Strategie na trhu.

Primark prodává oblečení s nízkorozpočtovou strategií. Společnost využívá levné zdroje, jednoduché designy, látky a materiály. Toho dociluje tím, že nakupuje ve velkém.

Historie.

Založení.

Historie Primarku začíná roku 1969, kdy byl otevřen první obchod s názvem Penneys, a to v Mary Street v Dublinu. Tento obchod sklidil velký úspěch, jehož základem byla kombinace módního zboží a nízkých nákladů. Během jednoho roku pak byly vybudovány další čtyři obchody v okolí Dublinu.  Důležitým mezníkem celé historie Primarku je rok 1971. V tomto roce byl postaven obchod v Corku, což byla první prodejna mimo Dublin. Úspěch této prodejny vedl ke vzniku dalších 11 obchodů v Irsku a jednoho v Severním Irsku; počet obchodů zvaných Penneys (pouze v Irsku) tak vzrostl na 18.

Expanze do Velké Británie.

Roku 1973 se výstavba přesunula i do Spojeného království, kde byly otevřeny čtyři obchody s názvem Primark. Následující rok byly otevřeny obchod v Derby a Bristolu.  Rozšiřování Primarku sklízelo úspěch, a tak v průběhu následujících deseti let bylo otevřeno dalších 18 obchodu ve Velké Británii a dalších 9 v Irsku.

Úspěšné rozšiřování.

V průběhu desetiletí mezi roky 1984 a 1994 bylo na seznam rozvíjejících se prodejen Primarku zapsáno dalších 13 obchodů ve Velké Británii a 12 v Irsku. Počet již vybudovaných Primarků ve Velké Británii činil 32 a v Irsku dokonce 34 obchodů.  Obchod, který byl považován za hlavní článek prodejen Primark, byl koupen v roce 1992 v O'Connell Street v Dublinu.  Roku 2000 se počet obchodů vyšplhal na 108, a to 75 ve Velké Británii a 33 v Irsku. Říjen 2001 zaznamenal otevření obchodu v Manchesteru a budovy Primarku se roku 2002 objevily i v Glasgowě a Birminghamu.

Expanze do Španělska.

V květnu 2006 došlo k otevření prvního obchodu ve španělském Madridu a ještě téhož roku v září následoval druhý v Murcii.  V dubnu roku 2007 byl otevřen Primark na londýnské Oxford Street a ještě téhož roku byla zahájena činnost obchodu v Liverpoolu. Ani Španělsku se nevyhnulo rozšíření, protože přibylo devět prodejen, a to v Jerezu, v Xanadu (Madrid), Bilbau, Islazulu, Oviedu, Madridu, Zaragoze, Asturii a ve městě A Coruña.

Expanze do Nizozemska, Portugalska, Německa a Belgie.

V prosinci roku 2008 došlo k prvnímu otevření prodejny Primark v Nizozemsku, a to ve městě Rotterdam. Květen 2009 byl významný vybudováním prvního obchodu v Portugalsku (Lisabon) a prvním otevřením Primarku v Německu (Brémy). V prosinci 2009 společnost otevřela svou první prodejnu v Belgii (Lutych). K roku 2013 se v Německu nachází 10 obchodů prodávajících zboží Primarku, v Portugalsku je to 6, v Nizozemsku 4 a v Belgii zůstává stále jedna.  V posledních letech došlo i k rozšíření do Rakouska, kde jsou k roku 2013 dvě prodejny.

Primark v České republice.

V únoru roku 2019 bylo oznámeno, že Primark otevře také první obchod v Praze. Prodejna by se měla nacházet v The Flow Building, která se staví na rohu Václavského náměstí a Opletalovy ulice a měla by být dokončen v polovině roku 2020. Primark již podepsal nájemní smlouvu.

Značky Primarku.

Atmosphere - hlavní značka Primarku, která je proslulá svým levným zbožím, které se však řídí nejnovějšími trendy a zároveň uspokojující kvalitou. Atmosphere je zaměřena jak na dámské a pánské oděvy, doplňky nebo také obuv Denim CO - podobně jako Atmosphere, velmi rozšířená značka. Denim CO je zaměřena na dámské i pánské oblečení, které je vyráběno především z bavlny, manšestru, džínoviny a kepru  Secret Possessions - značka se sortimentem především spodního a nočního prádla  Secret Possessions Collection - podobně jako Secret Possessions je značka Secret Possessions Collection zaměřena na spodní a noční prádlo. Jedná se však o detailnější a propracovanější kolekci  Backswing - jedná se o sportovní značku pro muže i ženy. Backswing klade velký důraz na funkčnost oblečení Cedarwood state - značka Cedarwood state je zaměřena pouze na pánské ležérní oděvy a doplňky  Primark Essentials - značka zahrnující oblečení především pro muže, specializující se na oděvy, které jsou pro každodenní nošení  CS active – značka sportovních oděvů  Butler & webb – značka Butler & webb je zaměřena především na pánskou módu. Sortimentem bývají hlavně kravaty, košile a pánská společenská obuv  Authentic Apparel - značka dámské módy, zaměřující se na oděvy pro volný čas  No Secret – značka luxusního dámského spodního prádla  Ocean Club – plážová móda pro muže a ženy. Dále také příslušenství na pláž a široký sortiment ručníků a osušek  Early Days — dětská móda pro novorozence a batolata. Early Days je zaměřena na pohodlné oblečení pro nejmenší a zároveň se soustředí i na jeho bezpečnost a styl  Little rebel — móda pro chlapce zahrnující také sportovní oděvy a obuv  Young dimension — značka se zaměřuje hlavně na oblečení pro mladé dívky. Typické pro Young dimension jsou barevné a hravé motivy oblečení  Girl 2 Girl — podobně jako Young dimension se Girl 2 Girl zaměřuje na oblečení a doplňky pro mladé dívky. Oproti Young dimension je však kolekce obohacena i o sportovní oděvy, obuv a doplňky. Hravé motivy a barevnost jsou však pro obě značky společné.  Opia – Módní doplňky  Opia girls – Módní doplňky pro dívky  Primark Beauty – kosmetické potřeby  Primark Home – obchod zaměřující se na zboží do domácnosti. V tomto obchodě je možné zakoupit ložní prádlo, závěsy, kuchyně a kuchyňské potřeby nebo další domácí příslušenství a doplňky

Zásady chování pro dodavatele.

Společnost Primark, je jako vedoucí obchodník, zodpovědná za to, že její výrobky budou kvalitní a tyto výrobky budou získávány z odlišných zemí, s odlišnými kulturami a ekonomikami. Proto je společnost Primark vázána k tomu, že získávání těchto výrobků je v souladu se Zásadami chování společnosti, které v sobě zahrnují principy Charty OSN.  Tyto zásady chování dodavatele zahrnují nemálo pravidel, podle kterých se dodavatelé společnosti Primark musí řídit. Jedná se o zásady týkající se nucené, nesvobodné nebo nedobrovolné vězeňské práce. Dále tyto zásady zahrnují svobodu sdružování, hygienu a bezpečnost práce, zajištění životního minima, zákaz dětské práce a další.  Tyto zásady představují povinnost dodavatelů, dodržovat níže zmíněné požadavky. V případě, že se dodavatelé jakýmkoli způsobem poruší zásady, společnost Primark má právo kdykoli ukončit dohodu s příslušným dodavatelem.  Seznam zásad společnosti Primark pro obstarávání zboží:

Kritika.

Primark, jako většina velkých společností, bývá často předmětem zájmu kritiků. Ti se domnívají, že pracovní podmínky zaměstnanců dodavatelských firem jsou nepřípustné. Zastávají názor, že pokud je zboží tak levné, pak ho musí „zaplatit“ někdo jiný a to prací ve strašných pracovních podmínkách. V hlavní výrobní zemi nízkých nákladů, v Bangladéši, se pracuje sedm dní týdnů při dvanáctihodinové pracovní době. Právě do této země se stěhuje výrobní kapacita z Číny, protože zde podle všeho neexistuje sociální politika.  Obchodní prodejna Primark v březnu 2010 obvinila jednoho ze svých velkých dodavatelů TNS Knitwear dovážejících do Primarku velkou část zboží. Tento dodavatel byl obviněn z toho, že svým zaměstnancům pocházejícím z Afghánistánu, Pákistánu a Indie vyplácí nízkou mzdu, a to 3 libry na hodinu. To vše za podmínek, jako je dvanáctihodinová pracovní doba sedm dní v týdnu. Primark však na obranu zahájil vlastní šetření. Avšak to vše způsobilo obchodnímu řetězci Primark problémy a velkou vlnu kritiky, a ve výsledku Primark ukončil spolupráci se svými třemi dodavateli.  Mezi známé aféry patřila také reportáž BBC, kde byl Primark kritizován za úděsné pracovní podmínky v Indii, kde musejí pracovat i malé děti. BBC se musela veřejně omluvit, protože tyto informace byly lživé. Následovala kampaň za očištění jména společnosti.

Primark a e-shop.

Primark má své zákazníky po celém světě a pro některé z nich je složité nakupovat v tomto „nákupním ráji“ pravidelně nebo častěji. To vede k tomu, že potenciální zákazníci prahnou po možnosti nakupovat zboží značky Primark online, z pohodlí domova. Avšak do dnešní doby oficiální webové stránky nenabízí způsob, jak nakupovat zboží Primarku online a ani není jakýkoli přístup k úplné kolekci oděvů. To znamená, že pokud má někdo v současné době chuť zakoupit si výrobek této značky, musí se vydat na cestu do jedné z 257 prodejen. Avšak existuje velký počet poptávajících, kteří si tvoří vlastní komunitu, ve které se věrní zákazníci dělí o své zážitky, názory a tak se snaží bojovat o vytvoření oficiálního online obchodu značky Primark, kde budou moci lidé nakupovat prostřednictvím internetu. Do této doby se lidé musí spokojit s nabídkami použitého zboží této značky, které si mohou zakoupit na některých z internetových portálů.

Primark je irský oděvní maloobchod, provozovaný v Belgii, Irsku, Rakousku, Německu, Portugalsku, Španělsku, Nizozemsku, Francii, USA, Kanárských ostrovech a Spojeném království. V Irsku je Primark znám jako obchod Penneys. Hlavní sídlo společnosti se nachází v irském Dublinu. Jedná se o dceřinou společnost britské holdingové společnosti ABF, fungující jako společnost zpracovávající jídlo. Primark byl poprvé otevřen v červnu 1969 v Mary Street v Dublinu.

Primark [] ist ein international tätiger Textil-Discounter mit Hauptsitz in Dublin in der Republik Irland. In Primark-Filialen, die in der Regel mehrere Tausend Quadratmeter Verkaufsfläche bieten, werden Textilien, Schuhe und Accessoires für Damen, Herren und Kinder sowie Artikel für den Wohnbedarf und Kosmetik zu sehr niedrigen Preisen verkauft. Die weltweit größte Filiale mit einer Verkaufsfläche mit rund 14.400 m2 befindet sich im englischen Manchester und erstreckt sich über drei Stockwerke. In Deutschland ist Primark über die in Essen ansässige "Primark Mode Ltd. & Co. KG" vertreten. Die größte deutsche Filiale mit rund 8.800 m2 auf vier Etagen befindet sich in Hannover.


Historie.

Bristolská katedrála byla založena roku 1140 jako opatství Svatého Augustína Robertem Fitzhardingem, bohatým velkostatkářem a královským úředníkem. Původní kostel opatství, z něhož se dochovaly pouze fragmenty, byl postaven v letech 1140 až 1148 v románském slohu. Další kamenná stavba byla na tomto místě vybudována v letech 1148 až 1164. Z této stavby se dochovaly tři pozůstatky – kapitula a strážní dům opatství, ve kterém jsou nyní kanceláře diecéze a druhá románská brána.  Opat David (1216 až 1234) zahájil novou fázi výstavby, hlavně od roku 1220 výstavbu kaple věnované blahoslavené Marii, přiléhající k severní straně kůru. Tato stavba, která se dochovala do současnosti byla označována jako "Elder Lady Chapel". Architektem byl Adam Lock, stavitel Wellské katedrály.  Opat Eduard Knowle zahájil přestavbu kostela opatství. V letech 1298 až 1332 bylo východní křídlo kostela přestavěno v dekorativním slohu.  Další práce pak ustaly na dalších asi sto let. Okolo roku 1400 byla postavena příčná chrámová loď a hlavní věž. Opat John Newland (1481 až 1515) zahájil přestavbu hlavní chrámové lodi ale její dostavba nebyla kompletní v době rušení anglických klášterů v roce 1539. Částečně postavená loď byla zbořena a východní část kostela byla uzavřena. V roce 1542 nechal Jindřich VIII. dostavět budovu do podoby centra nové Bristolské diecéze. Byla věnována Nejsvětější trojici.  V letech 1868 až 1877 byla postavena nová hlavní loď v novogotickém slohu harmonicky doplňující východní křídlo. Jejím stavitelem byl George Edmund Street. Slavnostní otevření proběhlo 23. října 1877 i když západní část a její dvě věže byly dokončeny až roku 1888.

Architektura.

Západní křídlo Bristolské katedrály je neobvyklé z několika hledisek. Její hlavní i postranní loď jsou přibližně stejně vysoké. Zatímco v německém gotickém slohu je tato forma dosti obvyklá, je v britském gotickém slohu použito jen velmi zřídka a Bristolská katedrála je jejím nejvýraznějším představitelem. Jedním z efektů této konstrukce je, že veškeré osvětlení lodě je zprostředkováno oknem v průčelí, které je neobvykle velké. Druhou zvláštností jsou tři unikátní klenby.  Streetův návrh korespondoval s původní stavbou gotického kůru. Z hlediska výšky stavby není zřejmé, že se jedná o stavbu z jiného období. Jeho návrh interiéru respektuje duch původního středověkého žebroví ale jeho návrh není imitací původního díla.  V katedrále se dále nachází dva neobvyklé Berkleyho památníky. Jsou zasazeny ve výklencích zdí a jsou obklopeny baldachýnem s obrácenými oblouky. Průčelí je provedeno spíše ve španělském než anglickém stylu. Je dosti široké vzhledem ke své výšce a má pouze jeden vchod. Na rozdíl od většiny anglických gotických katedrál má nad vstupem kulaté okno. Detaily jeho výzdoby ale korespondují s anglickým prostředím.  Některé rozměry katedrály. Celková délka – vnější 91,4m, vnitřní 87m. Hlavní chrámová loď – délka 38m, šířka 9m, výška 16m.

