a 6 dní) a Restoring Hope (od 22. března 2015 do "současnosti"). Intervence je často vnímána jako pokračování mocenského souboje mezi sunnitskou Saúdskou Arábií a šíitským Íránem v oblasti Středního východu.

Die Militärintervention im Jemen seit 2015 ist eine militärische und politische Intervention einer von Saudi-Arabien angeführten Militärallianz im Jemen, der neben Saudi-Arabien Ägypten, Bahrain, Katar (bis 2017), Kuwait, die Vereinigten Arabischen Emirate, Jordanien, Marokko (bis 2019), Sudan und seit Mai 2015 Senegal angehören und die von den Vereinigten Staaten von Amerika, Frankreich und Großbritannien logistisch unterstützt wird. Die Militärintervention begann am 26. März 2015 mit der als "Operation Decisive Storm" (, ) bezeichneten Militäroffensive. Einige teilnehmende Staaten wie Pakistan lehnten während der "Operation Decisive Storm" nachträglich eine Beteiligung an den Luftangriffen ab oder beteiligten sich eher symbolisch wie Marokko.


Mládí.

Freund pocházel z německojazyčné židovské rodiny z Chrudimi v Rakousko-Uhersku (země Česká). Jeho rodiče Heinrich a Hella, jeho bratr Hans a další příbuzní se za druhé světové války stali oběťmi holocaustu.  Dne 13. ledna 1942 se oženil s Annou Hlounovou, českou nežidovskou klavíristkou a učitelkou hudby. V roce 1943 se s ní rozvedl, aby ji a jejich novorozenou dceru Helenu ochránil před nacistickým pronásledováním. Po válce se znovu vzali a v roce 1948 měli ještě syna Petra.

Sexuologická kariéra.

Freund je považován za prvního, kdo (v roce 1957) v sexuologické praxi použil penilní pletysmografii (PPG, měření objemových změn penisu) jako jeden z nástrojů sexuologické diagnostiky a zkoumal možnosti a omezení této metody. Zastával názor, že orientace sama o sobě je nejlépe definovatelná pomocí takto měřitelné vzrušivosti, ačkoliv identita nebo chování nemusejí být s takto definovanou orientací vždy v souladu.  V 50. letech se PPG používala k diagnostice branců, kteří kvůli homosexualitě mohli být zproštění povinné vojenské služby.  Freundův výzkumný program se zaměřoval na diagnostiku homosexuálů, pedofilů a sexuálních násilníků s cílem vyvinout vhodnější metody léčby. V 50. letech uskutečnil rozsáhlý projekt konverzní léčby, při němž se pokoušel averzivní terapií měnit homosexuální orientaci na heterosexuální. Zkušenost z tohoto pokusu a objektivizace výsledků pomocí PPG mu ukázaly, že konverzní terapie je zcela neúčinná. Dokázal, že homosexuální muži, kteří následkem léčby zanechali sexuálních vztahů s muži a vstoupili do heterosexuálních svazků byli i nadále více vzrušiví vůči obrázkům mužů než žen. Freund proto odmítl soudobé psychoanalytické teorie, které mužskou homosexualitu vysvětlovali strachem ze žen nebo averzí k nim, a došel k závěru, že homosexuální muži prostě jen mají nedostatek erotického zájmu o ženy. Freundovy studie přispěly k dekriminalizaci homosexuálního styku v Československu v roce 1961 i k opuštění konverzní terapie. V Praze i později v Torontu zastával názor, že homosexuálové potřebují porozumění a akceptaci, nikoliv léčbu.  Výsledky averzivní léčby homosexuálů, kterou lékaři Freund a Srnec na pražské klinice prováděli tak, že před promítáním homosexuálních podnětů podávali pacientům emetin nebo apomorfin k vyvolání žaludeční nevolnosti, byly později s nadsázkou interpretovány tak, že pacienti zůstali homosexuální, ale zvraceli, když přišel docent Freund na vizitu.  Freund měl z Karlovy univerzity v Praze titul MUDr. V roce 1962 získal titul DrSc. V Sexuologickém ústavu Karlovy univerzity absolvoval postgraduální studium i výzkumnou i klinickou práci.  V roce 1968 Freund emigroval do Kanady. V Torontu začal působit v Clarke Institute of Psychiatry (který byl později sloučen do dnešního Centra pro závislosti a duševní zdraví), kde uskutečnil a publikoval mnoho výzkumných studií s pomocí PPG. Sexuologická laboratoř v tomto ústavu nese dosud jeho jméno.

Závěr života.

V roce 1994 u něj byla diagnostikována rakovina prostaty. Stal se členem sdružení Dying with Dignity (Důstojné umírání) Když se jeho stav v roce 1996 zhoršil, spáchal sebevraždu. Jeho tělo bylo spáleno a popel rozptýlen na trávníky Clarkova ústavu v Torontu i Psychiatrické léčebny Bohnice v Praze.

Pokračovatelé.

Freundovými hlavními pokračovateli ve Výzkumném ústavu psychiatrickém v Bohnicích (pod nějž pracoviště spadalo do roku 1985; od roku 1984 činnost připadla pod Psychiatrickou léčebnu Bohnice) byli Jaroslav Madlafousek, který zemřel v červnu 2008, a Aleš Kolářský. V Madlafouskově laboratoři v letech 1973–1980 působil také psycholog Michael Žantovský, který se později stal známým jako politik a diplomat.  V Torontu byl jeho žákem a spolupracovníkem například Ray Blanchard, kterého v roce 2008 Americká psychiatrická asociace jmenovala předsedou pracovní skupiny pro parafilie při přípravě páté revize Diagnostického a statistického manuálu (DSM-V).

