Název.

Původní název "Heinzendorf Gold" ("Zlaté Hynčice", "Zlatá Hynkova Ves") byl pro svou polohu a rozlišení doplněn na "Heinzendorf unter der Dürren Koppe" (slovo "Gold" v názvu bylo odstraněno na popud českého krajského hejtmana a nahrazeno „Sušinou“). Češi ji nadále měli v patrnosti jako Hynčinu, nebo Hynčice.

Historie.

Založení a doba nejstarší.

Zpráva o Hynčicích pod Sušinou od pana Hillebranda  Hynčice pod Sušinou byly založeny pány z Vrbna a do konce 1. světové války byly vedeny pod místním názvem "Heinzendorf Gold" (Zlaté Hynčice, Zlatá Hynkova Ves). Na popud českého krajského hejtmana muselo být slovo „Gold“ odstraněno a nahrazeno „Sušinou“, což je nejvyšší vyvýšenina výběžku Králického Sněžníku (des Spieglitzer/Glatzer Schneeberges – Kralický/ Kladský Sněžník), který se táhne za Vojtíškov (Woitzdorf) v blízkosti Malé Moravy.  Hynčice mají pozemkovou (půdní) plochu včetně luk a lesů kolem 476 hektarů a jsou vzdáleny 4 kilometry od Starého Města. Právě tak daleko je železniční zastávce v Chrasticích. Prastará, uvnitř dutá lípa ve dvoře sedláka Alberta Lachnita v č. 11 dává tušit, že byla zasazena brzy po založení obce. Druhým poznávacím znamením je obrovský dvojitý smrk na začátku polní cesty jmenovaného sedláka. Protože jména rodiny Lachnitů jsou v naší obci nejvíce zastoupena, není nemožné, že jeden z původních osadníků nesl toto jméno.  V roce 1770 byla postavena jednotřídní obecná škola a v roce 1869, na den sv. Václava byla slavnostně vysvěcena nově postavená kaple. O vnitřní výzdobu kostela se kromě zedníků a tesařů ze vsi zasloužili kostelní malíř Johannes Winkler z domu číslo 3 nad mlýnem a stolařský mistr Neutzner z domu číslo 37, kteří poskytli velké služby při vnitřním vybavení kaple, za cenu Boží (tj. zadarmo).  Na počátku devadesátých let byla na úpatí Mülenbergu (Mlýnského Vrchu) vzdáleném asi 400-500 metrů od jižního konce vesnice nalezena firmou G. A. Buhl – syn (Staré Město) antimonová ruda a vznikl tam důl.  Na konci devadesátých let byla dokončena nová jednotřídní škola a k radosti pana učitele Petera Mosera a jeho žáků došlo ke stěhování. Stará škola sloužila dále jako chudobinec, avšak ne dlouho. V pozdním odpoledni v červnu 1900 vyhořel dům Moritze Hübnera a oheň se přenesl také na starou školu, která byla vzdálená od nové školy asi 200 metrů. Většina lidí byla ještě na poli. Učitel Moser zachránil jednu stařičkou ženu před smrtí v plamenech. Jízdní posel zalarmoval chrastické hasiče (Kratzdorfer Feuerwehr), kteří zachránili obytné a hospodářské budovy sedláka Aloise Lachnita. Tento požár urychlil v naší vsi založení dobrovolného hasičského spolku o počtu 24 členů. Prvním velitelem byl učitel Peter Moser. První ruční pumpa s koňským spřežením nesla místní označení a rok založení 1900. V roce 1912 byla pořízena ještě další ruční stříkačka.  Na území mezi Hynčicemi pod Sušinou a Štěpánovem se podle darovací listiny z roku 1325 nacházela neznámá obec Niklausdorf, která byla zničená v době husitských válek a již nikdy nebyla obnovena.  Hynčice pod Sušinou byly založeny v polovině šestnáctého století pány z Vrbna. V r. 1557 podle zachované listiny dosadil pán ze Zvole Ondřeje (Alberta, Andrease) Lachnita (pravděpodobně pocházel z Vysokých Žibřidovic) na nové rychtářství v Hynčicích pod Sušinou a přidělil mu dva lány půdy za to, že bděl nad jeho majetkem v okolí Hynčic. Okolo Lachnitova příbytku vyrostla během doby osada, která vzrostla do velikosti rychty. Pojmenovali ji pravděpodobně na počest Hynka (Heinz) ze Zvole. Darem dostal pilu, mlýn a právo volně nalévat nápoje v rychtě, péci a zabíjet dobytek, držel si v područí kováře, ševce a krejčího.  V roce 1558 vydal Václav ze Zvole písemné povolení čtrnácti svým poddaným založit obec Hynčice a osvobodil je od všech poddanských povinností až do roku 1564. Po této lhůtě byli povinni vyplácet se z roboty 18 zlatými a o každé Velké noci dodat vrchnosti úroky a naturálie (tele a kopu vajec).  V roce 1654 žilo v obci 110 obyvatel.  V roku 1677 žilo v obci 24 usedlíků (13 velkých sedláků, 6 malých sedláků a 5 chalupníků). Rychtářem byl mlynář Kašpar Lachnit.  Počet obyvatel v r. 1785 byl 273, v r. 1791 jich bylo 310 a v roce 1930 zde žilo 280 Němců a 2 Češi.  Od r. 1770 byla v obci zřízena jednotřídní německá obecná škola.