Varhany.

Varhany byly původně instalovány roku 1685 Renatusem Harrisem a jejich hodnota byla vyčíslena na 500 £. Tyto byly později odstraněny a opravovány ačkoli některé části původního nástroje včetně skříně a píšťal byly použity i pro současný nástroj sestavený roku 1097. Nachází se nad výklenkem na severní straně kůru. V roce 1989 byly restaurovány.

Bristolská katedrála nebo také Katedrální kostel Nejsvětější Trojice ("Cathedral Church of the Holy and Undivided Trinity") je anglikánská katedrála v anglickém městě Bristol. Byla založena roku 1140 a roku 1542 se stala sídlem biskupa nově vytvořené Bristolské diecéze. Nachází se na "College Green" a její výstavba trvala asi 700 let. Katedrála se vyznačuje unikátní architekturou, neobvyklými památníky a velkými historickými varhany.

Die Kathedrale der heiligen und ungeteilten Dreifaltigkeit, offiziell: "The Cathedral Church of the Holy und Undivided Trinity", ist eine Kathedrale der anglikanischen englischen Kirche in der englischen Stadt Bristol. Bekannt ist sie unter der Bezeichnung „Bristol Cathedral“. Sie wurde im Jahre 1140 gegründet und wurde im Jahre 1542 Sitz des Bischofs und Kathedrale der Diözese Bristol. Der harmonische Blick auf hohe gotische Fenster und Zinnen verschleiert, dass die Kathedrale in einer Bauzeit von über 700 Jahren entstand. Die Kathedrale ist besonders wegen ihrer einzigartigen architektonischen Besonderheiten interessant, bietet ungewöhnliche Denkmäler und eine historische Orgel. Die äußerliche Anmutung wird vom charakteristischen Bath Stone geprägt.


Dějiny.

Cookovy ostrovy osídlili polynéští Maorové v 6. století. První evropský kontakt s Cookovými ostrovy je datován do roku 1595, kdy Španěl Alvaro de Mendaña de Neyra přistál na severním ostrově Pukapuka. V roce 1606 přistáli Španělé pod portugalskou vlajkou vedení kapitánem Pedrem Fernandezem de Quiros na ostrově Rakahanga. Britové přistáli poprvé v roce 1764 na ostrově Pukapuka a pojmenovali jej "Danger Island", protože se jim nepodařilo přistát na ostrově. Mezi roky 1773 a 1779 byly jižní ostrovy souostroví Jamesem Cookem vícekrát navštíveny, přitom byla Rarotonga, hlavní ostrov souostroví, spatřena poprvé. Slavný kapitán William Bligh přistál s "Bounty" 1789 na Aitutaki. Přitom přivezl na ostrovy chlebovník. James Cook dal prvnímu ostrovu, na kterém přistál, Manuae, jméno "Hervey Islands". Jméno Cookovy ostrovy dali ostrovům Rusové na počest Jamese Cooka. Poprvé se objevilo na ruských mapách. V září/říjnu roku 1813 přistáli na Cookových ostrovech první evropští úředníci s lodí "Endeavour". Potom, v roce 1814, přistála "Cumberland" s obchodníky z Nového Zélandu a Austrálie, kteří hledali santálové dřevo. Na Rarotonze nenašli žádné, ale vypukly spory mezi námořníky a ostrovany. Mnozí byli zabiti, mezi nimi také přítelkyně kapitána Ann Butchers. Byla snědena a její kosti byly vystaveny. Je to jediná známá evropská žena, která byla kanibaly na Cookových ostrovech zabita a snědena.

Geografie.

Cookovy ostrovy se dělí na "jižní" skupinu Rarotonga (hlavní ostrov), Aitutaki, Atiu, Mangaia, Manuae, Mauke, Mitiaro, Palmerston a Takutea a "severní" skupinu s ostrovy Manihiki, Nassau, Penrhyn (Tongareva), Pukapuka, Rakahanga a Suwarrow. Některé jsou velmi nízké, díky korálovým útesům velmi těžko přístupné ostrovy. Nejvyšším bodem je Te Manga 652 m. Ostatní jsou vysoké a porostlé hustou vegetací. Rostou na nich kokosové palmy a chlebovníky. Severní skupina ostrovů se skládá většinou z atolů.

Politika.

Zdejší polynéské království bylo roku 1888 Velkou Británií „vzato pod ochranu“, tj. byl vyhlášen protektorát (jako federace Rarotongy, Penrhynu=Tongarevy, Aitutaki a Niue). A roku 1900 byly anektovány, přičemž v roce 1901 byly předány Novému Zélandu jako jeho dependence. Politicky jsou od roku 1965 samosprávným územím Nového Zélandu, který má na starosti obranu a zahraniční politiku. Status Cookových ostrovů je zvláštní. Cookovy ostrovy jsou samosprávné území volně přidružené k Novému Zélandu. Tento status byl Cookovými ostrovy zvolen v referendu, které bylo kontrolováno OSN a schváleno rezolucí 1514 (XV), jednomyslně přijatou Valným shromážděním OSN.  Cookovy ostrovy se spravují samy. Jejich zákony jsou na Novém Zélandu nezávislé. Zákonná a výkonná moc nemá žádná omezení od Nového Zélandu. Státní příslušnost Cookových ostrovů ale neexistuje, obyvatelé Cookových ostrovů jsou občané Nového Zélandu. 81 % obyv. jsou místní Maoři a přistěhovalci ze sousedních polynéských ostrovů. 16 % jsou míšenci, malou minoritou jsou běloši - Novozélanďané a Evropané. Většina obyv.(asi 70%) se hlásí k místní Křesťanské církvi Cookových ostrovů, další jsou římští katolíci.  Novozélandští vysocí komisaři: 1975-1984 Sir Gaven Donne, 1994-1998 Darryl Dunn, 1998 (krátce) James Kember, od 1998 Rob Moore-Jones. Cookovy ostrovy jsou suverénním subjektem mezinárodního práva, plnoprávně vstupujícím do mezinárodních vztahů. Největší překážkou členství Cookových ostrovů v OSN je neexistence občanství Cookových ostrovů.  Řada států s Cookovými ostrovy udržuje diplomatické styky jako s nezávislým státem (např. většina zemí západní a jižní Evropy, Indie, Čína a Austrálie). Česká republika navázala s Cookovými ostrovy diplomatické styky a uznala de iure jejich nezávislost 12. května 2008.  Na základě dohody z roku 1973 převzal Nový Zéland zahraniční zastoupení a obranu Cookových ostrovů. Dnes mají Cookovy ostrovy vlastní nezávislou zahraniční politiku.  Oficiálním platidlem je na Cookových ostrovech novozélandský dolar, jehož ISO 4217 kód je NZD. Kromě novozélandského dolaru je používán i dolar Cookových ostrovů, což je místní verze novozélandského dolaru, která je pevně navázána na mateřskou měnu a je platná pouze na ostrovech.

Hlavy státu.

V Commonwealthu je přidruženým členem.

Správní členění.

Na všech obydlených vnějších ostrovech jsou ostrovní rady (zákon o místní vládě na vnějších ostrovech z roku 1987 s pozměňovacími návrhy do roku 2004 a zákon o místní správě ostrova Palmerston 1993) s výjimkou Nassau, který se řídí Pukapukou (Suwarrow, kde žije jediný správce, je řízený Pukapukou, není v tomto kontextu započítán s obydlenými ostrovy). Každá rada je vedena starostou. Tři Vaka rady Rarotongy zřízené v roce 1997 (Rarotonga Local Government Act 1997), jsou také vedené starosty, byly i přes velkou diskusi zrušeny v únoru 2008. Na nejnižší úrovni existují vesnické výbory. "Nassau", který je řízen Pukapukou, má ostrovní výbor (Nassau Island Committee), který řídí Pukapuka ostrovní radu ve věcech týkajících se vlastního ostrova.

Cookovy ostrovy (angl.: Cook Islands, maorsky Kūki 'Āirani; další názvy: Mangaiské ostrovy, Herveyovy ostrovy) je svrchovaný stát a skupina ostrovů ležících v Tichém oceánu v oblasti měřící asi 1500 km ze severu na jih a 900 km ze západu na východ. Na severovýchodě sousedí se souostrovím Kiribati (asi 400 km), na východě leží Společenské ostrovy a souostroví Tufuai (300 až 500 km), obojí patřící pod Francouzskou Polynésii. Nejbližšími ostrovy na západě jsou Niue (asi 700 km), Tonga (asi 1100 km) a Samoa (asi 500 km). Ostrovy tvoří severní skupina (největších ostrovů je 7), má celkem 28 km čtverečních a jižní skupina – 212 km čtverečních (8 největších ostrovů).

Die Cookinseln ( Rarotonganisch weitere Bezeichnungen: "Cook-Archipel, Mangaia-Archipel, Hervey-Inseln") sind ein unabhängiger Inselstaat in „freier Assoziierung mit Neuseeland“ und eine Inselgruppe im südlichen Pazifik. Ihre Fläche beträgt 242 km2 und sie haben etwa 18.600 Einwohner, die fast alle den Cookinseln-Maori zuzurechnen sind. Die Hauptstadt ist Avarua auf der Insel Rarotonga. Die Cookinseln sind der erste Staat, in dem Frauen zur Wahl gingen.


Hydrogeografická charakteristika.

Průtoku největší řeky světa Amazonky lze pro energetické účely využít pouze na jejích pravostranných přítocích, v místech, kde se na peřejnatých úsecích vlévají do Amazonské pánve. I pouhé přítoky Amazonky disponují průtokem s hodnotami samostatných světových veletoků. Jsou to řeky Madeira, Tapajos, Xingú a Tocantins. Řeka Xingú pak opouští zdrojovou náhorní plošinu způsobem, který dal vzniknout projektu unikátního vodního díla pomocí gigantického derivačního systému mezi brazilskými městy Altamira a Belo Monte.  Krátce po soutoku se svým nejmohutnějším přítokem Iriri začíná řeka Xingú klesat do Amazonské pánve podél zdrojové náhorní plošiny v trase oblouku o poloměru zhruba 15 km. Když se začíná od vyvýšeného okolí levého břehu konečně pomalým spádem vzdalovat směrem k Amazonce, je od počátku klesání vzdálena zhruba 3 x delší trasou říční oproti trase vzdušné a levý břeh převyšuje pravý o více jak 80 m. Průměrný průtok řeky v tomto místě činí 8 670 m / s. Odvést řeku do těchto míst na vrcholu plošiny znamená „dostat Volhu do osmdesátimetrové výšky“. Takový hydrodynamický potenciál nelze opomenout a mnozí inženýři se při začátku vyměřovacích prací vyjadřovali o tomto místu, zvaném Belo Monte, jako o zázraku a „Božím daru“. V místech, kde řeka Xingú začíná klesat do Amazonské pánve, se nalézá město Altamira. Altamira a Belo Monte leží na Transamazonské dálnici BR 230, což je pro řízení staveb další příznivá skutečnost.  Nepříznivý pro vodní energetiku na všech pravostranných přítocích Amazonky je však roční chod srážek ve zdrojových oblastech Gran Chaco a Mato Grosso a z nich plynoucí veliké minimo-maximální rozpětí průtoků. Suché období v měsících srpen až listopad, které způsobuje druhové bohatství jihoamerických kaktusů, je vystřídáno prudkými lijáky v jarním období. V případě řeky Xingú se podzimní minima pohybují kolem 500 m /s a jarní maxima mezi 20 až 30 000 m/s.

Popis vodního díla.

Hydroenergetický komplex Belo Monte je tvořen třemi hlavními částmi. Jsou to přehradní systém s akumulační nádrží, nadržující vodu pro odtok do derivačního systému, derivační systém přivádějící vodu k hlavní elektrárně a hráz a budova hlavní elektrárny.

Přehradní systém Pimental.

Uzlovým bodem systému je přehrada Pimental, která přehrazuje tok samotné řeky Xingú a reguluje odtok v požadovaném poměru umělé a přírodní cesty. Zadržením řeky vznikla úzká přehradní nádrž o ploše 359 km a délce zhruba 100 km, která tvoří hlavní zdroj vodní akumulace. Systém Pimental rozvádí průtok řeky jednak do derivačního kanálu pro výkon na turbínách hlavní elektrárny Belo Monte, jednak do původního skalnatého koryta řeky. Do přírodního řečiště řeka protéká po většinu roku skrz doplňkovou elektrárnu, v případě vysokých povodňových stavů přelivem.  Přehradní systém přehrazuje vodní tok v místech původních čtyř ramen v celkové délce 6,5 km. Většina délky připadá na zemní sypanou hráz. Gravitační betonová součást o výšce 33 m a celkové délce 556 m je členěna na 20 přelivových polí o šířce 22,3m a elektrárnu. Propustnost přelivu odpovídá odhadu deseti tisíciletého průtoku 62 000 m/s. V elektrárně na spádu 11,4 m pracuje šest horizontálních Kaplanových turbín, každá o hltnosti 378 m/s a výkonu 38 MW. Celkový výkon této elektrárny je 233 MW a je doprovodným energetickým výstupem zařízení, jehož hlavním účelem je řízení vodního toku. Na levém břehu byl vytvořen rybí přechod o celkové délce 1 200 m, který je napájen průtokem 40 m/s.  Od hlavní elektrárny je vzdálen kolem 100 km přírodní říční cestou a 40 km vzdušnou čarou.

Derivační systém.

Od levého břehu akumulační nádrže se odvíjí 20 km dlouhý umělý kanál o šířce 210 m u dna a hloubce 25 m. Hltnost kanálu 14 000 m3/s dokáže zásobit vodou turbíny hlavní elektrárny pro její maximální výkon. Jedná se o vodní dílo srovnatelné s dvaceti kilometry největší evropské řeky Volhy. Bylo vykopáno 130 milionů krychlových metrů zeminy a kamene a obloženo 7,1 milionů čtverečních metrů stěny a dna kanálu. Voda je přiváděna do oblasti, kde pomocí 27 pomocných přehrad přes všechna odtoková údolí vytváří vodní nádrž "Dos Canais" o ploše 119 km.

Elektrárna Belo Monte.