Kurt Freund (17. ledna 1914 Chrudim – 23. října 1996 Toronto) byl československý a kanadský psychiatr a sexuolog. Je považován za vynálezce penilní pletysmografie (PPG). V 50. letech se v Praze zabýval léčbou homosexuality a začátkem 60. let se stal odpůrcem její léčby a jeho studie přispěly k dekriminalizaci homosexuálních styků. Od roku 1968 působil v psychiatrickém institutu v kanadském Torontu, kde založil sexuologické pracoviště, které dosud nese jeho jméno. Dlouhodobě se zabýval teorií erotické preference podle pohlaví (homosexualita, heterosexualita) a věku (pedofilie, teleiofilie). Položil základy teorie sexuálního motivačního systému (SMS), která vysvětluje některé parafilie (sexuální agresivita, exhibicionismus, voyeurismus atd.) jako tzv. poruchy dvoření vrozené povahy. Jeho výzkumy a teorie se specializovaly na sexualitu mužů.

Kurt Freund (* 17. Januar 1914 in Chrudim; † 23. Oktober 1996 in Toronto) war ein tschechisch-kanadischer Psychiater und Sexualwissenschaftler.


Okolnosti.

Garissa, město v keňské severovýchodní provincii nacházející se zhruba 200 km od hranice se Somálskem, bylo považováno za „jedno z nejbezpečnějších míst v oblasti“. Nacházejí se zde vojenská kasárna a policejní velitelství.  Aš-Šabáb, vícenárodnostní vojenská skupina s propojením na Al-Kajdu a základnou v Somálsku, před touto událostí zabil v Keni během dvou let více než 200 lidí. Tyto útoky značně poškodily cestovní ruch v Keni, ovšem již před existencí Aš-Šabábu byly útoky v Mombase roku 2002 taktéž namířeny proti turistům. Do této chvíle měl Aš-Šabáb na svědomí útoky především mimo metropole.  Diplomaté a analytici také kriticky označovali taktiku keňských bezpečnostních složek jako velmi restriktivní včetně nevybíravého zatýkání Somálců. Dále varovali, že takto radikální chování může vyvolat nelibost mezi muslimy, a tak poskytnout Aš-Šabábu záminku k vyhrocení situace.  Bylo hlášeno, že před útokem byla vyslovena „varování, že dojde k ohrožení velké univerzity“. Grace Kai, student blízké vysoké školy, řekl, že „byli v Garisse spatřeni cizí lidé vypadající jako teroristé“ a že „v pondělí 30. března 2015 nám ředitel školy oznámil, že... byli na naší škole spatřeni cizí lidé“; v úterý, kdy tato škola byla zavřená a poslala studenty domů, bylo zaútočeno na univerzitu, která zůstala otevřena.  Útok byl proveden den poté, co keňský prezident Uhuru Kenyatta pokáral Velkou Británii a Austrálii za to, že začali znovu upozorňovat na nebezpečí při cestování do Keni a obvinil je z přetrvávajícího kolonialismu.

Útok a zajetí rukojmích.

Útok začal okolo 5.30 hodin místního času, kdy došlo k přestřelce mezi útočníky a ochrankou střežící univerzitu. Dva strážci byli zabiti ve vchodu. 20 studentů bylo zachráněno vojáky, včetně Collinse Wetanguly, který popsal přítomnost nejméně pěti maskovaných ozbrojených útočníků a křesťany, kteří byli „na místě zastřeleni“. Další přeživší uvedli, že ozbrojenci svolali žáky, aby vyšli ze svých pokojů v ubytovně, lehli si čelem na zem, a poté tyto studenty popravili.  K útoku byla povolána keňská armáda a další bezpečnostní organizace. Oblehly a uzavřely prostor univerzity, aby zneškodnily útočníky. Ministerstvo vnitra a Národní krizové operační středisko v Keni hlásily, že tři ze čtyř ubytoven byly evakuovány. Michael Bwana, jeden ze studentů, kteří unikli, řekl v souvislosti se zbývající ubytovnou, že „většina lidí, kteří zůstali uvnitř, jsou dívky“. V této ubytovně se snad měli skrývat i útočníci.  Obsazení univerzity skončilo po téměř 15 hodinách krátce po setmění, kdy byli zabiti čtyři útočníci. Maskovaní ozbrojenci byli ozbrojeni puškami AK-47 a opásáni výbušninami. Když byli keňskými vojáky zastřeleni, útočníci vybuchli „jako bomby“. Nebylo jasné, zda výbušniny byly úmyslně odpáleny útočníky, anebo výbušniny zažehla palba z pušek vojáků.  Ze 148 mrtvých bylo 142 studentů, 3 vojáci a 3 policisté. Zhruba 587 studentů uteklo, ale 79 jich bylo zraněno. Úřady oznámily, že všichni studenti byli již nalezeni a sečteni.

Pachatelé a motiv útoku.