19. století.

V letech 1866 – 1869 byla vystavěna Kaplička svatého apoštola Petra a Pavla (dnes P"enzion Pod Zvonem") a pila.  Koncem 90. let 19. století byla dokončena nová, „jednotřídka“ a k radosti učitele Petra Mosera a jeho žáků došlo k stěhování. Stará škola sloužila jako chudobinec do června 1900, kdy vyhořela. Tento požár urychlil založení Dobrovolného hasičského spolku s 24 členy, jejich velitelem se stal výše zmíněný učitel Petr Moser. Pan učitel byl přeložen v r. 1907 do chrastické školy. V Hynčicích po něm vyučovali Hubert Zelinka, H. Fischer, Karl Drescher.

20. století.

Léta Páně 1916 obdržel velkopodnikatel pan Hermann Buhl ze Starého Města povolení od Ministerstva války k zahájení prací v hynčickém důlním závodě, na nichž se podílelo 50 horníků, kterým bylo zajištěno ubytovaní po místních domech. Zanedlouho potom bylo všechno zničeno výbuchem dynamitové patrony v dílně.  23. června 1919 došlo v důsledku vytrvalého hustého deště k velmi rozsáhlé a zlé potopě.  V roku 1931 nechal hospodský a hospodář Thon zbourat svůj starý domek a postavil místo něj velký hostinec se sálem a pokoji pro hosty.  1. února 1934 přišel do Hynčic nový učitel Schwarzer. Se staršími žáky založil Zpěváckou a hereckou skupinu pro divadlo v sále hostince Thon.  V r. 1936 byla postavená cesta z Chrastic do Hynčic.  V r. 1937 proběhla elektrifikace obce.  20. června 1937 byla v kostelíku vysvěcená při slavnostní mši motorová stříkačka od firmy Fritzch z Krnova.  21. června 1937 se začala stavět lanová dráha na Sušinu, aby se mohl dopravovat nahoru stavební materiál pro kasárna a bunkry.  V srpnu 1937 začala výstavba lesní cesty od zatáčky v údolí Prudkého potoka až na Sušinu, do zimy byla lesní cesta, stejně jako i některé bunkry na Sušině i v polích hotové.

2. světová válka a zánik obce.

24. září 1938 – mobilizace.  1. září 1939 vypukla 2. světová válka – 24 obětí z Hynčic (10 úředně padlo, 14 zůstalo nezvěstných).  V roce 1946 byli všichni obyvatelé obce vyhnáni ve čtyřech transportech (polovina července, polovina srpna, 24. 9. a 4. 10. 1946) do americké okupační zóny v Německu.  4. října 1946 – obec Hynčice pod Sušinou, která měla 274 obyvatel, zanikla.

Současnost.

V dnešní době jsou Hynčice pod Sušinou součástí rekreační oblasti Staroměstska, kromě soukromých chat zde narůstá počet penzionů a hotelů, podporujících celoroční sportovní aktivitu, příznivci obce založili sportovní klub SK Hynčice.  V obci je rozsáhlý lyžařský areál, provozovaný pod jménem SKI areál Králičák.

Hynčice pod Sušinou (německy Heinzendorf unter der Dürren Koppe) je bývalá německá vesnice, dnešní katastrální území o rozloze 433 ha, která se rozkládá 4 km od Starého Města pod Sněžníkem, pod které spadá, na jihovýchodním úbočí Sušiny (1321 m). Vesnicí protéká Jalový potok, někdy nazývaný též Chrastický potok. Na západ od vsi se tyčí Šindelná neboli Velká Šindelná (1230 m) a Černý vrch (1275 m), na severu Černé hony (860 m).