Elektrárna Belo Monte zpracovává vodu na spádu 87 m mezi hladinou derivační nádrže Dos Canais a hladinou řeky Xingú v jejím přirozeném řečišti v nadmořské výšce 8 m. Dno vývařiště se nachází již pod hladinou Atlantiku. Průtok řeky je tak zpracován na maximálním reálně využitelném spádu. Základy elektrárny byly vylámány přímo ve skále z vyvřelých hornin, nad elektrárnou je návodní betonová hráz o výšce 30 m. 18 Francisových turbín o hltnosti 775 m/s a výkonu 611 MW bude poskytovat celkový výkon 11 000 MW. Výrobcem turbín je brazilská pobočka německé společnosti Voith v Manausu. Turbíny jsou tak dopravovány vodní cestou po proudu Amazonky a proti proudu Xingú. Rotor turbíny o průměru 8,5 m a hmotnosti 320 tun je vysoký 5 m.  Průtoku 13 950 m/s, který zajišťuje provoz při plném výkonu, lze při nutném odpouštění do přírodního koryta dosáhnout pouze v měsících leden až květen, naopak při podzimním vodním stavu může pracovat pouze jedno soustrojí. Garantovaný průměrný celoroční výkon je 4 420 MW v elektrárně Belo Monte a 152 MW v elektrárně přehrady Pimental. Využití maximálního výkonu je tak pouze 37 % a roční výroba se předpokládá na hodnotě 39,5 miliardy kWh.

Historie projektu a výstavby.

Projekt.

První cílené mapování dotčeného území začalo v roce 1975. V roce 1980 byly vypracovány studie hydroenergetického komplexu Altamira s elektrárnami Babaquara (6 600 MW) a Kararaô (11 000 MW). Podle studie by realizace tohoto projektu vyžadovala vysídlení sedmi tisíc Indiánů. Neshody ohledně sociálních a environmentálních dopadů vedly k pozastavení financování v roce 1989.  V roce 1994 byly provedeny nové studie proveditelnosti s cílem omezit rozlohu zaplavených oblastí a vyřadit z oblasti vlivu vodního díla veškerá území domorodých obyvatel. Z projektu se odstraňuje přehrada Babaquara s významnou akumulační schopností a domorodý název přehrady Kararaô je změněn na Belo Monte. Vyřazením vyšší akumulační nádrže z projektu klesá účinnost kapacity elektrárny na 40%. V novém projektu je plánována zatopená plocha 1225 km snížena na třetinu.  V červenci 2005 zmocňuje Národní kongres společnost Electrobrás k dokončení studií EIA.  V dubnu 2010 spolková vláda pořádá výběrové řízení na výstavbu a provoz Belo Monte po dobu 35 let. Vítězí společnost Norte Energia.  V červnu 2011 – je vydána instalační licence, která umožňuje zahájení prací a ke stejnému datu jsou práce zahájeny.  V listopadu 2015 je vodnímu dílu udělena provozní licence a v prosinci se začíná plnit derivační systém.

Ekologická a sociologická problematika.

Budování vodních děl je doprovázeno vlivy na životní prostředí, které jsou eliminovány výrobou obnovitelné energie. Projekty na budování přehrad na řece Xingú svým vlivem na životní prostředí nijak nevybočovaly ze zažité normy. Projekt obrovského významu však přišel v době prudkého nárůstu ekologických aktivit a právě oblast Amazonie se stala zřetelnou módní vlnou. Domorodí obyvatelé dotčené oblasti již měli za sebou bohaté zkušenosti s protesty proti stavbě Transamazonské dálnice, zejména pak v demonstracích protřelý kmen Kayapó.  Během prvního setkání domorodých obyvatel Xingú, které se konalo v únoru 1989 v Altamiře vyšel z publika náčelník indiánského kmene a dotkl se ostřím mačety tváře presidenta společnosti Elektrobras. Scéna byla reprodukována v tisku a stala se historickou. Od financování projektu v této době odstoupila Světová banka.  Změněný projekt, který byl později realizován, již v zátopových oblastech nezahrnoval žádná domorodá území, přesto se na scéně objevili v masovém množství zástupci Greenpeace. O vývoji následujících vztahů a odezvě na mezinárodním fóru svědčí nejlépe vydání knihy "Memoáry domorodého náčelníka Raoniho" s předmluvou Jacquesa Ciraca v květnu 2010 v Paříži. Indiánský náčelník Raoni Metikture zde s podporou francouzského presidenta vybízí k zabíjení všech „bílých stavitelů“.  V březnu 2011 přiletěl do povodí Xingú režizér James Cameron a Arnold Schwarzenegger. Představitelé showbyznysu zhlédli domorodé tance, vykouřili dýmku míru a odletěli. Arnold Schwarzenegger pak v Americkém senátu pronesl projev o nutnosti rozvoje sluneční a větrné energie v Brazílii. Na finanční scéně se objevily nabídky podpory z Číny a v červnu byla vydána Instalační licence.

Výstavba elektrárny.

Prosinec 2015 - Test manipulační pohotovosti dvou bran, které uvolňují vodu kontrolovaným způsobem do kanálu a původního řečiště.  Leden 2016 – Začátek plnění derivačního systému.  Únor 2016 - Derivační systém naplněn..  Duben 2016 - Zahájení komerčního provozu první generace jednotek hlavní i doplňkové elektrárny.  Květen 2016- Slavnostní otevření elektrárny Belo Monte Hydroelectric.  Červen 2016 - Zahájení komerčního provozu druhé generační jednotky doplňkové elektrárny.  Červenec 2016 - Druhá jednotka hlavní elektrárny je integrována do národního distribučního systému (SIN).  Listopad 2016 - Zahájení komerčního provozu 3. jednotky hlavní elektrárny a 4. jednotky doplňkové elektrárny.  Leden 2017 - Zahájení komerčního provozu 4. jednotky hlavní elektrárny a generátorových jednotek 5 a 6 doplňkové elektrárny. Doplňková elektrárna Pimental pracuje při plném stanoveném výkonu 233 MW.  Instalace dalších agregátů hlavní elektrárny a nárůst instalovaného výkonu následují v rychlém sledu.  V listopadu 2019 byla uvedena do provozu poslední 18. jednotka a vodní dílo Belo Monte dosáhlo plánovaného instalovaného výkonu 11 233 MW - 11 000 MW hlavní elektrárny a 233 MW doplňkové elektrárny v Pimentalu.

Provoz.

Derivační řešení vodního díla je charakteristické okamžitou reakcí výroby elektřiny na přírodní průtokové poměry. I ve stavu částečné instalace, kdy je omezena možnost zpracování povodňových stavů, je dosaženo garantované výroby elektrické energie. Společnost Norte Energia uvádí aktuální hodnoty nakládání s vodní kapacitou, dokládající, že voda na peřejích pod přehradou Pimental neklesne pod hodnoty historického přírodního minima. Následující tabulka předkládá k posouzení provozní nakládání s vodním zdrojem v období vyšší a nižší vydatnosti.

Současnost a budoucnost.

Vodní dílo Belo Monte je ve srovnání s podobnými díly mimořádně ohleduplné k životnímu prostředí i k domorodému obyvatelstvu. Přírodní koryto na peřejích zůstává nedotčeno, rybí přesmyk při spádu 11 m na délce 1200 m zaručuje při průtoku 40 m/s bezproblémovou migraci ryb, poměr vodní plochy a výkonu je ve světovém měřítku zcela unikátní. Přestože nebyla zatopena žádná oblast původního výskytu domorodých obyvatel, blokují místní kmeny pravidelně Transamazonskou dálnici mezi Altamirou a Belo Monte. Přes třicet let trvající debaty mezi příznivci a odpůrci díla, doprovázené celosvětovou účastí významných celebrit z oblasti showbyznysu i politiky, dostaly slova "Belo Monte" do běžného slovníku zasvěcených i zcela nezasvěcených ekologických aktivistů. Pokud se z něj někdy vytratí, bude to trvat mnoho let.  Při plnění garantované výroby zajistí hydroenergetický komplex Belo Monte 11 % potřeby elektrické energie v Brazílii. Odbornou veřejnost bude dílo vždy přitahovat jako ukázka zpracování jednoho z největších přítoků největší řeky světa na maximálním reálně dosažitelném spádu.

Vodní elektrárna Belo Monte (portugalsky "Usina Hidrelétrica de Belo Monte") je vodní dílo na řece Xingú v Brazílii. Po instalaci všech jednotek bude čtvrtou nejvýkonnější elektrárnou na světě a je druhou nejvýkonnější elektrárnou na americkém kontinentu. Objemem výkopových prací dílo převyšuje všechny ostatní elektrárny na světě a je srovnatelné s Panamským průplavem.

Das Wasserkraftwerk Belo Monte ( AHE‚ "Hydroelektrische Nutzung") ist ein teilweise in Bau befindliches Großprojekt zur Gewinnung von elektrischer Energie aus Wasserkraft am Rio Xingu, einem bedeutsamen Seitenfluss des Amazonas in Brasilien. Es liegt 40 km stromabwärts von Altamira entfernt.


Děj.

Mary Horowitzová, autorka křížovek, je společensky nemotorná a považuje svého křečka za jediného opravdového přítele. Mary je fascinovaná dvě věcmi - slovy a svými červenými kozačkami.  Protože nebyla dlouho s nikým na rande, rodiče se rozhodnou zorganizovat jí schůzku naslepo. Mary z toho není příliš nadšená a moc od toho neočekává, a tak je velmi překvapená, když se schůzka ukáže být úspěšná (aspoň podle ní). Steve Muller je krásný a okouzlující televizní kameraman, do něhož se Mary okamžitě zamiluje. Steve její city neopětuje a poté, co se s ním Mary pokusí mít sex v autě před domem svých rodičů a nedokáže přestat mluvit o slovech, předstírá telefonát z práce, jenž ho odvolává pryč z města. Než odjede, řekne Mary, že si přeje, aby tam mohla být také, což je lež.  Mary mu ale uvěří, a tak se rozhodne Stevea pronásledovat. Je propuštěna z práce, protože vytvořila křížovku s názvem "Vše o Steveovi", jež obsahuje nápovědy, kterým čtenáři neporozumí, protože jsou, jak napovídá titulek, všechny o Steveovi.  Po propuštění se Mary rozhodne pronásledovat Stevea a chce tak získat jeho lásku. V tom je podporována reportérem Hartmanem Hughesem, s nímž Steve pracuje. Na cestě za Stevem Mary potká demonstranty Elizabeth a Howarda, se kterými se sblíží díky podobným zvláštním návykům a také díky tomu, že společně přežijí tornádo.  Steve s kolegy skončí u přímého přenosu od propadlého starého dolu, kde uvízlo několik neslyšících dětí. Ty jsou nakonec zachráněny, ale Mary při běhu za Stevem nešťastnou náhodou spadne do šachty. To se okamžitě stane dalším tématem zpráv. Mary dole zjistí, že nebyly zachráněny všechny děti - zůstala tam jedna dívka. Steve si začne uvědomovat, že je Mary, svým unikátním způsobem, dobrý člověk.  Když Mary přijde na to, jak se dostat nahoru, dostane se za nimi ještě Hartman, který se díky Howardovi a Elizabeth cítí provinile za to, že Mary do všeho dostal. Maryin záchranný plán funguje, ale ona dovolí, aby zásluhy za něj sklidil Hartman. Mary rovněž zjistí, že nepotřebuje Stevea, aby byla šťastná - získala opravdové přátele.

Ohlas.

Film sklidil nepříznivé reakce kritiky. Rotten Tomatoes zařadil snímek na 96. místo v žebříčku 100 nejhůře hodnocených filmů první desítky let 21. století s ratingem 6%.  Snímek byl nominován na 5 Zlatých malin a to v kategoriích Nejhorší film, Nehorší režie (Phil Traill), Nejhorší herečka (Sandra Bullock), Nejhorší scénář (Kim Barker) a Nejhorší pár na plátně (Sandra Bullock a Bradley Cooper). Sandra Bullock svou cenu za nejhorší herecký výkon přijala a všem v publiku dala kopii. Požádala je, aby se na film mohli podívat a rozhodnout se, zda se opravdu jedná o nejhorší herecký výkon. Den na to si Bullock vyzvedla Oscara za nejlepší ženský herecký výkon za film "Zrození šampióna", což z ní udělalo první osobu, která získala Oscara i Zlatou malinu v jednom roce.

Slečna zamilovaná (orig. "All About Steve") je americká filmová komedie režiséra Phila Trailla z roku 2009 v hlavních rolích se Sandrou Bullock a Bradleyem Cooperem. Originální název filmu je slovní hříčkou k originálnímu názvu filmu "Vše o Evě" ("All About Eve").

Verrückt nach Steve ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahr 2009 von Phil Traill mit Sandra Bullock, Thomas Haden Church und Bradley Cooper in den Hauptrollen.


Historie.

V prvních deseti ročnících, mezi roky 1963–1972, zaznamenaly Francouzky stabilní výsledky a nikdy neopustily soutěž před branami čtvrtfinále. Tato výkonnost pokračovala do počátku osmdesátých let, kdy celkový poměr výher a proher činil 63 %. Do té doby si tým čtyřikrát zahrál semifinále a v roce 1982 vyhrál turnaj útěchy pro poražené v úvodním kole. Kvalitiativní pokles z průběhu osmdesátých let, s nízkou 40% úspěšností výher mezi roky 1983–1989, se zastavil v sezóně 1992, kdy Francie postoupila poprvé po šesti letech do čtvrtfinále. Následovaly čtyři ročníky 1993, 1994, 1995 a 1996, v nichž tenistky dohrály v semifinále.  Zlepšení výsledků se projevilo roku 1997 premiérovým postupem do světového finále. V něm zdolaly Nizozemsko 4:1 na zápasy a dosáhly na první titul, především díky tenistkám stabilně figurujícím v elitní světové dvacítce žebříčku WTA. Dva body z dvouher získala Sandrine Testudová, třetí přidala Mary Pierceová a čtyřhru za rozhodnutého stavu ovládl pár Alexandra Fusaiová a Nathalie Tauziatová. K druhé trofeji v sezóně 2003 je dovedly především výkony příští světové jedničky Amélie Mauresmové, která v osmi dvouhrách světové skupiny vybojovala všech osm bodů. V moskevském finálovém duelu Francouzky zdolaly Spojené státy 4:1 na zápasy. Dosud nejlepší období pokračovalo finálovými účastmi z let 2004 a 2005, když v obou případech nestačily na Rusko. Bodový zisk francouzskému družstvu v listopadu 2003 zajistil debutový posun do čela žebříčku ITF. Francouzky se tak od jeho zavedení staly druhým týmem na 1. místě, a k roku 2017 patřilo k pěti takovým družstvům.  V roce 2011 zůstávala francouzská reprezentace posledním účastníkem Fed Cupu, která nikdy nesestoupila ze světové skupiny. Prohraná baráž se Španělkami 1:4 ji však premiérově poslala do druhé světové skupiny 2012. Návrat do nejvyšší etáže se uskutečnil v roce 2015 po zvládnuté baráži 2014 nad Američankami v poměru 3:2. V sezóně 2014 Francouzky zaznamenaly nejnižší postavení na žebříčku ITF, když jim patřila 18. příčka. Po osmi letech se v roce 2015 opět probojovaly do semifinále, v němž nenašly recept na Češky. Proti stejnému soupeři v listopadu 2016 podlehly ve finále světové skupiny, do nějž postoupily po jedenácti letech. V zápase přitom nevyužily vedení 2:1. Třetí trofej Francouzky vybojovaly v roce 2019, když v perthském finále porazily Austrálii 3:2 na zápasy. Duel rozhodla až závěrečná čtyřhra. Tři body získala Kristina Mladenovicová, která druhý hrací den porazila i světovou jedničku Ashleigh Bartyovou. V deblu pak Mladenovicová s Garciaovou zdolaly pár Bartyová a Stosurová.