Jeden přeživší student řekl, že útočníci mluvili svahilsky a tvrdil, že byli napojeni na vojenskou skupinu Aš-Šabáb. Tato skupina se později k útoku přihlásila. Mluvčí skupiny Šejk Ali Mohamud Rage řekl v souvislosti s touto událostí, „když naši muži dorazili, propustili muslimy“, ale zadržovali křesťanské rukojmí. Rage také řekl, že posláním jeho mužů je „zabít ty, kteří jsou proti Šabábu“, a „Keňa je ve válce se Somálskem“ v souvislosti s přítomností keňských jednotek v AMISOMu. Jiný mluvčí tvrdil, že Aš-Šabáb napadl univerzitu, protože je „na muslimském území kolonizovaném nemuslimy“.  Jeden z podezřelých z útoku byl zatčen, když prchal z prostoru univerzity během jejího obléhání. Poté, co obležení skončilo, další dva podezřelí byli nalezeni v areálu univerzity a zadrženi. Jeden z nich byl Tanzánec a s univerzitou neměl nic společného.  Keňská vláda označila občana somálského původu Mohameda Mohamuda (alias Šejk Dulajadajn, Gamadhere nebo Mohamed Kuno) jako organizátora útoku a vypsala 20 miliónů keňských šilinků (215 000 amerických dolarů) odměny za jeho dopadení. Mohamud pracoval v letech 1993 až 1995 v Al-Haramain Foundation a později učil na škole Madrasa Najah school v Garisse a stal se jejím ředitelem. Místní média dala Mohamuda do spojitosti s dvěma různými útoky Aš-Šabábu v roce 2014 v oblasti Mandera.  4. dubna vydal Aš-Šabáb prohlášení v angličtině směřované keňské veřejnosti. Zpráva zaslaná elektronickou poštou odsoudila to, co popsala jako „nevýslovné zvěrstvo vůči muslimům ve východní Africe“ páchané keňskými bezpečnostními složkami, jak v Severovýchodní provincii obývané převážně Somálci, tak v jižním Somálsku, kam byly povolány keňské branné síly jako součást AMISOMu. Vojenská skupina tvrdí, že útočníci v Garisse chtěli „pomstít smrt tisíců muslimů zabitých rukou keňských bezpečnostních složek.“ aš-Šabáb prohlásil, že v další odvetě „keňská města zrudnou krví“ a slíbil, že „za nic na světě nepřestaneme mstít smrt našich muslimských bratří, dokud vaše vláda nepřestane s jejich útlakem a dokud všechna muslimská území nebudou osvobozena od keňské okupace.“ Skupina dále upozornila keňskou veřejnost, že se může zaměřit na jejich pracoviště, domovy, školy a univerzity, protože „jste přehlíželi represivní taktiku vaší vlády tím, že jste se proti ní neozvali“ a „jejím zvolením jste tuto represi podpořili.“  4. dubna keňské ministerstvo vnitra oznámilo, že bylo zatčeno pět mužů podezřelých z účasti na útoku. Tři z těchto osob, keňští občané somálského původu, jsou podezřelé z organizátorství. Byly zadrženy při pokusu dostat se do Somálska. Další z mužů, také keňský občan somálského původu, byl členem ochranky univerzity. Má se za to, že usnadnil ostatním vstup do univerzity. Poslední ze zadržených, Tanzánec jménem Rašíd Charles Mbeserero, je podezřelý, že byl jedním z ozbrojenců. Byl údajně nalezen, když se skrýval ve stropě a nesl munici.

Dohra.

Do 16. dubna byl v Garisském okrese a třech dalších okresech poblíž hranic Severovýchodní provincie se Somálskem (Wajir, Mandera a Tana River) vyhlášen zákaz nočního vycházení od 18.30 do 6.30 hodin.  Bývalý keňský premiér Raila Odinga, bývalý ministr obchodu Moses Wetangula a další členové Koalice pro reformy a demokracii vyzvali k okamžitému stažení keňských jednotek ze Somálska. Wetangula též doporučil keňské vládě, aby snížila rozpočet armády na polovinu a takto získané prostředky použila k posílení vnitřní bezpečnosti. Odinga navíc nařkl keňského prezidenta Uhuru Kenyattu z arogance, když opomíjel varování bezpečnostních služeb před potenciálními útoky vyvolanými cizími národnostmi.

2. dubna 2015 několik ozbrojenců zaútočilo na univerzitu Garissa University College ve městě Garissa v Keni. Zabili nejméně 148 lidí a nejméně 79 osob zranili. K útoku se přihlásila vojenská skupina Aš-Šabáb. Členy této skupiny se označili i dotyční ozbrojenci. Útočníci zajali několik studentů jako rukojmí. Později propustili muslimy, avšak studenty křesťanského vyznání zadrželi. Útok skončil téhož dne poté, co čtyři z útočníků byli zabiti. Pět mužů bylo později zatčeno v souvislosti s útokem a byla vypsána odměna za dopadení podezřelého organizátora.

Der Anschlag auf das Garissa University College war ein am 2. April 2015 von der somalischen Miliz al-Shabaab durchgeführter bewaffneter Terrorangriff auf den Campus des staatlichen Garissa University College im kenianischen Garissa, bei dem 148 Opfer und von Sicherheitskräften die vier Attentäter getötet wurden.


Mládí.

Jlürgen Damm se narodil do rodiny vyšších středních poměrů. Jeho dědeček z otcovy strany pochází z Německa a v důsledku toho má německý pas. Narodil se v pobřežním městě Tuxpan ve státě Veracruz a kvůli práci otce se dvouletý Damm a jeho rodina přestěhovali do Toronta. Po dvou letech v Kanadě se Jürgen a jeho rodina vrátila do Mexika a usadili se v Guadalajaře, kde začal svou fotbalovou kariéru.  Jürgena objevil Magdalena Mercado a pozval ho na zkoušku s Atlasem. Strávil 6 měsíců s týmem, ale odešel kvůli nedostatku příležitostí k hraní. Poté byl převeden do týmu mládeže Estudiantes Tecos pod trenérem Francisco Chavezem.

Klubová kariéra.

Estudiantes Tecos.

Damm začal svou profesionální kariéru u Estudiantes Tecos ve věku 18 let. Svůj debut v Liga MX zažil dne 25. března 2012, kdy jeho tým prohrál 4-0 proti Monterrey pod trenérem Héctorem Hugem Euguim. Po své první sezóně s Tecosem spadli do druhé divize, kde zůstali po několik dalších sezón. Jürgen pak přestoupil do Pachucy 30. června 2013.

Pachuca.

2013–14.

Během své první sezóny s Pachucou se Damm objevil v každé hře a svůj první gól jeho kariéry dal proti Guadalajaru 20. října 2013. Ve své druhé sezóně se s klubem Pachuca dostal do finále sezóny Clausura 2014. Hrál ve všech play-off zápasesh Pachucy, jeho tým se dostal do finále proti Leon, kde Pachuca prohrála 3-4 na souhrnném skóre.

2014–15.

Damm zahájil sezónu 2014/15 s úrazem ve druhém utkání proti Monterrey. Po zmeškání 8 zápasů se 1. října 2014 se vrátil plný sil. Jürgen se také zúčastnil Ligy mistrů CONCACAF 2014-2015 a Pachuca dala gól proti Muncipal 24. září 2014.

Tigres UANL.

10. června 2015 se Damm připojil k týmu Tigres UANL, který za něj zaplatil něco okolo 8 milionů dolarů. Dne 3. října 2015 zaznamenal svůj první gól pro Tigres vítězstvím 1: 0 proti Atlasu.

Jürgen Damm Rascón (* 7. listopadu 1992) je mexický fotbalový záložník s německými předky, který v současnosti hraje za mexický klub Tigres UANL.

Jürgen Damm Rascón (* 7. November 1992 in Tuxpan) ist ein mexikanisch-deutscher Fußballspieler. Der Flügelspieler steht bei UANL Tigres unter Vertrag und ist mexikanischer Nationalspieler.


Životopis.

Narodila se v Moskvě jako dcera Alexandra Radkina Žukova, který se po rozpadu Sovětského svazu stal známým podnikatelem. Po rozvodu rodičů se společně s matkou, mikrobioložkou Elenou Žukovovou, přestěhovala do Spojených států amerických, když jí bylo 10 let. Vystudovala slavistiku a slovanskou literaturu na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, kterou dokončila v roce 2004. Od roku 2003 žila v Londýně, kde studovala homeopatii. Otec jí pořídil luxusní byt a na kapesné si studentka homeopatické medicíny přivydělávala jako modelka.  Příslušnice zlaté mládeže Darja úspěšně podnikala také v oděvním průmyslu. Se svou kamarádkou z dětství, dcerou hongkongského miliardáře Christinou Tang, založila módní značku "Kova & T", která se díky Darjině snaze brzy rozšířila mezi celebritami. Darjiny oblečky si oblíbila třeba herečka Drew Barrymore, zpěvačka Rihanna nebo modelka Kate Mossová.  Když se stala manželkou ruského oligarchy Romana Abramoviče, vrátila se do Ruska a založila Muzeum současného umění Garage (Garage Museum of Contemporary art) v moskevském Gorkého parku. Jako zakladatelka muzea umění se zúčastnila několika výstav, mj. pražské bienále jí uspořádalo samostatnou výstavu. V roce 2012 časopis ArtReview umístil Dašu Žukovovou na 85. místo v žebřičku 100 nejvlivnějších postav světa umění.  V roce 2009 byla Žukovová jmenována šéfredaktorkou magazínu POP. V současné době je šéfredaktorkou známého módního magazínu Garáž.  Spolu s Romanem Abramovičem má syna Aarona a dceru Leah. Manželé se rozešli po deseti letech manželství, ale soused z britského panství Abramovičů tvrdí, že manželé se spolu nestýkali již před rozvodem, čemuž by napovídala skutečnost, že už od roku 2014 se spolu na fotkách objevují jen zcela sporadicky. Po rozvodu odcestovala zpět do Spojených států amerických, kde žije po boku celebrit.

Darja Alexandrovna Žukovová, také Daša Žukovová ( "Дарья Александровна Жукова") (*8. června 1981 Moskva) je ruská podnikatelka, milionářka, sběratelka moderního umění a bývalá modelka židovskeho původu.

Darja Alexandrowna Schukowa (; Diminutiv Dascha, russisch ; ; * 8. Juni 1981 in Moskau) ist eine russische Kunstmäzenin, Modedesignerin und Medienunternehmerin.


Akademisches Opern- und Ballett-Theater Nowosibirsk

Historie.

Idea postavit "Dům vědy a kultury" se objevila roku 1928. Byla ustavena speciální komise, která promýšlela projekt gigantického kulturního a vědeckého centra sibiře s divadelním sálem pro 2100 lidí, kde by se zároveň mohly konat sjezdy a konference, fungoval by zde vědecko-výzkumný institut s laboratořemi a konferenčními sály, regionální muzeum výrobních prostředků Sibiře a obrazová galerie.  Projekt byl svěřen osvědčenému moskevskému architektovi Alexandru Zinověviči Grinbergovi. Ten k práci na projektu přizval také divadelního architekta Traugota Jakovleviče Bardta a hlavního umělce Velkého divadla Michaila Ivanoviče Kurilka. Vzniknul tak projekt obrovského konstruktivistického divadla s hledištěm pro 2600 diváků s kupolí o průměru 60 metrů, na níž se mělo také promítat. Divadlo bylo pojato velmi avantgardně, mělo jít o tzv. "panoramaticko-planetární" divadlo.  Stavba se rozeběhla 22. května 1931 vskutku budovatelským tempem - na jaře roku 1933 byla hotova již asi třetina stavebních prací a na podzim 1934 měla budova hostit sjezd Sovětů západní Sibiře.  V té době však v Moskvě proběhlo vyhlášení výsledků výběrového řízení na projekt Paláce sovětů, načež došlo k prudké změně uměleckých norem v Sovětském svazu a konstruktivismus byl zakázán. Již roku 1933 tak bylo rozhodnuto o přepracování rozestavěného projektu a v roce 1934 byla tímto pověřena skupina architektů pod vedením Viktora Sergejeviče Birkenberga, interiéry navrhnul Jevgenij Jevgenijevič Lansere. V roce 1935 byly zavrhnuty zamýšlené inovativní nápady a bylo rozhodnuto o realizaci obyčejného operního divadla, zároveň byl zmenšen sál.  Maketa novosibirského divadla byla vystavena na světové výstavě v Paříži v roce 1937 v sovětském pavilonu. Projekt získal nejvyšší ocenění "grand prix". Téhož roku byla také na stavbě odhalena údajná skupina nepřátel lidu a téměř všichni vedoucí pracovníci se stali oběťmi represí.  Ke slavnostnímu otevření mělo dojít 1. srpna 1941. V lednu téhož roku se dokonce konalo již první neveřejné představení Čajkovského Jolanty, avšak všechny tyto plány přerušilo napadení Sovětského svazu. Na otevření divadla nebylo ani pomyšlení, a tak byla nová budova využita k uložení exponátů, evakuovaných z evropské části SSSR: z Treťjakovské galerie, Ermitáže, Puškinova muzea, z petrohradských paláců, z muzeí v Novgorodu, Sevastopolu a Tveri, z Velkého divadla v Moskvě. Celkově zde ukrývalo své sbírky 22 různých institucí.  Ke slavnostnímu otevření došlo 12. května 1945.  Poslední velká rekonstrukce proběhla v roce 2005.

Novosibirské státní akademické divadlo opery a baletu () je divadlo v ruském Novosibirsku. Budova ve stylu socialistického realismu byla vystavěna v letech 1931-1941 a i na počátku 21. století je stále největší divadelní budovou v Rusku. Ve velkém sále je 1774 míst pro diváky, interiéry představují celkově 40 663 m2.