Fedcupový tým Francie reprezentuje Francii ve Fed Cupu od jeho založení v roce 1963 pod vedením národního tenisového svazu Fédération Française de tennis. Představuje jedno ze čtyř družstev, které odehrálo všechny ročníky soutěže.

Die französische Fed-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft von Frankreich, die im Fed Cup eingesetzt wird. Der Fed Cup (bis 1995 Federation Cup) ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Damentennis, analog dem Davis Cup bei den Herren.


Pozadí.

V roce 1632 zemřel Fridrich Falcký, pro svou pouze jeden rok trvající vládu v českých zemích zvaný "zimní král". Snažil se o znovuzískání území Falce, jeho snaha byla podpořena anglickou intervencí během třicetileté války. V roce 1638 Karel I. Ludvík Falcký, druhý syn a dědic Fridrichův, učinil druhý pokus o získání tohoto území. Jako základnu pro svou vojenskou operaci vybral město Meppen v Německu, poblíž Münsteru. K dispozici měl 4 000 mužů, kteří byli placeni anglickým zlatem. Spolu s ním se příprav na boj zúčastnil jeho bratr Ruprecht Falcký, William Craven, 1. hrabě z Cravenu a Spencer Compton, 2. hrabě z Northamptonu. Na pomoc Karlu Falckému poslal velitel švédské armády maršál Johan Banér vojsko pod velením generálmajora Jamese Kinga, 1. lorda z Eythin. Původním plánem bylo utvořit armádu ve Vestfálsku a poté pokračovat přes Hesensko a znovu převzít Rýnskou Falc. Nicméně Banér považoval tento plán za nereálný a přesvědčil ostatní, že by měli začít obléhat město Lemgo (v dnešním německém Severním Porýní-Vestfálsku). Tento plán vyhovoval hlavně Banérovi, hájícímu především vojenské zájmy Švédska. Dne 15. října 1638 začala švédsko-falcká armáda obléhat Lemgo. Maršál Melchior von Hatzfeldt, kterému bylo po porážce ve Wittstocku svěřeno vedení císařských sil ve Vestfálsku, začal okamžitě shromažďovat další síly. Následující den byla tato blížící se armáda odhalena falcko-švédskou jízdní hlídkou, která odhadovala, že se jedná zhruba o 8 000 vojáků. Karel I. Ludvík Falcký spolu s ostatními veliteli se proto rozhodli vzdát obléhání a ustoupit do švédské pevnosti v Mindenu. Karlova armáda měla dvě možné cesty k Mindenu, zvolili si cestu k Vlotho, která byla sice kratší, na druhé straně to znamenalo, že zůstali na stejné straně řeky Vezery jako Hatzfeld.

Bitva.

Karel Ludvík spolu se švédským vojskem seskupil armádu tak, že vpředu šla pěchota následovaná jezdectvem a za nimi pak dělostřelectvo. King sestavil obranou linii na hřebenu Eiberg a obrátil se k pěchotě ve snaze zabránit Hatzfeldtovi soustředit jeho síly proti jeho vojsku. Karel Ludvík a lord Craven se dohodli na tomto plánu, takže tři jezdecké pluky pod velením švédského generála Hanse Christoffa Königsmarcka byly poslány dopředu zatímco dragouni a dva velitelé zůstali na kopci. Pahorek ovšem zhoršil podmínky pro postup pěchoty. Jakmile Hatzfeld zjistil, co dělá kavalérie palatinů, nařídil dvěma vlastním jízdním plukům, aby se vydali dolů do údolí, aby se setkali s nepřítelem, a poslal dalších 800 vojáků, krytých nízkými kopci, které lemovaly údolí, aby se připravili na úder. V následujícím boji se dva falcké pluky rozpadly. Hatzfeldtova kavalerie opustila úzké údolí. Třetí pluk, kterému velel princ Ruprecht, se rozhodl pokusit o boj z Hatzfeldtovou kavalérií. Rupertova kavalerie byla napadena Hatzfeldtovými silami. Craven vedl falcké rezervy - dva pluky dragounů - nahoru do kopců, aby podpořily Ruprechtův útok, ale císařská kavalerie vpadla do boku Ruprechtovým a Cravenovým silám. Postavení bylo nyní beznadějné. Königsmarck se v obavě z vysokých ztrát rozhodl raději se svými švédskými kavaleristy ustoupit. Pro úspěšné stažení švédských sil bylo důležité, že trvalo dostatečně dlouho, než se Rupert a Craven definitivně vzdali. To umožnilo stáhnout všechen švédský kontingent v dobrém stavu, ale bitva byla ztracena. Karel Ludvík opouštěl bojiště ve svém kočáře, ale kočár se i s ním potopil ve Vezeře. Podařilo se mu zachytit větví a nakonec se úspěšně navrátil do svého nizozemského exilu.

Následky.

Podle názoru Williama Guthrieho, skotského spisovatele, novináře a historika:  Hatzfeld prokázal v této drobné akci vynikající profesionalitu, což se mu nepodařilo v bitvě u Wittstocku nebo Jankowa. Švédští váleční veteráni King a Königsmarck se naopak příliš nevyznamenali. King dokonce nespravedlivě obvinil Ruprechta z porážky; spor se táhl ještě dalších deset let. Königsmarck unikl všem kritikům a později se stal jedním z nejdůvěryhodnějších důstojníků generála Torstenssona. Porážka byla posledním pokusem Falckých získat palatinát a také ukončila anglickou intervenci v této válce. Brzký začátek anglické občanské války vyvolal návrat většiny anglických vojáků a důstojníků do Anglie.

Bitva u Vlotho byla bitva svedená u města Vlotho, která proběhla 17. října 1638 o území Falce. Vítězství armády Svaté říše římské, tedy císařské armády pod velením polního maršála Melchiora von Hatzfeldt, ukončilo pokus falckého kurfiřta Karla I. Ludvíka znovu získat Rýnskou Falc. Jeho porážka znamenala, že naposledy ve třicetileté válce hrála významnou roli falckraběcí nebo anglická síla.

Die Schlacht bei Vlotho oder auch benannt als Schlacht bei Valdorf war eine Schlacht im Dreißigjährigen Krieg in der Phase des Schwedisch-Französischen Krieges (1635–1648). Sie fand am 17. Oktober 1638 statt, nahe dem Eiberg im heutigen Nordrhein-Westfalen im heutigen Vlothoer Stadtteil Valdorf / Beerenkämpen.


Historie.

Družstvo v soutěži debutovalo během premiérovém ročníku Poháru federace 1963, jako jeden z šestnácti účastníků. Po výhře nad Švýcarskem skončilo ve čtvrtfinále na raketách pozdějších vítězek ze Spojených států 0:3 na zápasy.  V roce 1998 družstvo spadlo do 1. skupiny euroafrické zóny, kde do sezóny 2013 odehrálo většinu ročníků. Ve druhé světové baráži 2014 zvládlo duel proti Japonkám po výsledku 3:2 a následující rok prošlo světovou baráží 2015 přes Austrálii po výhře 4:1 až do elitní úrovně pro rok 2016.  Vedle neúspěšných finálových účastí z let 1968 a 1997 se tým probojoval do světového semifinále v letech 1969, 1976 a 2016. V moskevském čtvrtfinále Světové skupiny 2016 Nizozemky překvapivě porazily Rusko 3:1. Po třech utkáních již měly zajištěný postup vedením 3:0. Kiki Bertensová ani Richèl Hogenkampová přitom nefigurovaly v první stovce žebříčku WTA. Dvouhra mezi Kuzněcovovou a Hogenkampovou, jež Nizozemka vyhrála 10–8 ve třetí sadě, se stala nejdelším zápasem v historii Fed Cupu. Trvala přesně čtyři hodiny a překonala tak rekord utkání vítězné Portoričanky Vilmarie Castellviové s Kanaďankou Wozniakovou, který v roce 2005 trval 3:49 hodin. V semifinále Nizozemky nestačily na Francii, když na antuce v Trélazé prohrály 2:3 na zápasy. Kiki Bertensová vybojovala dva body po výhrách nad Caroline Garciaovou i Kristinou Mladenovicovou. Hogenkampová naopak obě dvouhry ztratila. Rozhodla až závěrečná čtyřhřa, v níž Francouzky dokázaly otočit ztrátu úvodní sady a dovést tým k postupu do finále.

Chronologie zápasů.

"Zahrnuty jsou pouze zápasy světové skupiny, druhé světové skupiny a jejich baráží."

Fedcupový tým Nizozemska reprezentuje Nizozemsko ve Fed Cupu od premiérového ročníku 1963 pod vedením národního tenisového svazu Koninklijke Nederlandse Lawn Tennis Bond.

Die niederländische Fed-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft der Niederlande, die im Fed Cup eingesetzt wird. Der Fed Cup (bis 1995 Federation Cup) ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Damentennis, analog dem Davis Cup bei den Herren.


Biografie.

Vychodil gymnázium a pak studoval práva na Univerzitě Štýrský Hradec a na německé univerzitě v Praze. Roku 1911 byl promován na doktora práv. Působil jako advokát ve Štýrském Hradci. Za světové války narukoval jako dobrovolník a bojoval na Soči a v Tyrolsku. Byl těžce raněn a převelen na albánskou a makedonskou frontu. Roku 1920 se přestěhoval do severočeských Mikulášovic, kde byl činný jako advokát. Po dvě volební období zasedal v obecním zastupitelstvu.  V zemských volbách roku 1928 byl zvolen do Českého zemského zastupitelstva.  Po parlamentních volbách v roce 1925 se stal poslancem Národního shromáždění. Mandát ale získal dodatečně, v roce 1926 poté, co zemřel poslanec Vinzenz Kraus, a rezignoval roku 1928. Jeho křeslo pak zaujal Rudolf Schneider. Do poslanecké sněmovny se vrátil v parlamentních volbách v roce 1929 a znovu v parlamentních volbách v roce 1935.  Jeho politická příslušnost se ale opakovaně měnila. Ve volbách v roce 1925 kandidoval za Německou nacionální stranu. Už v roce 1928 patřil spolu s Gustavem Petersem k zakladatelům formace Německé pracovní a volební společenství, která se od Německé nacionální strany odtrhla, protože jim nevyhovoval její negativismus vůči Československu, který poškozoval zájmy sudetoněmeckého průmyslu. Za tuto formaci byl podruhé zvolen do parlamentu roku 1929. V polovině 30. let ovšem Německé pracovní a volební společenství integroval do Sudetoněmecké strany. Už na sjezdu Německého pracovního a volebního společenství v květnu roku 1934 přijal nabídku Konrada Henleina na integraci sudetoněmecké politické scény. Po volbách v roce 1935 zastupoval v Národním shromáždění SdP.  Profesí byl advokátem. Podle údajů z roku 1935 bydlel v Mikulášovicích.  Poslanecké křeslo ztratil na podzim 1938 v souvislosti se změnami hranic Československa. Pak zasedal v Říšském sněmu za NSDAP a zastával vysoké politické posty v ekonomické oblasti v Říšské župě Sudety.  Po válce byl zatčen československými úřady a uvězněn. Zemřel 31. ledna 1947 ve vězeňské nemocnici na Pankráci na selhání srdce, ještě před započetím procesu.

Alfred Rosche (2. srpna 1884 Šluknov – 31. ledna 1947 Praha) byl československý politik německé národnosti a meziválečný poslanec Národního shromáždění.

Alfred Rosche (* 2. August 1884 in Schluckenau; † 31. Januar 1947 in Prag) war ein sudetendeutscher Jurist, Finanzfachmann, Politiker (NSDAP) und SA-Führer, der nach der Angliederung des Sudetenlandes an das Deutsche Reich in den nationalsozialistischen Reichstag einzog.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodil se jako třetí syn/páté (předposlední) dítě ze šesti potomků velkoknížete Konstantina Nikolajeviče, syna ruského cara Mikuláše I., a jeho manželky Alexandry Josifovny, dcery Sasko-Altenburského vévody Josefa.  Byl - jako všichni Konstantinovičové - vysokého vzrůstu, lišil se však hubeností. Dostalo se mu mimořádně dobrého vzdělání, výborně se orientoval v klasické literatuře, účastnil se domácích divadelních představení a bral hodiny hry na housle; byl považován za nadaného herce. Původně byl předurčen k dráze námořního důstojníka, miloval však nade vše koně a nakonec přešel ke službě u kavalérie.  Nikdy se neoženil a byl proslulým misogynem. Své nenaplněné city přenesl na své neteře a synovce - děti svého staršího bratra Konstantina Konstantinoviče. V roce 1880 si v Krásném Selu postavil daču s konírnou a dvorem pro koně. Zde trávil léto se svým plukem.

Kariéra.

V listopadu roku 1881 ho Alexandr III. povýšil do hodnosti adjutanta v imperátorské svitě. 6. dubna roku 1889 byl povýšen do hodnosti kapitána a jmenován velitelem 2. eskadrily jezdecké gardy. 10. prosince roku 1892 byl povýšen do hodnosti plukovníkа a díky posléze dostal velení pluku jezdecko-grenadýrské gardy.  V roce 1913 předsedal Všeruské výstavě klusáků v Kyjevě. Ruský dostihový sport vděčí za své úspěchy na počátku 20. století právě velkoknížeti Dmitrijovi, rovněž tak ovšem i velké potřebě koní v armádě. U Poltavy měl velkokníže vlastní jezdeckou farmu, kde choval klusáky, v ruské armádě vysoce ceněné.  Velkokníže se nemohl účastnit války s Německem kvůli krátkozrakosti, která se kolem roku 1914 zhoršila v téměř úplnou slepotu. Proklínaje osud, zabýval se Dmitrij Konstantinovič přípravou koní v týlu.