Das Staatliche Akademische Opern- und Ballett-Theater Nowosibirsk (russisch: Новосибирский государственный академический театр оперы и балета) am Lenin-Platz im Zentrum der russischen Stadt Nowosibirsk ist das wichtigste Theater in Sibirien und eines der bedeutendsten in Russland. Es besitzt das größte Theatergebäude Russlands, größer noch als das Moskauer Bolschoi-Theater. Die äußere Erscheinung des im Februar 1944 fertiggestellten Bauwerks wird geprägt von einem zentralen, 35 Meter hohen Kuppelbau mit vorgelagerter, enorm großer Säulenhalle als Foyer. Die Bühne ist 30 Meter tief und ebenso hoch. Das Haus belegt eine Fläche von 11.837 Quadratmetern, umschließt 294.340 Kubikmeter Raum und bietet Platz für rund 1.800 Zuschauer. Die erste Aufführung fand am 12. Mai 1945 statt.


Historie.

Ivo Lukačovič založil Seznam.cz jako první katalogový server a vyhledávač na českém internetu v roce 1996. Do spuštění Seznam.cz Ivo údajně investoval 50 000 Kč, které měl našetřené. Seznam také jako jeden z prvních prodával bannerovou reklamu.  V roce 1998 přibyla freemailová služba "Seznam.cz Email", provozovaná v doméně "seznam.cz". Postupně přibyly další služby. V roce 2001 Seznam disponoval ještě zpravodajstvím, TV přehledem, předpovědí počasí, kulturními a finančními přehledy, mapou ČR a komunitní službou Lidé.cz.  V roce 2000 investovala do rozvoje Seznamu švédská investiční společnost Spray Ventures. S tím se Seznam.cz v roce 2000 změnil na akciovou společnost Seznam.cz, a. s. Do tohoto okamžiku provozoval Lukačovič Seznam.cz jako živnostník. Spray získal vstupem do Seznam.cz nejdříve 1%, poté 17,5% a nakonec 30% podíl firmy. Ivo Lukačovič měl 70 % akcií Seznamu.  Spray vstupoval do Seznamu se záměrem provést IPO, po splasknutí velké internetové bubliny však Spray tuto snahu vzdal. Existují spekulace, že neprovedením IPO nedostál Spray svým závazkům ze vstupu do Seznam.cz, tuto informaci ovšem Lukačovič ani nikdo ze Seznamu nikdy neupřesnil. Z veřejných listin vyplývá, že se v roce 2003 Lukačovič rozhodl navýšit se svými 70 % Seznam.cz základní jmění, což se mu bez účasti Spraye podařilo, a navýšil tak svůj podíl v Seznam.cz na přibližně 90 %. Spray se později sloučil se společností Lycos Europe. Ta v roce 2005 od Iva Lukačoviče odkoupila část jeho akcií, a Lukačovič se tak znovu stal 70% vlastníkem Seznam.cz. V roce 2003 také Lukačovič představil nového maskota společnosti, psa Krastyho, který se od té doby objevuje na domovské stránce.  V roce 2005 Seznam.cz nahradil dosavadní fulltextovou technologii od Jyxa svou vlastní. Tu od té doby dále vyvíjí a provozuje dodnes. V polovině roku koupil Seznam brněnskou společnost ATC, která provozovala freemail Email.cz. Seznam.cz službu následně včlenil do svého brandu a provozuje domény "seznam.cz" i "email.cz" pod svou freemailovou službou.  V roce 2006 se hlavní sídlo Seznam.cz přestěhovalo z dosavadních kanceláří v Naskové ulici v Praze-Košířích do kanceláří v ulici Radlická na pražském Smíchově. Ivo Lukačovič se v tomto roce rovněž vzdal přímého řízení Seznam.cz a předal exekutivu Pavlovi Zimovi, dosavadnímu technickému řediteli. Pavel Zima se tak stal CEO společnosti. Na místo technického ředitele se posunul Vlastimil Pečínka, dosavadní šéf vývojového týmu a dříve programátor služby Email.cz v brněnské společnosti ATC. Seznam.cz rovněž převzal od Czech On Line doménu a uživatele freemailu "post.cz".  V roce 2006 také proběhla většinou českých médii zpráva o údajném odcizení databáze hesel uživatelů na Seznam.cz Emailu. Tuto informaci vypustila televize Nova 7. dubna 2006 ve své hlavní zpravodajské relaci. Později se ukázalo, že se pouze jednomu studentovi střední školy podařilo na školní počítačové síti sniffovat hesla osmi jeho spolužáků, která následně umístil na své osobní stránky. Existuje i screenshot dané stránky s daty, který se nachází na těchto stránkách. Celá kauza byla ukončena společným tiskovým prohlášením zástupců Seznam.cz a TV Nova, kde obě strany informaci o napadení databáze Seznamu dementovaly. Dotyčný student Modrák se v oné době těšil značné mediální pozornosti, jíž se chlubil na svých webových stránkách. V roce 2013 byly jeho osobní stránky už nefunkční.  V roce 2007 koupil Seznam.cz ovládací podíl ve společnosti Global Inspiration, s.r.o., která provozuje video portál Stream.cz. V tomto roce prodal Lycos Europe svůj 30% podíl v Seznam.cz za v přepočtu 1,7 miliard Kč společnostem Tiger Holding Four a Miura International.  V roce 2008 přinesly Hospodářské noviny informaci o údajných jednáních zástupců Seznam.cz s investiční bankou Goldman Sachs, která měla najít pro Seznam.cz kupce. Tuto informaci dodnes popírají jak Ivo Lukačovič, tak zástupci Seznam.cz a informace o chystaném prodeji Seznam.cz nelze dodnes potvrdit ani z žádných ověřitelných a neanonymních zdrojů. Spekulace utichly v období vypuknutí světové finanční krize, kdy například právě banka Goldman Sachs ztratila na burze přes 70 % hodnoty svých akcií.  V roce 2010 poprvé společnost nedominovala v soutěži Křišťálová Lupa, byla předběhnuta společností Google. V tomtéž roce společnost získala v soutěži Křišťálová Lupa i 5. místo v kategorii vyhledávače a databáze, toto ocenění získala za server Mapy.cz. Také v kategorii komunikační služby získala 1. místo: za emailovou službu, jež nabízí pod názvem Seznam Email. Další ocenění získala za sociální službu Lidé.cz (2. místo v kategorii sociální sítě) a za mobilní přístup na své stránky (5. místo v kategorii mobilní služba). Během roku 2010 byl majoritní podíl Iva Lukačoviče převeden do kyperské společnosti Helifreak Limited, jež podle magazínu Lupa.cz a šéfa společnosti Pavla Zimy má být vlastněna Ivem Lukačovičem. Společnost má být od roku 2010 majitelem vrtulníku Eurocopter EC135P2.  Na konci března 2011 koupil Seznam.cz od Miloše Petany zbývající 50% podíl ve společnosti Global Inspiration, s. r. o., a stal se tak výhradním vlastníkem společnosti, která provozuje videoportál Stream.cz. Seznam se rovněž pustil do prostředí slevových portálů a spustil vlastní verzi pod názvem Seznam TIP. V dubnu spustil podle odborných kritiků odvážnou podobu bulvárního serveru Super.cz, kdy radikálně odstranil diskuze a řazení do kategorií a ponechal pouze sekvenčně řazené články. Během roku se také mapová služba Mapy.cz rozrostla o mobilní aplikaci pro mobilní telefony na platformě iPhone a Android. V polovině roku 2011 Seznam.cz provedl fúzi s dříve koupenou společností Global Inspiration, která provozovala videoserver Stream.cz. V druhé půlce roku pak Seznam.cz založil dceřinou společnost Mapy.cz, s.r.o., do které koupil digitální část podniku svého mapového dodavatele, firmy PLANstudio, s.r.o.  Rok 2012 Seznam.cz zahájil změnou v nejvyšším vedení. Pavel Zima odešel z pozice CEO a stal se generálním ředitelem. Na jeho místo nastoupil Michal Feix, který do té doby zastával pozici provozního ředitele. Seznam.cz spolu se změnou deklaroval zájem více se zaměřit na produktový rozvoj svých služeb. Na konci roku se firma přestěhovala do pár metrů vzdálených, nově vybudovaných kanceláří na pražském Andělu. Po vzoru konkurenčního Googleplexu vybudovala pro své zaměstnance kupříkladu horolezeckou stěnu, tři velké odpočinkové terasy a posilovnu. Rovněž představila své plány na vybudování vlastního datového centra, protože ta si doposud v Praze na dvou místech pronajímá. V roce 2013 Seznam.cz koupil za 85 milionů korun třetinový podíl ve společnosti Borgis.  V roce 2016 společnost oznámila, že od obou minoritních akcionářů odkoupila 30 % akcií společnosti. Cena za transakci nebyla zveřejněna.  V roce 2017 Sklik vydal nová pravidla, ve kterých explicitně zakazoval přístup některých zpravodajských webů do jeho programu Sklik Partner.<ref name="www.lupa.cz/clanky/seznam-cz-a-dezinformacni-weby-zbytecna-facka-vlastnim-lidem"></ref> Nová pravidla vydržela pouze několik dní a výkonný ředitel Seznamu Michal Feix se k nim vyjádřil, že „představenstvo o záměru zpřísnit pravidla reklamy v oblasti zpravodajských webů nevědělo, a pokud by o ní ode mne vědělo, nepustilo by ji do realizace. Představenstvo a majitel společnosti si nepřeje, abychom se snažili určovat objektivnost a pravdivost zpravodajských webů, které jsou zařazeny do naší reklamní sítě. Proto jsme dnes z pravidel reklamy tato kritéria pro zpravodajské weby odebrali.“ Později se k této události vyjádřil i Ivo Lukačovič na Twitteru (svůj tweet později smazal) „Dozvedel jsem se, ze nove obch podminky mohou dopadnout i na weby, ktere maji „pouze“ jiny pol nazor. Tak jsem tu cenzuru zrusil.“ Seznam.cz tak začal vypadat, jako firma, ve které vedení netuší, co se v ní vlastně děje.  Firma Seznam.cz, a. s., získala celkově pouze jednu veřejnou zakázku v hodnotě 505 000 Kč, a to v roce 2012. Ze strukturálních fondů Evropské unie společnost získala v letech 2010–2015 37 milionů Kč.