Sovětské období, vězení a poprava.

Na základě dekretu z 26. března roku 1918 byl Dmitrij Konstantinovič poslán do Vologdy, poté byl převezen do vězení v Petrohradu. Žil v jedné cele se svým bratrancem Georgijem Michajlovičem. Současně byl do vedlejší cely zavřen Dmitrijův synovec Gavriil Konstantinovič. Občas se jim podařilo se uvidět.  9. ledna roku 1919 Presidium Čeky rozhodlo "„rozsudek o bývalé imperátorské bandě potvrdit“". Na základě toho Dmitrije Konstantinoviče spolu s Pavlem Alexandrovičem, Nikolajem Michajlovičem a Georgijem Michajlovičem odvezli do Petropavlovské pevnosti a jedné noci poslední lednové dekády roku 1919 zastřelili jako rukojmí za vraždu Rosy Luxemburgové a Karla Liebknechta v Německu. Exekuci velel jistý Gordijenko, vězeňský dozorce, který svého času obdržel cenné dary z Kabinetu Jeho veličenstva. Poslední minuty života se Dmitrij Konstantinovič vroucně modlil a opakoval: "„Pane odpusť jim, neboť nevědí, co činí.“" Pohřben byl pravděpodobně do společného hrobu na Zaječím ostrově (ostrov v ústí Něvy, na němž stojí Petropavlovská pevnost). Oznámení o zastřelení velkoknížat bylo zveřejněno 31. ledna roku 1919 v „Petrohradské pravdě“.  1. listopadu roku 1981 byl velkokníže kanonizován Ruskou pravoslavnou církví za hranicemi.  8. června roku 2009 byl rozhodnutím Generální prokuratury Ruské federace posmrtně rehabilitován.

Dmitrij Konstantinovič Romanov, rusky "Дмитрий Константинович Романов", (, Strelna u Petrohradu – 28. ledna 1919, Petrohrad) byl ruský velkokníže, jeho imperátorská výsost, člen ruské carské rodiny.

Großfürst Dmitri Konstantinowitsch Romanow (; * in Strelna bei Sankt Petersburg; † 30. Januar 1919 in Petrograd) war ein Mitglied aus dem Hause Romanow-Holstein-Gottorp.


Děj.

Mladý úspěšný ghostwriter (Ewan McGregor) souhlasí s dokončením pamětí bývalého britského premiéra Adama Langa (Pierce Brosnan). Přes počáteční váhání jej přesvědčí jeho literární agent Rick Ricardelli (Jon Bernthal) s argumentem, že se jedná o životní zakázku. Na celou práci mu nakladatelství určí limit jednoho měsíce s tučným honorářem čtvrt miliónu dolarů. Spisovatel má navázat na dílo dlouholetého premiérova poradce Mika McAryho, jenž zemřel za nejasných okolností. Jeho opuštěné BMW bylo nalezeno na trajektu a poradce s vysokou hladinou alkoholu v krvi mrtvý na přilehlé pláži ostrova, na němž vlastní Lang sídlo.  Uprostřed zimy se musí ghostwriter pro nutnost přímé konfrontace a prostudování přísně střeženého rukoupisu přestěhovat z Anglie do premiérova přímořského domu poblíž vesnice Old Haven (narážka na skutečnou vesnici Vineyard Haven) na ostrově Martha's Vineyard. V den jeho příjezdu však bývalý britský ministr zahraničí Richard Rycart (Robert Pugh) veřejně obviní Langa ze schvalování nezákonného zatčení osob podezřelých z terorismu a jejich předání CIA k mučení, čímž se mohl dopustit válečného zločinu. Expremiér tak čelí hrozbě trestního stíhání ze strany Mezinárodního trestního soudu, pokud nesetrvá ve Spojených státech či jiném státu nepodléhajícím jeho jurisdikci.  Veřejné nařčení expremiéra přiláká na ostrov novináře a řadu protestujících, kteří jsou drženi za hranicemi pozemku domu. Jeho nejbližší, manželka Ruth (Olivia Williamsová) a osobní asistentka a současně také milenka Amelia Blyová (Kim Cattrall), zůstávají v jeho blízkosti a snaží se jej podpořit. Spisovatel se z místního hotelu, který se stal útočištěm zpravodajských týmů, stěhuje do relativního klidu Langova domu, kde je mu přidělen pokoj po zemřelém McArym. V něm náhodou nalezne obálku s fotkami bývalého předsedy vlády, telefonní číslo a další stopy, které by mohly svědčit o neznámém tajemství. V době Langovy absence stráví milostnou noc s jeho manželkou Ruth, která se tak mužovi možná mstí za nevěru. Při vyjížďce na kole narazí na dům starého muže (Eli Wallach), v jehož blízkosti bylo na pláži nalezeno mrtvé – snad vyplavené tělo jeho předchůdce. Muž mu sděluje, že je nemožné, aby západní proudy tělo z trajektu zanesly až do těchto míst. V osudnou noc navíc sousedka viděla na pláži záblesky, ovšem vypovídat již nemůže. Krátce nato zakopla na schodech a po pádu upadla do bezvědomí.  Následující ráno spisovatel nasedá do BMW, kterým jezdil McAra s prvotním cílem dostat se do hotelu. Při jízdě však zjišťuje, že je nastavená GPS s neznámým cílovým místem určení. Rozhoduje se ji následovat, nasedá na trajekt a na pevnině přijíždí k cíli na lesní cestě. Vystupuje z vozu a před ním se objeví neznámé sídlo. Jedná se o dům profesora mezinárodních vztahů na Harvardu Paula Emmetta (Tom Wilkinson), který je zachycen na předtím objevených fotografiích s Langem, ještě v dobách studií v Cambridgi. Profesor tvrdí, že si na Langa jen matně pamatuje z divadelního kroužku a vlastně jej ani nezná. Ghostwriter pojímá podezření, že s ním Emmett nehraje čistou hru, něco tají a to by mohl být klíč ke smrti předchozího pisatele premiérova životopisu. Po odjezdu z domu jej sleduje auto, které se náhle vytratí. Ghostwriter se naloďuje na poslední trajekt, když v tom dělník otevírá již zavřenou bránu a do útrob lodi vjíždí auto, které jej sledovalo. Rychle se rozhoduje uprchnout z lodi na pevninu a ubytovat se v přístavním motelu.  Na pokoji při googlování objevuje informace poukazující nato, že profesor Emmett je agentem CIA. Podruhé volá na neznámé číslo napsané na jedné z nalezených fotografií. Ozývá se hlas bývalého ministra zahraničí Rycarta, který pro něj přijíždí vozem. Nyní je mu jasné, že McAry byl ministrovým informátorem. Navštěvují místní bistro a Rycart tvrdí, že mu expremiérův poradce svěřil tajemství. Klíč k pravdě o Langovi prý je zapsán na začátku rukopisu. Ten má ghostwriter s sebou v kufru. Předává jej ministrovi, který se snaží danou pravdu vyčíst ze začátku autobiografie. Nic podezřelého však nenalézá. Spisovatel mezitím přijímá telefon od Langa, jenž právě míří soukromým tryskáčem na ostrov a nabízí mu, že se pro něj zastaví. Rycart spisovateli doporučuje, ať nabídku přijme a následně se jej snaží přesvědčit ke spolupráci proti Langovi. Celé setkání si ministr nahrává na záznamové zařízení. Na palubě pak spisovatel přímočaře Langa obviňuje z toho, že se Emmettem nechal naverbovat do CIA a pro agenturu pracoval i ve funkci premiéra.  Po příletu na ostrov je na letišti expremiér zastřelen před televizními štáby a protestujícími. Atentátníkem je protiválečný aktivista, který ztratil ve válce syna, a to v době, kdy Lang úřadoval v Downing Street č. 10. Následně je střelec usmrcen policií. Ghostwriter podstoupí výslech a na čas je mu jako svědkovi odejmut cestovní pas. Navzdory expremiérově smrti má do čtrnácti dnů připravit jeho životopis k vydání.  Na londýnském křtu knihy, kam jej pozvala Langova sekretářka Amelia, jí na památku přinesl původní rukopis biografie. Během rozhovoru mu jakoby mimoděk prozradí, že rukopis měl být přísně chráněn, protože jeho „začátky“ – nikoli „začátek“, mohly ohrozit národní bezpečnost Spojených států ne až tak Velké Británie. Ghostwriterovi také odpoví na otázku, proč je Emmett přítomný na křtu. Nejedná se o nic zvláštního, dělal totiž Ruth Langové na Harvardu konzultanta. Spisovateli se spojí souvislosti, ještě na chvíli si půjčuje rukopis a odchází do postranní místnosti. Poskládá první strany rukopisu na sebe a podškrtává pouze úvodní slovo každé z nich. Zjeví se věta, ve které je ukryto tajemství: "„Langova žena Ruth byla naverbována jako CIA agentka profesorem Paulem Emmettem z Harvardovy univerzity.“" Došlo mu, jak mu Langova žena říkala, že na ni manžel v rozhodnutích vždycky dal. To ona formovala jeho proamerická rozhodnutí, když souhlasil s britskou účastí na válkách vedených USA, na odvolání členů vlády s protiamerickým postojem. Spisovatel do lístečku se jménem „Ruth Langová“ napíše dané odhalení a pošle jej publikem z ruky do ruky k právě mluvící vdově. Ta po přečtení vypadá zničená. Když jej vyhledá pohledem, spisovatel s úsměvem pozvedá sklenku šampaňského k přípitku a odchází ze sálu i s rukopisem. Vychází na ulici, kolem něj projíždí taxík, který nezastavuje.  Spisovatel pokračuje v chůzi po silnici a vychází ze záběru. Blížící se auto v jeho směru zrychluje. Mimo záběr dochází k nárazu. Lidé se sbíhají k místu nehody. Někdo stav zraněného komentuje slovy, že to vypadá zle. Do ulice se snáší bělavé papíry rukopisu.

Podobnost s příběhem Tonyho Blaira.

Tak jako v románu je charakter postavy Adama Langa zastřeným obrazem bývalého britského premiéra Tonyho Blaira. BBC uvedla, že postava „byla inspirována Tonym Blairem," a že „duch Tonyho Blaira... straší vymyšleného pana Langa s odkazem na invazi do Iráku, válku proti terorismu a příliš opatrnické přátelství ke Spojeným státům."  Herci, kteří ztvárnili role britského ministra zahraničí Richarda Rycarta a americké ministryně zahraničí, fyzicky odpovídali předloze – skutečným osobám v těchto úřadech, Robinu Cookovi a Condoleezze Riceové. Stejně jako v thrilleru Rycart, také ministr Cook se v rámci zahraniční politiky odkloňoval od linie vedené premiérem Blairem. Postava vetchého starce žijícího na ostrově je narážkou na Kennedyho ministra obrany a pozdějšího šéfa Světové banky Roberta McNamaru.

Produkce.

Polanski se s literátem Robertem Harrisem původně spojil, aby zfilmoval jeho knihu "Pompeii" ("Pompeje"). Záměr vzniku filmu, který měla financovat společnost Summit Entertainment, byl oznámen na Filmovém festivalu v Cannes 2007 jako potenciálně nejdražší evropský film všech dob. Kvůli hrozící stávce herců na podzim téhož roku byl však projekt zrušen.  Polanski a Harris se nerozešli a začali připravovat scénář ke spisovatelově bestselleru "Duch" ("The Ghost"). Na počátku roku 2008 oznámil režisér zahájení natáčení. Do hlavních postav byli obsazeni Nicolas Cage, Pierce Brosnan, Tilda Swintonová a Kim Cattrall. Následně došlo k ročnímu odkladu natáčení a dvě z hlavních postav byly přeobsazeny. Roli Cage získal Ewan McGregor a charakter Swintonové pak Olivia Williamsová.  Filmová produkce byla zahájena v únoru 2009 v postupimských Babelsberg Studios. Německo posloužilo filmařům k natočení většiny snímku. Pokud se chtěl Polański vyhnout zatčení, nemohl legálně odcestovat do Spojených států ani do Londýna. Většina exteriérů odehrávajících se na Martha's Vineyard tak byla nasnímána na ostrově Sylt v Severním moři. Trajekt patřil společnosti MS SyltExpress. Exteriéry domu byly vytvořeny na ostrově Uznojem v Baltském moři. Budova nakladatelství se ve skutečnosti nacházela v centru Berlína a za lokální ostrovní letiště Vineyard posloužilo Strausberg Airport nedaleko německého hlavního města. Několik záběrů exteriérů pro automobilovou jízdu ghostwritera bylo nafilmováno druhou jednotkou v lokacích Massachusetts, bez účasti Polańského a herců.  V září 2009, kdy se Polański chystal zúčastnit Curyšského filmového festivalu, byl švýcarskou policií zajat a uvězněn pro sexuální zneužití. Postprodukce tak byla nakrátko zastavena, aby ji poté režisér dokončil nadálku z domácího vězení ve Švýcarsku. V důsledku zatčení se také nezúčastnil světové premiéry filmu na Berlinale, která proběhla 12. února 2010. Summit Entertainment pak vydala 3. srpna 2010 domácí verzi na jediném disku DVD/Blu-ray combo.

Muž ve stínu () je politický thriller z roku 2010 v britsko-francouzsko-německé koprodukci režírovaný Romanem Polańskim. Scénář napsal Polański společně se spisovatelem Robertem Harrisem jako adaptaci literátova románu "Duch" (v angl. originále "The Ghost"). Hlavní postavy ztvárnili Ewan McGregor, Pierce Brosnan, Kim Cattrall a Olivia Williamsová. Na 23. ročníku Evropských filmových cen snímek vyhrál v kategoriích "nejlepší film roku, nejlepší režisér, nejlepší herec, nejlepší skladatel" a "nejlepší scenárista". Získal také dva Césary.

Der Ghostwriter (Originaltitel: "The Ghost Writer") ist ein Politthriller von Regisseur Roman Polański, der auf dem Roman "Ghost" von Robert Harris basiert. Der Film feierte 2010 seine Welturaufführung im Wettbewerb der Berlinale 2010. Im selben Jahr wurde die Produktion mit dem Europäischen Filmpreis prämiert.