Konkurence.

Portálu Seznam.cz v roce 2008 na českém trhu konkurovaly portály Centrum.cz a Atlas.cz, které ale ani po sloučení nemají podle NetMonitoru takovou návštěvnost a trend, aby Seznam.cz překonaly. Největším konkurentem portálu je Google, především v oblasti fulltextového vyhledávání (v říjnu 2009 začal Seznam.cz používat nové fulltextové vyhledávání).  Podle statistiky Navrcholu.cz byl v prosinci 2009 Seznam.cz nejpoužívanějším internetovým vyhledávačem v České republice (53,91 %), Google byl na druhém místě (32,85 %). Spolu s dalšími čtyřmi společnostmi ve světě – Baidu (Čína), Naver (Jižní Korea), Yahoo Japan (Japonsko) a Yandex (Rusko) – představuje Seznam.cz hrstku těch, které ve světě vzdorují globálnímu hráči Google na poli on-line vyhledávání.

Technologie.

Seznam.cz je od svého počátku společností využívající především opensource technologie a produkty. Absolutní většina serverů běží s linuxovým operačním systémem Debian. Jako webové servery používá Seznam.cz podle letmého průzkumu telnetem nejčastěji NGINX, Apache webserver nebo Lighttpd. Většina aplikací je vyvíjena v Pythonu a C++. Jako databázové servery používá Seznam.cz MySQL, PostgreSQL a Hadoop. Celkový počet serverů je ke konci roku 2008 pravděpodobně přes tisícovku, spotřeba IT vybavení Seznamu je okolo 200 kW.  Seznam.cz byl ve svých začátcích hostován v síti CESNETu, poté v roce 1998 přešel pod poskytovatele Global One. Své servery a technologie následně v roce 2005 přestěhoval v roce do telehousu TTC v pražských Malešicích. Po některých problémech služby Seznam.cz Email začalo budování druhé záložní serverovny, aby Seznam zajistil maximální dostupnost nejen freemailu, ale i všech svých zbylých služeb. Druhou serverovnu v telehousu O2 Nagano v pražském Karlíně zprovoznil v roce 2007. V roce 2015 Seznam.cz uvedl do ostrého provozu vlastní datové centrum s názvem Kokura, kam přemístil své servery z TTC. Seznam.cz se dnes pyšní duálním provozem, kdy většinu svých služeb provozuje v obou serverovnách paralelně.  Seznam.cz je od roku 2007 připojen do českého peerovacího uzlu NIX.CZ. Od roku 2006 je členem sdružení RIPE, kde má vlastní autonomní systém, IPv4 adresní rozsah 77.75.72.0/21 a IPv6 rozsah 2a02:598::/32. Podle veřejných zdrojů používá Seznam tranzitní konektivitu od nejméně dvou poskytovatelů: Telefóniky a Dial Telecomu.  Na začátku roku 2014 začal Seznam v pražských Horních Počernicích s výstavbou vlastního datacentra, která by mělo později pomoc v růstu služeb Seznamu i vlastní technické soběstačnosti. Datacentrum Seznamu podle plánů vyjde na 200 milionů korun. U datacentra by měl být kladen velký důraz na energetickou efektivitu a jeho návratnost by tak podle vyjádření Seznamu měla být do osmi let od dokončení stavby a plného spuštění.

Služby.

K březnu 2013 provozuje Seznam.cz necelých 30 služeb či značek, většinu z nich vyvíjených a spravovaných in-house. Do jeho portfolia patří Firmy.cz, Horoskopy.cz, Hry.cz, Lidé.cz, Spolužáci.cz, Mapy.cz, Novinky.cz, Sport.cz, Super.cz, Stream.cz, Počasí.cz, Proženy.cz, Seznam.cz Email, Sdovolena.cz, Sfinance.cz (nyní Porovnej24.cz), Spráce.cz, Sbazar.cz, Seznam TIP, Seznam Homepage, Sreality.cz, Zboží.cz, Sauto.cz, Sklik, Seznam fulltext, Seznam Slovník, Seznam.cz prohlížeč, TV Program, Seznam Zprávy nebo Seznam Televize. Do roku 2014 Seznam provozoval službu Jarmara.at. Do 31. srpna 2016 ke službám provozovaných Seznamem patřila také stránka Mixér.cz, kterou Seznam zrušil.

Seznam Homepage.

Seznam Homepage je nejstarší služba z portfólia Seznam.cz od doby jeho vzniku. Na svém počátku obsahovala pouze rozcestník pro katalog firem a odkazů s bannerovou reklamou, která tvořila část příjmů, ze kterých byl provoz financován Seznam.cz. Později se na homepage přidaly další služby z portfólia; jednou z prvních byla v roce 1998 služba Seznam.cz Email. V roce 2006 se stala homepage Seznam.cz personifikovanou – každý uživatel si po přihlášení může nastavit vzhled své homepage a obsah, jejž si přeje vidět. V roce 2007 se Seznam.cz rozhodl odstranit ze své homepage veškerou reklamu a provozovat ji pouze jako rozcestník nad další seznamácké služby s možností personifikace. V roce 2015 Seznam.cz spustil novou podobu Homepage.  Seznam.cz Homepage je podle údajů NetMonitoru s 6,0 miliony reálnými uživateli měsíčně nejnavštěvovanější stránkou Českého internetu (stav k prosinci 2013).

Seznam Email.

Seznam.cz Email je po Seznam.cz Homepage nejviditelnější službou Seznam.cz. Na začátku roku 2008 obhospodařovala služba Seznam.cz Email přes pět milionů aktivních emailových schránek. Seznam.cz Email je největší a zároveň nejpopulárnější freemailovou službou na českém internetu: celkový počet všech schránek je přes deset milionů. Do konce roku 2008 byla maximální možná velikost e-mailové schránky 2 GB, avšak od Vánoc 2008 byl limit zrušen. Standardní velikost schránky je 10 MB; její navýšení na „neomezenou“ kapacitu, jež má limit 30 000 zpráv, je pak možné zasláním speciální aktivační SMS. V roce 2012 byla služba Seznam.cz Email redesignována a v průběhu roku bylo do nové podoby přestěhováno cca 12 milionů schránek.

Vyhledávač.

V raném počátku měl Seznam.cz vlastní technologii nazvanou "Kompas". Tu pro Seznam.cz naprogramoval Ivův tehdejší spolužák. Kompas následně vystřídala outsourcovaná služba od společnosti Empyreum. V roce 2003 vystřídali společnost Empyreum globální partneři Google a Jyxo.cz. Od 15. března 2005 provozuje Seznam.cz vlastní fulltextový vyhledávač orientovaný převážně na český a slovenský internet. Kromě základní funkčnosti podporuje tvarosloví (skloňování a časování), technologii sitemap. Vedle HTML formátu indexuje také XML, PDF a DOC. V jeho výdejové databázi se v roce 2013 nachází přibližně 750 milionů dokumentů převážně v českém a slovenském jazyce.  Pro vyhledávání v zahraničním internetu outsourcoval Seznam.cz Google. Od července 2009 nahradil technologii Googlu produkt Microsoftu Bing. Kromě toho spustil Seznam.cz v dubnu 2012 vlastní indexaci zahraničních webů.

Seznam prohlížeč.

15. prosince 2014 Seznam.cz představil vlastní webový prohlížeč pro platformy Windows a macOS, který doplnil již existující prohlížeč pro operační systém Android (18. srpna 2013). Verze pro iOS následovala 9. ledna 2015. Desktop prohlížeč je postavena na aplikačním rozhraní NW.js. Jádrem prohlížeče je Chromium. Na Android platformě je užita systémová komponenta WebView.

Seznam Zprávy.

Od 4. října 2016 spustila společnost službu Seznam Zprávy. Zpravodajský servis začala poskytovat třicetičlenná redakce, do pětičlenné redakční rady přešli lidé z vydavatelství MAFRA a Economia. Jejího vedení se ujal někdejší zakladatel Aktuálně.cz Jakub Unger a zástupce šéfredaktora Jiří Kubík. Třemi základními prvky zpravodajství se měly stát proud krátkých textových zpráv či rychlých videí v průběhu dne, zpravodajské relace v čele s komentovanými večerními Zprávami na Seznamu a autorské pořady (např. "Šťastné pondělí" Jindřicha Šídla či "Interview" Zuzany Hodkové).

Televize Seznam.

Televize Seznam spustila vysílání 12. ledna 2018 v 7:00. Stanice je dostupná prostřednictvím celoplošného DVB-T multiplexu 3, satelitního vysílání Skylink a Digi TV, kabelové televize UPC a IPTV poskytovatelů T-Mobile TV, O2 TV, Sledovanitv.cz, 4NET.TV, Grape SC, Lepší TV, Dragon TV, Zapni.tv, Centrio, Selfnet, Kuki a dalších.

Seznam.cz je český internetový portál a vyhledávač. Byl založen roku 1996 Ivem Lukačovičem a posléze se stal jedním z prvních českých internetových katalogů a vyhledávačů v České republice. Má sídlo v Praze na Smíchově, další kanceláře také v Brně, Ostravě, Plzni, Olomouci, Hradci Králové, Českých Budějovicích a Liberci. Vyhledávač a katalog firem postupně od roku 1998 doplňovaly další služby, k začátku roku 2013 firma provozovala více než 25 různých služeb a přidružených značek. Mezi nejznámější patří Email.cz, Firmy.cz, Mapy.cz, Sklik, Sreality.cz, Sauto.cz, Televize Seznam, Novinky.cz, Seznam Zprávy a další. Návštěvnost služeb Seznam.cz v českém internetu byla k roku 2014 přes 6,75 milionu unikátních návštěvníků měsíčně. Mezi nejnavštěvovanější služby patří podle údajů NetMonitoru "Seznam.cz Homepage" a "Seznam.cz Email".

Seznam.cz ist ein tschechisches Internetportal mit Suchmaschine der "seznam.cz, a.s." mit Sitz in Prag. Der größte Mitbewerber um Marktanteile in Tschechien ist Google, der sich auf dem tschechischen Markt bis 2011 nicht behaupten konnte und seine Dienste erst 2006 in Tschechien einführte. "Seznam" bedeutet übersetzt "Verzeichnis".


Život a dílo.

Steele se narodil jako John Fletcher Steele v Rochesteru, New York.Jako syn právníka a pianistky vystudoval v roce 1907 Williams College a okamžitě se přihlásil na obor zahradní architektura na Harvarskou univerzitu, kde byl jedním z jeho profesorů Frederick Law Olmsted, Jr.. V roce 1908 opustil Harvard a přijal místo u amerického zahradního architekta Warrena H. Manninga.  V roce 1913 Steele cestoval čtyři měsíce po Evropě a studoval evropské vzory. Po svém návratu do Ameriky, si otevřel vlastní praxi. Jeho rané plány zahrad jsou zhotoveny podle vzoru hnutí Arts and Crafts (Umění a řemesla), ve stylu Gertrude Jekyll, Reginalda Blomfielda a T. H. Mawsona, ale zdobené italskými doplňky. Během světové války, Steele sloužil u amerického Červeného kříže (American Red Cross) v Evropě. Po konci války se řádně vrátil v létě.  Jeho konverze ke stylu art deco začala v roce 1925, když navštívil Expozice "Art Deco" Exposition Internationale des Arts Décoratifs et Industriels Modernes a viděl jeho příklady kubistické zahradě se zrcadly, betonem a barevným štěrkem. Od roku 1930 Steele psal osobnostem jako André Véra, Tony Garnier (architect) a Gabriel Guevrekian.  Steeleho návrhy a spisy z tohoto období byly pod vlivem přechodu od Art Deco k moderně. Dokázal zaujmout pojetím modernismu mladší studenty designu na Harvardu, zejména Dana Kiley, Garretta Eckboa a Jamese C. Rose. Kiley později napsal, že „"Steele byl jediný dobrý designér tvořící během dvacátých a třicátých let, a také jediný, kdo měl opravdu zájem o nové věci."“ " Eckbo poznamenal, že „"Fletcher Steele byl přechodem mezi starou gardou a modernisty. Zajímal mě, protože to byl experimentátor."“ Steeleho vlastní návrhy však nebyly v moderním stylu, takže jeho práce byly zpravidla nemódní když přišlo období moderny (zde jako Moderní umění).  Steele je známý řadou významných děl, jako Naumkeag, Ancrum House, Whitney Allen House, Standish Backus House, Turner House, Lisborne Grange. Jeho rozhodně nejslavnější dílo je Naumkeag.  Tyto projekty nebyly všechny vždy hodnoceny s ohledem na dobu vzniku a jen relativně nedávno historici začali oceňovat přínos Steeleho pro zahradní architekturu a krajinářskou tvorbu.  Steele je pohřben na hřbitově Mount Hope Cemetery v Rochesteru, New Yorku. Jeho dokumenty jsou archivovány v knihovně Kongresu, the Rochester Historical Society a v Franklin Moon Library, State University of New York College of Environmental Science and Forestry, New York. Obrázky ze sbírky rukopisů Steeleho lze nalézt v SUNY D-Space digital repository.

Fletcher Steele (7. června 1885 – 16. července 1971) byl americký krajinářský architekt jemuž jsou připisovány projekty a realizace více než 700 zahrad od roku 1915 do doby jeho smrti.

Fletcher Steele (* 7. Juni 1885 in Rochester als John Fletcher Steele; † 16. Juli 1971 ebenda) war ein amerikanischer Landschaftsarchitekt und Autor. Er gilt als der Pionier des modernen amerikanischen Gartendesigns bzw. als "Brücke zur Moderne".