Mládí a vzdělání.

Linehan vyrostl v Castlenocku a navštěvoval Marist Catholic University School na Leeson street v Dublinu, kde také roku 1986 maturoval. Ve studiích pokračoval na Plenkett's School ve Whitehallu a na Colaiste Dhulaigh v Coolocku. Potom pracoval jako spisovatel v tisku Hot Press. Svůj sloupek měl také v magazínu In Dublin. Nakonec se odstěhoval do Londýna. Je ateistou a čestným členem Národní světské společnosti. Baví ho poker a hraje hlavní roli v britské televizní show Celebrity Poker Club.

Spisovatelská kariéra.

Televize.

Linehan a Mathews jsou zodpovědní za velkou část „sketch“ show včetně "Alas Smith & Jones" (1984), "Harry Enfield a kámoši" ("„Harry Enfield and Chums"“,1994), "The All New Alexei Sayle Show" (1994), a postavy Teda & Ralpha ze seriálu "Rychlá show" ("The Fast Show" - postavy byly vytvořeny Linehanem a Mathewsem a hráli je Charlie Higson a Paul Whitehouse).  Nicméně to byl seriál "Otec Ted" ("Father Ted", tři série 1995-1998), jenž může za jejich největší úspěch u veřejného publika. Linehan a Mathews pak napsali první sérii „sketch“ show "Velkovlak" ("Big Train", 1998), ale Linehan už v druhé sérii nepokračoval.  Také napsali epizodu „Dearth of A Salesman“ pro seriál "Coogan's Run" (1995), ve kterém vystoupila postava Garetha Cheesemana. Později, v roce 2003, byli časopisem The Observer jmenováni v seznamu padesáti nejkomičtějších her zpracovaných televizí.  Linehan píše od té doby pro další show, včetně seriálu "Brass Eye" (1997). S Dylanem Moranem spolupracoval na první sérii Black Books, do které přispěl také Mathews. Linehan svým materiálem přispěl také do hry "Modrý Jam" ("Blue Jam") a jeho televizní adaptace s názvem "Jam" (2000).  V poslední době Linehan napsal a režíroval pro TV stanici Channel 4 sitcom "Partička IT" ("IT Crowd", 2006), ve kterém usiloval o ustoupení od britského trendu komedíí zesměšňujících dokumentární filmy a návrat k staromódnímu stylu sitcomu, natáčeným před obecenstvem ve studiu.

Knihy.

Linehan a Mathews publikovali jednu knihu: Také přispívali do různých magazínů a napsali poznámky pro populární řadu kompilací alternativní hudby „Volume“.

Režisérská kariéra.

Graham Linehan režíroval následující televizní show: Jako režisér Linehan debutoval krátkým komediálním hororem "Hello Friend", na kterém spolupracoval i jako scenárista. Tento film se objevil na bonusu k DVD "The IT Crowd: Version 1.0". Linehan byl také výkonným producentem první řady seriálu "Partička IT" a vedoucí výroby jedné epizody seriálu "Otec Ted" ("Father Ted", 1995-1998)

Graham Linehan (narozen 1968) je irským scenáristou a režisérem. Společně s Arthurem Mathewsem napsal mnoho úspěšných televizních komedií, např. "Black Books" nebo "The IT Crowd".

Graham Linehan (* 22. Mai 1968 in Dublin, Irland) ist ein irischer Regisseur, Schauspieler und Drehbuchautor. Er schrieb, oft zusammen mit Arthur Mathews, eine Reihe von erfolgreichen Comedyserien. Er ist besonders bekannt für seine Beteiligung an den Serien "The IT Crowd", "Black Books" und "Father Ted".


Vznik balady.

Báseň, napsaná ve čtyřveršové a šestiveršové strofě balad z angloskotského pohraničí (tzv. border-ballads, tj. pomezní balady), vyšla poprvé roku 1798 v básnické sbírce "Lyrické balady" ("Lyrical Ballads"), kterou Coleridge napsal společně se svým přítelem a básníkem Williamem Wordsworthem a která je považována za skutečný počátek anglického romantismu.  Přestože sbírka vznikla jako výsledek tvůrčí spolupráce obou básníků, je Wordsworthův podíl na baladě nejasný. Podle jeho vyjádření pochází klíčový motiv zastřelení albatrosa od něho, když Coleridgeho seznámil s knihou "A Voyage Round The World by Way of the Great South Sea" (1726), kterou napsal kapitán George Shelvocke a ve které se tento motiv objevuje. Coleridge však svému příteli uznal autorství pouze několika veršů.  Mnozí literární kritikové zase předpokládají, že inspirací pro báseň byla plavba kapitána Thomase Jamese do Arktidy roku 1631 nebo plavba kapitána Jamese Cooka do jižních moří v letech 1772–1775 Jiní vidí podobnost příběhu starého námořníka s pověstí o Bludném Holanďanovi nebo s příběhem Ahasvera (věčného Žida). který za své provinění musí až do soudného dne bloudit po zemi.  Pro druhé vydání "Lyrických balad" roku 1800 Coleridge báseň upravil (snažil se zmírnit silně archaizující básnický jazyk balady) a definitivní podobu jí dal roku 1817 ve sbírce "Sybiliny lístky" (Sybilline Leaves), kdy se v margináliích (poznámkách na okraji textu) pokusil vysvětlit nejasnosti týkající se rozlišení démonických a andělských duchů objevujících se v příběhu.  Přes nepochopení některých Coleridgeových přátel (zvláště Robertem Southeym) i většiny tehdejších literárních kritiků se balada stala nejvýznamnější Coleridgeovu básní a zasloužila se o komerční úspěch "Lyrických balad".

Obsah balady.

Báseň zásadním způsobem transformuje hlavní téma lidové balady, kterým je provinění proti lidskému nebo přírodnímu řádu, po kterém následuje trest. Místo osudu nebo zákona v ní však na základě nahodilých (nikoliv příčinných) souvislostí působí tajemné a nepochopitelné síly. Je uvedena slovy, že se jedná o ""příběh o tom, kterak loď překročivší rovník byla bouří zahnána do ledových končin poblíž jižního pólu, načež zamířila do horkého zeměpásu v Tichém oceánu, jakož i o podivuhodných událostech, které se přitom přihodily, též i o způsobu, jakým se námořník do vlasti navrátil."".  Vlastní vyprávění začíná tím, že tři mládenci pozvaní na svatbu potkají starého námořníka. Ten jednoho z nich zadrží a začne mu vyprávět svůj příběh. Svatebčan, jakoby očarován námořníkovým divokým zrakem, je nucen příběh vyslechnout.  Námořník líčí, jak jeho loď vyplula na jih a jak jí přálo počasí, dokud nepřekročila rovník. Pak přišla hrozná vichřice a zahnala loď mezi ledová pole u jižního pólu. Když už všichni ztráceli naději na záchranu, vynořil se z mlhy albatros, který jim ukázal cestu na sever a devět dní je na této cestě doprovázel. Pak jej starý námořník naprosto zbytečně a bez příčiny zastřelil kuší.  Posádka nejprve námořníka proklínala za to, že zabil ptáka, který všem přinesl štěstí. Když se však rozplynula mlha a stále vál příznivý vítr, začala námořníkův čin schvalovat, čímž se stali spoluviníky jeho zlého činu. Když loď téměř dosáhla rovníku, vítr najednou utichl a loď zůstala uvězněna v zahnívajícím tropickém moři plném hemžící se slizké havěti. Pod žhnoucím sluncem začali všichni trpět strašlivou žízní a mnohé ve snách pronásledoval Duch vládnoucí polárním končinám. Posádka se v zoufalství snažila veškerou vinu svalit na starého námořníka a pověsili mu na krk místo kříže zabitého ptáka.  Když námořník zahlédl v dálce loď, všichni se radovali do té doby, než zjistili, že jde o vrak, který se k nim blížil ničím nepoháněn. Jeho posádku tvořil kostlivec (Smrt) a přízračná žena zvaná "Život ve smrti" ("Life-in-Death"). Přízraky hráli spolu v kostky o posádku a "Život ve smrti" vyhrála námořníka. S východem měsíce pak všichni členové posádky až na námořníka padli mrtvi na palubu a námořníkovi připadalo, že jejich oči jej pronásledují prokletím.  Hněv námořníka na tvory z moře kolem lodi za to, že žijí, zatímco jeho druhové zemřeli, byl po sedmi dnech vystřídán soucitem, který vyvolala krása mihotavé hry tvorů v měsíčním světle. Probudila se v něm schopnost modlit se a tvorům v duchu požehnal. Tím se začalo jeho prokletí lámat. Mrtvý albatros se mu svezl z krku a zmizel v hlubinách. Přišel déšť, který námořník přičítal zásahu Matky boží. Těla posádky, posedlá dobrými duchy, se zvedla a pomáhala řídit loď, kterou nadpřirozené andělské sily hnaly k severu až k námořníkovu rodnému břehu. Tam duchové opustili mrtvá těla posádky a ta opět padla na palubu. Vzápětí se loď potopila a námořníka zachránil lodivod, který se k lodi vydal na člunu.  Na břehu se námořník setkal se starým poustevníkem z lesní samoty. Zapřísahal ho, aby jej spasil, a pak přijal doživotní pokání. Od té doby musí chodit po světě a vykládat svůj příběh lidem, které potká, a tím je učit lásce a pokoře před vším, co Bůh stvořil a co miluje.  Po skončení vyprávění námořník sdělí svatebčanovi poučení o nutnosti lásky k veškerému tvorstvu a odchází. Svatebčan jíž nejde na svatbu, ale jako omráčený jde domů. Nazítří vstává jako moudřejší muž.

Píseň o starém námořníkovi (1798, "The Rime of the Ancient Mariner") je balada anglického romantického básníka Samuela Taylora Coleridgeho, jejíž hrdina se proviní tím, že na moři zabije bezdůvodně albatrosa, a je za to potrestán tajemnými přírodními silami.

The Rime of the Ancient Mariner ("Die Ballade vom alten Seemann") ist eine Ballade, die 1798 vom britischen Dichter Samuel Taylor Coleridge verfasst wurde. Sie wurde in der Balladensammlung "Lyrical Ballads" veröffentlicht und gilt als Beginn der englischen Romantik. Die Ballade hatte großen Einfluss auf die englische Sprache, was u. a. an zahlreichen Zitaten aus der Ballade erkennbar ist, die als Sprichwörter in die englische Sprache eingegangen sind.


Klubová kariéra.

S mládežnickým týmem Juventusu vyhrál Torneo di Viareggio v letech 2009 a 2010, zahrál si také za první mužstvo v nejvyšší soutěži i Lize mistrů. Na hostování v Pescaře pomohl týmu k vítězství v Serii B 2011/12 a s 28 góly byl nejlepším střelcem soutěže. Po sezoně přestoupil do Janova, kde strávil rok a pak ho koupil Torino FC. Je prvním hráčem Turína, který se stal králem střelců od roku 1977, kdy vyhrál Francesco Graziani.  Do Borussie Dortmund přestoupil po úspěšné sezóně v Torino FC, kdy se stal se nejlepším střelcem Serie A ročníku 2013/14 s 22 brankami. Přišel jako náhrada za polského útočníka Roberta Lewandowského, který zamířil do Bayernu Mnichov. Immobile podepsal s BVB pětiletý kontrakt. Před sezonou 2014/15 vyhrál s Borussií DFL-Supercup proti Bayernu Mnichov (výhra 2:0).  V červenci 2015 odešel na roční hostování do španělského týmu Sevilla FC. V lednu 2016 odešel hostovat do FC Turín.

Reprezentační kariéra.

Reprezentoval Itálii na Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2013 v Izraeli, vstřelil gól ve finálovém zápase proti Španělsku, který Italové prohráli 2:4.  V seniorské reprezentaci Itálie debutoval 5. března 2014 v přátelském utkání proti Španělsku (prohra 0:1). Byl zařazen do širší nominace na mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, poté se dostal mezi třiadvacítku hráčů pro MS, jejíž složení oznámil trenér Cesare Prandelli 2. června. 8. června vstřelil v přípravném utkání proti Fluminense FC, které Italové vyhráli 5:3, hattrick. Na šampionátu však vyšel střelecky naprázdno: v utkání proti Anglii (výhra 2:1) střídal v 73 minutě Balotelliho, proti Kostarice (prohra 0:1) nehrál, do posledního zápasu skupiny proti Uruguayi (prohra 0:1 a vyřazení) nastoupil od začátku, v 71. minutě ho vystřídal Antonio Cassano.  První reprezentační gól vstřelil 4. září 2014 ve 3. minutě přátelského utkání proti Nizozemsku, které Italové vyhráli 2:0.

Ciro Immobile (* 20. února 1990, Torre Annunziata) je italský fotbalový útočník, hrající v týmu SS Lazio. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Ciro Immobile (* 20. Februar 1990 in Torre Annunziata) ist ein italienischer Fußballspieler. Der Stürmer steht bei Lazio Rom unter Vertrag.


Vznik.

Jižní část provincie Kasai získala faktickou nezávislost za podobných okolností jako sousední Katanga, příčinou byl politický chaos v době dekolonizace Belgického Konga. Krátce před získáním samostatnosti na Belgii začaly tyto dvě provincie bojovat proti režimu. 14. června 1960, 16 dní před tím, než Kongo získalo nezávislost na Belgii, představitelé celé provincie Kasai deklarovali vlastní samostatnost a vyhlásili "Federální stát Jižní Kasai". K odtržení vedly politické třenice mezi lídry centrální vlády a místními vůdci, které velmi sužovaly tento region. Také problémy na etnické bázi (mezi lidmi Luba a Bena Lulua, žijícími na tomto území) byly částečné odpovědné za oddělení Kasaie.  Nezávislost celé provincie se nepodařilo udržet, ale 8. srpna 1960 byl za neoficiální podpory Belgie (která tím sledovala vlastní ekonomické zájmy) vyhlášen Důlní stát Jižní Kasai s hlavním městem Bakwanga. Prezidentem nově vzniklého státu byl jmenován Albert Kalonji a předsedou vlády se stal Joseph Ngalula.  Na shromáždění významných osobností regionu, které se konalo 12. dubna 1961, byl za panovníka (tzv. "mulopweoho") zvolen Kalonjiho otec, který však vzápětí abdikoval ve prospěch svého syna. Ten pak vládl pod jménem "mulopwe Albert I. Kalonji".

Zánik.

Tehdejší předseda konžské vlády, Patrice Lumumba, musel čelit celostátní vzpouře armády a prozápadním povstáním v provinciích bohatých na nerostné suroviny – v Katanze a Jižním Kasaii. Lumumba byl vyzván k rychlému podmanění těchto odpadlých provincií. Nespokojen s reakcí OSN, požádal Lumumba o vojenskou pomoc Sovětský svaz, který pomohl s přepravou konžských jednotek na místo určení a ty tak přepadly Kasai. Tato krvavá akce měla za následek smrt tisíců domorodců kmene Baluba a útěk asi čtvrt milionu uprchlíků.  Lumumbovo rozhodnutí přijmout sovětskou pomoc rozhněvalo Spojené státy, které chtěly zničit jakékoli komunistické myšlenky v zemi a odstranit všechny levicově smýšlející politiky z regionu, proto finančně a prostřednictvím CIA podporovaly armádu vedenou Josephem Mobutem.  Jelikož Mobutu věděl o Lumumbově schopnosti mobilizovat masy, nechal ho zatknout a přepravit do provincie Katanga, kde byl 17. ledna 1961 popraven. Vše se dělo za asistence katangských jednotek podporovaných belgickou i americkou vládou. Důvodem podpory byla v případě Belgie touha po právech k těžbě mědi a diamantů v Katanze a Jižním Kasaii.  Po krvavých čtyřech měsících, během nichž bylo zmasakrováno několik tisíc obyvatel, si jednotky ústřední konžské armády znovupodrobily region a 30. prosince 1961 Kalonjiho zatkly, čímž ukončily samostatnost Jižního Kasaie.  Kalonji sice z vězení utekl a snažil se opětovně ujmout vlády, jeho snaha však byla zmařena již za méně než měsíc.

Rozdělení.

Pod následným režimem diktátora Mobutu Sese Seka byl Jižní Kasai rozdělený do dvou částí - "Východního" a "Západního". Většina území byla alokována do Kasaie Oriental (Východní Kasai), zatímco zbytek historického Kasaie byl přejmenován na Kasai-Occidental (Západní Kasai). Mobuteho očividnou snahou bylo zamezení případných separatistických snah a aktivit v budoucnu. Provincie Kasai-Oriental (dřívější Jižní Kasai), s hlavním městem Mbuji Mayi (bývalé město Bakwanga), je diamantovým centrem Demokratické Republiky Kongo a je lokalizovaná v jihocentrální části země. V regionu se střídají dvě klimatická období – období sucha a období dešťů. Jazyk obyvatel z této části země, Ciluba (Tshiluba), je jedním ze čtyř národních jazyků země. Obyvatelé mají hluboce zakořeněný smysl sounáležitosti.  V roce 2006 bylo novou ústavou stanoveno, že region Kasai bude přerozdělen do 5 provincií: "Kasai oriental, Lomami, Sankuru" (tyto tři patří ke Kasai-Oriental), "Kasai" a "Lulua" (patřící ke Kasai Occidental).

Vlajka Jižního Kasaie.

Vlajka Jižního Kasaie byla horizontálně červeno-zelená (či zeleno-červená) s velkým žlutým „V“. Toto žluté písmeno V značilo vítězství. Tato vlajka byla užívána přibližně v letech 1960 až 1962.

Jižní Kasai (neboli Důlní stát Jižní Kasai; domorodý název État minier du Sud-Kasaï) byl odtržený region Konga a de facto samostatný stát v letech 1960-61. Dnešní název této části země je Kasai Oriental. Název oblasti je odvozen od řeky Kasai, protékající Demokratickou republikou Kongo a Angolou.

Süd-Kasai (offizieller Name État autonome du Sud-Kasaï bzw. État minier du Sud-Kasaï) war ein international nicht anerkannter Staat auf dem Territorium von Kongo (Kinshasa) während der Kongo-Krise von 1960 bis 1961.


Život.

Denis Ten se narodil v kazašské Alma-Atě, ale měl korejskou národnost (patří ke skupině ruských Korejců Korjo-saram). Jeho praprapradědeček Min Keung-ho byl významným generálem Korejského císařství. Ke krasobruslení ho přivedla matka, která hledala pro syna sport, který by se dal skloubit se školním vyučováním. Navštěvoval hudební školu a kromě krasobruslení se věnoval sborovému zpěvu. Se svým sborem získal stříbrnou medaili na Olympiádě sborového zpěvu v jihokorejském Pusanu v roce 2002. Intenzivně se však nemohl věnovat oběma zálibám, a proto si vybral krasobruslení.  Jeho první trenérkou byla Ajguľ Kuanyševová, později si ho vybrala Jelena Bujanovová Vodorezovová a pozvala ho k sobě do tréninkového centra blízko Moskvy. Tam v klubu CSKA trénoval pod jejím vedením od svých deseti let. V roce 2006 ve věku 12 let vyhrál seniorské mistrovství Kazachstánu, ale mezinárodních soutěží se kvůli věkové hranici Mezinárodní bruslařské unie (13 let) ještě nemohl zúčastnit.  Měl staršího bratra Alexeje. Od roku 2004 žil a trénoval v Moskvě, v roce 2010 se přestěhoval do Kalifornie. Během jeho pobytu mimo domov jej doprovázela matka, zatímco otec s bratrem žili v Kazachstánu.  Ten hovořil plynně rusky a protože je to jeden z úředních jazyků Kazachstánu, považoval ruštinu za svou rodnou řeč.

Kariéra.

Sezóna 2006/2007.

V sezóně 2006/2007 se třináctiletý Ten poprvé mohl představit na mezinárodní juniorské soutěžní scéně. Debutoval 5. října 2006 na soutěži série "ISU Grand Prix juniorů" v nizozemském Haagu. Umístil se na čtrnáctém místě v krátkém programu a na sedmém ve volných jízdách, celkově skončil desátý. V listopadu téhož roku se zúčastnil i soutěže "Coupe Internationale de la Ville de Nice" ve francouzském Nice v nováčkovské sekci, kde zvítězil s náskokem 4,18 bodu před stříbrným Rusem Arturem Gačinským.  V únoru 2007 Ten vyhrál "Dragon Trophy" ve slovinském hlavním městě Lublaň. Později ve stejném měsíci se zúčastnil juniorského mistrovství světa 2007 v Oberstdorfu. Po krátkém programu byl na 26. místě a o 0,44 bodu mu utekl postup z kvalifikace do volných jízd. Svou první mezinárodní sezónu Ten skončil na soutěži "Haabersti Cup" v estonském Tallinnu, kde zvítězil o 16,34 bodu za stříbrným domácím reprezentantem Viktorem Romanenkovem.

Sezóna 2007/2008.

Následující sezónu Ten začal účastí na soutěžích juniorské série "ISU Grand Prix". V září 2007 se zúčastnil soutěže v rumunském Miercurea Ciuc, kde skončil na celkovém šestém místě, 5,09 bodu za bronzovým medailistou Takahito Murom. Na druhém závodě o dva týdny později v Tallinnu skončil desátý v krátkém programu, i v konečném pořadí. Celkově skončil v žebříčku Junior Grand Prix pro sezónu 2007/2008 na 31. místě.  V listopadu soutěžil na "NRW Trophy" v juniorské kategorii, vyhrál obě části soutěže a získal zlatou medaili s náskokem 22,59 bodu před stříbrným Gordejom Gorškovom z Ruska.  V únoru 2008 se Ten zúčastnil Mistrovství světa juniorů 2008 v Bulharsku a po 8. místě v krátkém programu a 19. místě ve volných jízdách skončil na konečném 16. místě. Díky svému umístění na mistrovství světa získal Ten právo nominace jednoho soutěžícího do každé soutěže Grand Prix juniorů v následující sezóně pro Kazachstán.

Sezóna 2008/2009.

Ten začal svou sezónu 2008/2009 na závodě ve městě Courchevel ve Francii, kde získal celkové výborné 4. místo se ztrátou 7,82 bodu na bronzového medailistu Florenta Amodia. Ve své volné jízdě skočil čistý trojitý Axel. Dosaženým 4. místem Ten získal šanci kvalifikovat se do soutěže "Finále Grand Prix". O měsíc později se zúčastnil své druhé soutěže série Grand Prix juniorů v běloruském městě Homel. V krátkém programu skočil čtyři trojité skoky, včetně Axela, ve volné jízdě dokonce šest trojitých skoků. Soutěž vyhrál s náskokem 4,60 bodu před Číňanem Jang Čchao. Díky vítězství se Ten stal prvním krasobruslařem z Kazachstánu, který získal medaili na akci Mezinárodní bruslařské unie a zároveň prvním, který se kvalifikoval do soutěže "Finále Grand Prix juniorů".  Ten původně plánoval svůj seniorský debut na mezinárodní scéně na Memoriálu Ondreje Nepely v Bratislavě koncem listopadu 2008. Nakonec ale ze soutěže odstoupil před krátkým programem a nesoutěžil.  V prosinci 2008 se Ten zúčastnil "Finále Grand Prix juniorů" v jihokorejském Soulu. V krátkém programu skočil trojitý Axel, ale spadl při kombinaci skoků a nedokončil jízdu, kvůli čemuž byl průběžně na sedmém místě. Ve volné jízdě skočil kombinaci trojitého Axela s dvojitým Toeloopomem a dalších šest trojitých skoků, což mu zajistilo 3. místo a celkové 5. místo.  Svůj seniorský debut nakonec Ten jako patnáctiletý absolvoval na Mistrovství čtyř kontinentů 2009 v kanadském Vancouveru v únoru 2009. Celkově obsadil 9. místo.  O dva týdny později Ten soutěžil na Mistrovství světa juniorů 2009 a skončil na 4. místě, pouze 0,63 bodu za bronzovým medailistou Grigorievem.  Sezónu Ten ukončil na Mistrovství světa 2009 jako nejmladší účastník mužské soutěže. Ten obsadil celkově 8. místo a získal historicky poprvé dvě místenky do olympijské soutěže mužů pro Kazachstán.

Sezóna 2009/2010.

Ten vyhrál soutěž "Golden Spin of Zagreb 2009" a skončil čtvrtý na soutěži "NRW Trophy 2009". Svůj seniorský debut na soutěžích série "Grand Prix" absolvoval na soutěžích "Cup of China 2009" a "Skate Canada International 2009", kde obsadil desáté (Cup of China; 182,63 bodu) a sedmé místo (Skate Canada; 193,33 bodu).  Na Mistrovství čtyř kontinentů 2010 byl po krátkém programu čtvrtý, ale po dvou pádech ve volné jízdě skončil na celkovém desátém místě se skóre 172,65 bodu.  Vrcholem sezóny 2009/2010 byly Zimní olympijské hry 2010, na kterých Ten dosáhl na jedenácté místo s bodovým skóre 211,25. Závěrečnou vrcholovou akcí sezóny bylo Mistrovství světa 2010, na kterém skončil třináctý s 202,46 body. Pro následující mistrovství světa oznámil Ten změnu trenéra a přestěhoval se s matkou do Kalifornie. Jeho novým trenérem se stal Frank Carroll. Zároveň Ten oznámil spolupráci s Rafaelem Arutjunjanem.

Sezóna 2010/2011.

V sezóně 2010/2011 se Ten zúčastnil dvou soutěží série "Grand Prix" (NHK Trophy 2010 a Skate America 2010), v nichž skončil na jedenáctém (NHK Trophy) a dvanáctém místě (Skate America). Zlatou medaili získal na domácí půdě na Zimních asijských hrách 2011 v Astaně v únoru 2011.

Sezóna 2011/2012.

Ten se umístil na pátém místě na obou akcích série "Grand Prix" (Skate America 2011 a Skate Canada International 2011). Na Mistrovství světa 2012 v Nice Ten skončil na 7. místě, což bylo jeho dosud nejvyšší umístění na mistrovství světa.

Sezóna 2012/2013.

V sezóně 2012/2013 se Ten umístil na 6. místě na "Skate Canada International 2012", na 9. místě na "Rostelecom Cup 2012" a na Mistrovství čtyř kontinentů 2013 skončil dvanáctý. Na Mistrovství světa 2013 zlepšil Ten svůj osobní rekord v krátkém programu (91,56) i ve volné jízdě (174,92). Nakonec vyhrál stříbrnou medaili s celkovým skóre 266,48 bodu, což bylo pouze o 1,3 bodu méně než vítěz Patrick Chan. Denis Ten se stal prvním krasobruslařem z Kazachstánu, který získal medaili na mistrovství světa v krasobruslení.  V červnu 2013 se Ten s trenérem Carrollem přestěhovali do "Toyota Sports Center" v kalifornském El Segundo.

Sezóna 2013/2014.

Kvůli infekci byl Ten nucen odstoupit z jedné ze dvou soutěží série Grand Prix v sezóně 2013/2014 – "Skate America 2013". Na druhé soutěži – "Cup of China 2013" skončil na 4. místě. V únoru 2014 se zúčastnil olympijských her v Soči, kde se z devátého místa po krátkém programu posunul až na třetí příčku za Juzurem Hanjúem a Patrickem Chanem. Byla to první olympijská medaile z krasobruslení pro Kazachstán v historii.

Po olympijské medaili ze Soči.

Vrcholem sezóny 2014/15 se pro Tena stalo mistrovství čtyř kontinentů v Soulu. Vyhrál krátký program i volnou jízdu a získal zlatou medaili a stal se bronzovým medailistou na mistrovství světa v Šanghaji za suverénním duem Javier Fernández, Juzuru Hanjú. Od podzimu 2015 ho ale začala trápit zranění, kvůli kterým vzdal i obhajobu titulu z mistrovství čtyř kontinentů a nevyrovnal předchozí výsledky na mistrovstvích světa. Velkého domácího úspěchu ale dosáhl vítězstvím na Světové zimní univerziádě v Almaty.  V olympijské sezóně 2017/18 si poranil kotník a kvůli výpadkům v tréninku neuspěl na hrách v Pchjongčchangu, kde obsadil v krátkém programu až 27. místo a nepostoupil do volných jízd.  Pro sezónu 2018/19 se měl připravovat na konci července v Torontu, ale kvůli napadení, ke kterému došlo v jeho rodném Kazachstánu, se tak už nestalo.

Smrt a reakce.

Pětadvacetiletý Ten zemřel 19. července 2018 v Almaty v nemocnici po tom, co jej pobodali na ulici dva zloději. Muži se snažili ukrást zrcátka jeho auta a zasadili Tenovi hluboké rány. Poranili mu i stehenní tepnu a Ten ztratil 3 litry krve. Nepomohla ani rychlá operace a po třech hodinách Ten boj o život prohrál. K napadení došlo před patnáctou hodinou na křižovatce ulic Kurmangazy a Bajsetova. V 15:23 byl Ten rychlou záchrannou službou dopraven do Ústřední městské nemocnice ve stadiu klinické smrti. Policie začala případ vyšetřovat jako vraždu. Oba podezřelí muži, jeden ve věku 23 a druhý 24 let, byli zadrženi a hrozí jim doživotní vězení.  Pohřeb proběhl 21. července v Almaty. Tenova rakev byla vystavena v Paláci sportu Baluana Šolaka, kam se s ním přišli rozloučit přátelé, rodina i veřejnost. Smuteční shromáždění se konalo rovněž v Barys Areně v Astaně. Pohřben byl v osadě Družba v Almaty. Útočníci byli odsouzeni k osmnáctiletým trestům vězení. Thomas Bach, předseda Mezinárodního olympijského výboru, na oficiální stránce MOV uveřejnil prohlášení o obrovské tragédii: "„Denis Ten byl skvělý sportovec. Byl to srdečný člověk a šarmantní muž. Je to obrovská tragédie, že jsme ho v tak mladém věku ztratili.“" Ministr kultury a sportu Kazachstánu Arystanbek Mukhamediuly krátce před patnáctou hodinou uvedl, že "„Denis byl výjimečnou osobností a legendou našeho sportu. Zemřel, ačkoliv o jeho život bojovali ti nejlepší doktoři. Je to velká ztráta pro jeho rodinu i pro všechny z nás, kteří jsme ho znali, milovali a obdivovali jeho výjimečnost.“" Klidný odpočinek Tenovi popřál na Twitteru také španělský vrcholový krasobruslař Javier Fernández.

Denis Jurjevič Ten (, 13. červen 1993, Almaty – 19. července 2018, Almaty) byl kazašský krasobruslař soutěžící v mužské sólové kategorii. Byl bronzový olympijský medailista z roku 2014, stříbrný medailista z Mistrovství světa 2013, bronzový medailista z MS 2015, vítěz mistrovství čtyř kontinentů 2015, vítěz Zimních asijských her 2011 a osminásobný mistr Kazachstánu (2006, 2010, 2012–2017).

Denis Jurjewitsch Ten (; * 13. Juni 1993 in Almaty; † 19. Juli 2018 ebenda) war ein kasachischer Eiskunstläufer, der im Einzellauf startete. Er gewann Bronze bei den Olympischen Spielen 2014 und war der Vier-Kontinente-Meister von 2015.


Pozadí a nahrávání.

Album vyšlo po pětileté pauze od "" (1998). Anthrax se rozhodli změnit vydavatelství a podepsali smlouvu s Nuclear Blast. Na otázku, zda se změna nahrávací společnosti na albu projeví, odpověděl kytarista Scott Ian: „Upřímně řečeno je mi to úplně jedno. Byznys je jedna věc a kreativita věc druhá. Nebyla to moc velká výzva, jen jsme chtěli vytvořit co nejlepší desku.“

Vydání.

Vydání alba bylo několikrát odloženo. Původně mělo vyjít 4. února 2003 v Evropě a Japonsku, v USA a Kanadě pak 24. února. Po prodloužení plánovaného data vydání pro země mimo Evropu a Japonsko vyvěsil bubeník Charlie Benante na oficiální stránky skupiny vysvětlení: „Nerad vám to říkám, ale vydání se odkládá až na 15. dubna. Od vydání Vol. 8 je to jenom 73 let, tak co udělá týden nebo dva navíc? Vydavatelství potřebuje víc času na propagaci.“ Později bylo oznámeno, že bylo odloženo i vydání pro Evropu, nejprve na 3. března a nakonec na 6. května 2003. Podle serveru Blabbermouth došlo k neshodě mezi vydavatelstvími Beyond Records a Sanctuary Records. Nakonec album vyšlo pod vydavatelstvím Sanctuary v Severní Americe a pod Nuclear Blast v Evropě.  S prodejem těsně pod 10 000 nosičů v prvním týdnu od vydání se album umístilo na 122. pozici žebříčku Billboard 200. Dodnes se ho ve Spojených státech prodalo přes 62 000 kusů. Kromě 95. pozice ve francouzském žebříčku alb se "We've Come for You All" jinde neumístilo. Jako reakci na nízké prodeje zveřejnil kytarista Scott Ian na stránkách kapely zprávu: „Stejně je to víc, než jsem po pěti letech čekal. Je to v podstatě stejná situace jako u alba "Volume 8", a tohle bylo navíc propagováno převážně jen na internetu.“

Kompozice.

John Bush prohlásil, že deska není ve srovnání s předchozími příliš odlišná „Je to pořád album Anthrax s mnoha odlišnými částmi, které se mohou zamlouvat širokému publiku. Jsou zde rychlejší skladby i takové se spíše tanečním tempem. Prostě všechno, co můžete čekat od alba Anthrax. Bubeník Charlie Benante doplnil, že jsou na albu prvky předchozích nahrávek, ale zároveň kapela experimentovala a prozkoumávala „nové sféry“.

Ohlas kritiky.

"We've Come for You All" získalo po vydání pozitivní ohlasy; About.com jej označilo za album, které „postavilo skupinu znovu na nohy“. Johnny Loftus z Allmusic poukázal na tvrdý zvuk alba, který mu připomněl začátky skupiny Anthrax. Usoudil, že "We've Come for You All" bylo definitivním thrashmetalovým albem, v době, kdy alba tohoto žánru nebyla vůbec běžná.

Sestava.

Zdroj: Allmusic

We've Come for You All je deváté studiové album americké thrashmetalové skupiny Anthrax. Vyšlo 6. března 2003, v Evropě pod vydavatelstvím Nuclear Blast a v Severní Americe pod Sanctuary Records. Jedná se o první album skupiny s kytaristou Robem Caggianem a zároveň poslední studiové album se zpěvákem Johnem Bushem. Nahrávání probíhalo ve studiu v New Yorku a trvalo téměř rok.

We’ve Come for You All ist das neunte Studioalbum der US-amerikanischen Thrash-Metal-Band Anthrax. Es erschien am 3. März 2003 in Europa via Nuclear Blast und in Nordamerika via Sanctuary Records. "We’ve Come for You All" war das erste Anthrax-Album mit dem Gitarristen Rob Caggiano.


Obsah filmu.

Nic (Annette Bening) a Jules (Julianne Moore) žijí v sezdaném lesbickém páru v Los Angeles. Nic se živí jako gynekoložka a Jules je žena v domácnosti, která začíná se zakládáním designové společnosti. Každá z nich porodila dítě pomocí stejného dárce spermií.  Mladší z dětí, Laser (Josh Hutcherson), chce najít svého biologického otce, ale na tento čin mu musí být nejméně osmnáct. Prosí proto svou osmnáctiletou sestru Joni (Mia Wasikowska), aby se spojila se spermobankou a zjistí, že jeho otcem je muž jménem Paul (Mark Ruffalo). Laser, Paul a Joni se setkají, Joni je nadšená z Paulova bohémského způsobu života a Paul se chce stát součástí jejich životů. Joni požádá svého bratra, aby toto uchoval v tajnosti, protože nechce rozzlobit obě své matky. Nicméně Jules a Nic se to dozví a pozvou Paula na večeři. Když Jules mluví o svém podnikání, tak ji Paul požádá, aby mu pomohla přestavět zahradu, ačkoliv se Nic tento nápad vůbec nelíbí.  Při práci pro Paula se Jules začíná líbit, jak Paul oceňuje její práci, zatímco Nic ji v jejím zájmu nikdy nepodporovala. Jules jednoho odpoledne znenadání Paula políbí a nakonec se spolu i vyspí a začnou mít poměr.  Jules s dětmi začínají trávit s Paulem stále víc a víc času. Nic si myslí, že Paul podkopává její autoritu, například tím, že Joni sveze na své motorce, což ji Nic dříve zakázala a také tím, že dává Joni více svobody. Po velké hádce s Jules, Nic navrhne, aby se všichni navečeřeli v Paulově domě, aby se situace zklidnila. Nic se uvolňuje a úplně poprvé začne s Paulem souhlasit. Nicméně Nic poté najde stopy Julesiných vlasů v Paulově koupelně a ložnici. Po návratu domů Nic konfrontuje Jules; ta to zpočátku vyvrací, ale nakonec se přizná. Nic je zdrcená, ale Jules trvá na tom, že do Paula není zamilovaná a není heterosexuální; pouze chtěla být někým oceňována. Joni a Laser jejich hádku uslyší a jsou také naštvaní na Jules. Napětí v domě je čím dál tím horší a Jules je nucena spát na gauči. Paul si myslí, že je do Jules zamilovaný a navrhuje jí, aby opustila Nic, vzala děti a šla bydlet k němu. Jules to odmítá se zhnusením z toho, že Paul vůbec nechápe jejich vztah. Děti jsou rozzlobené na oba.  V noc předtím, než Joni jde na vysokou školu, se Paul objeví u nich doma. Nic na něj začne křičet, nazve ho vetřelcem a řekne mu, že pokud chce rodinu, tak by si měl založit vlastní. Odmítnutý Paul pozoruje zvenku v okně Lasera a snaží se získat jeho pozornost, ale Laser ho ignoruje. Později té noci Jules v slzách přizná své rodině své chyby a prosí je o odpuštění. Následující ráno rodina veze Joni na vysokou školu. Když Nic a Jules společně obejmou Joni, aby se s ní rozloučili, tak se také navzájem láskyplně obejmou. Během cesty domů Laser řekne svým matkám, že by se neměly rozcházet, protože jsou na to příliš staré. Jules a Nic se zasmějí a film končí pohledem na ně, když se na sebe smějí a drží se za ruku.

Děcka jsou v pohodě (v anglickém originále The Kids Are All Right) je americké komediální drama režisérky Lisy Cholodenko z roku 2010. Scénář k filmu napsala Cholodenko a Stuart Blumberg a premiéra proběhla na filmovém festivalu Sundance dne 25. ledna 2010, v amerických kinech se film oficiálně objevil v červenci 2010. Snímek získal cenu Zlatý glóbus za nejlepší film (komedie / muzikál) a Annette Bening vyhrála cenu pro nejlepší ženský herecký výkon.

The Kids Are All Right ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahr 2010. In den Hauptrollen sind Julianne Moore und Annette Bening als lesbisches Paar zu sehen.


Historie.

V prvních desetiletích od zahájení první části Sasko-Slezské železnice v roce 1845 vlaky stanici Dresden-Klotzsche míjely. Teprve v roce 1873 založily Královské Saské Státní Dráhy železniční zastávku "Klotzsche-Königswald", aby se královská rodina dostala vlakem na letní výlety do drážďanského vřesoviště. Podle jména nádraží byla pojmenována později vzniklá vilová čtvrť "Königswald (Králův les)".  Od roku 1884 vyjížděly z přednádražního prostoru a přijížděly vlaky na úzkorozchodné trati do i z "Königsbrücku". Pro nákladní dopravu byl používán předchůdce dnešního kontejnerového systému. Pomocí portálového jeřábu ve stanici se dalo zboží překládat z normálního na úzký rozchod. Díky tomu byly zejména keramiky z oblasti "Königsbrücku" opatrně překládány. Po 13 letech provozu byla trať přestavěna na normální rozchod a severně od železniční stanice spojena s již existující železniční tratí Drážďany–Zhořelec. Do roku 1945 bylo toto spojení mimoúrovňové.  V roce 1907 se úsek "Dresden-Neustadt – Dresden-Klotzsche" rozšířil na tři koleje. V rámci přestavby se postavily i dnešní nádražní budova a koleje.  Od března 2001 jezdí "S-Bahn" linky S2 ze směru "Pirna" a "Dresden Hauptbahnhof (Drážďany hlavní nádraží)" přes stanici "Dresden-Klotzsche" na drážďanské letiště. V rámci přestavby nádraží potřebné k provozu "S-Bahnu" bylo východní 170 metrů dlouhé nástupiště rekonstruováno a získalo bezbariérový přístup. V severní části nádraží se postavila rampa, aby doleva odbočující vlaky "S-Bahnu" mohly mimoúrovňově přejet přes rovně vedoucí trať do Zhořelce. Kromě toho byla trasa ze stanice "Dresden-Neustadt" na letiště v letech 2002 a 2003 elektrifikována, jelikož na linkách "S-Bahnu" v Drážďanech jezdí výhradně moderní soupravy s elektrickými lokomotivami.  V srpnu 2004 byla stanice "Dresden-Klotzsche" přetvořena do moderního uzlu. Od té doby je vybavena bezbariérovou autobusovou zastávkou, parkovištěm P+R, jakož i 68 stojany na kola.  Na jaře 2015 začaly restaurátorské práce na nádražní budově, jež do té doby chřadla. Místní podnik, jenž nádražní budovu koupil, tam plánuje Bio-supermarket s bistrem a chce část budovy pronajmout dalším živnostníkům.

Provoz.

V roce 2017 zastavují ve stanici následující vlaky: Díky tomu, že stanici obsluhuje sedm linek, jezdí vlaky mezi stanicemi "Dresden-Klotzsche" a "Dresden-Mitte" resp. "Dresden Hauptbahnhof" ve dne průměrně každých deset minut. Mimo to činí průměrná jízdní rychlost v tomto úseku až 42 km/h, což představuje bezkonkurenční rychlý spoj do i z města.

Návazná doprava.

Před stanicí se nachází moderně vybavená autobusová zastávka, kterou obsluhují autobusové linky 70 a 80 MHD, jakož i regionální autobusová linka 308.

Dresden-Klotzsche je regionální železniční stanice v městské části Klotzsche na železniční trati Zhořelec–Drážďany. Kromě toho zde začínají trať Drážďany–Königsbrück a trasa "S-Bahn Dresden" na letiště Drážďany. Díky umístění v drážďanském vřesovišti slouží tato stanice často jako výchozí bod pěších výletů.

Der Bahnhof Dresden-Klotzsche ist ein Regionalbahnhof im Dresdner Stadtteil Klotzsche. Er verknüpft die Bahnstrecken Dresden–Görlitz und Dresden–Königsbrück sowie die S-Bahnstrecke zum Flughafen Dresden.