Hynčice pod Sušinou (deutsch "Heinzendorf unter der Dürren Koppe") ist eine Ortslage der Stadt Staré Město in Tschechien. Sie liegt drei Kilometer westlich von Staré Město und gehört zum Okres Šumperk.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Portugal šedý" je jednodomá dřevitá pnoucí liána dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je bujný, vrcholek letorostu je otevřený, pouze pavučinovitě ochmýřený. Mladé lístky jsou zelené s bronzovými skvrnami, lesklé.  List je podobný, jako u odrůdy "Modrý Portugal", jemnější, středně velký až velký, světle zelený, okrouhlý, lesklý, tří- až pětilaločnatý s mělkými výkroji. Čepel listu je takřka hladká či pouze mírně puchýřnatá. Řapíkový výkroj je lyrovitý, většinou otevřený až lehce překrytý, s oblým dnem, výjimečně zcela překrytý. Řapík je středně dlouhý až dlouhý, silný, narůžovělý.  Oboupohlavní květy v hroznovitých květenstvích jsou pětičetné, žlutozelené, samosprašné. Plodem je malá až středně velká, kulatá, šedavá až špinavě šedorůžová bobule s tenkou slupkou, s řídkou a rozplývavou dužinou sladké, neutrální chuti. Hrozen středně velký (145 g), středně hustý, válcovitě-kuželovitý, někdy křídlatý, celkově menší a volnější, než u odrůdy "Modrý Portugal", stopka není lignifikovaná. Na keřích se občas objevují hrozny či bobule zcela modré či modře pruhované, což je patrně relikt genetické výbavy po odrůdě "Modrý Portugal".

Původ a rozšíření.

"Portugal šedý" je starobylá moštová odrůda vinné révy ("Vitis vinifera"), pupenová mutace odrůdy "Modrý Portugal". Pochází pravděpodobně z Dolního Rakouska, kde se pěstovala ve směsných výsadbách s odrůdou "Modrý Portugal" a odkud se dostala i k nám. Roku 1922 se možnostmi pěstování této odrůdy důkladně zabýval známý rakouský šlechtitel Fritz Zweigelt.  Společně s odrůdou "Portugal bílý", která je ještě vzácnější, ji lze nalézt ve starých vinohradech, kde bývaly vysazovány jako indikátor výskytu houbových chorob. Obě odrůdy jsou velmi citlivé na houbové choroby a proto se na okraj vinohradu vysazovalo několik keřů, na kterých se při zvýšeném infekčním tlaku jako první objevily příznaky napadení a vinař věděl, že má jít ihned stříkat vinohrad.  Ve Státní odrůdové knize České republiky není odrůda zapsána. Vinařský zákon sice povoluje z této odrůdy vyrábět víno v kategorii zemských vín podle vyhlášky č. 323/2004 Sb. po novele vyhláškou č. 28/2010 Sb., ale na vinicích je již odrůda spíše vzácností, i když se zatím lze s odrůdovými víny setkat na některých místních koštech.

Název.

Název odrůdy je odvozen od názvu odrůdy "Modrý Portugal". O té se traduje, že roku 1772 povolal hrabě Johann von Fries na svůj zámek v Bad Vöslau u Vídně několik vinařů z okolí a předal jim svazky réví odrůdy, které dostal od své obchodní agentury v Oportu v Portugalsku. Odrůda měla takové přednosti, že za několik let byly v okolí obce vysazeny dvě třetiny vinic odrůdou "Blauer Portugieser".  Další, lokálně používaná synonyma odrůdy jsou : "Grauer Portugieser, Oporto Szürke" (Maďarsko), "O. Szuerke" (Francie, Itálie), "Rané Šedé, Šedák, Šedý Portugal".

Příbuzné odrůdy.

Odrůda "Portugal šedý" ("Portugieser Grau") je pupenovou mutací odrůdy "Modrý Portugal", "Portugal bílý" je pupenová mutace "Portugalu šedého". V katalogu VIVC je dále uvedena odrůda "Portugieser Früh Blau", odrůda nejasného původu, o které je velmi málo zmínek v ampelografické literatuře, dle její synonymiky lze soudit, že se patrně jedná o jedno ze synonym odrůdy "Modrý Portugal", popřípadě by se dalo uvažovat i o identicitě s odrůdou "Laska". "Portugal červený" ("Portugieser Rot") není pravděpodobně příbuzný s rodinou odrůd "Modrý Portugal", pochází nejspíš z Rakouska nebo ze severozápadního Chorvatska.  Odrůda si své místečko slávy ve vědeckých publikacích nakrátko vydobyla roku 1997, když v Rakousku Ferdinand Regner a kol. prokázali analýzou DNA, že rakouská moštová odrůda "Jubiläumsrebe" vznikla křížením odrůd "Veltlínské červené rané" a "Portugal šedý".

Pěstování.

Růst je bujný, réví dobře vyzrává. Odolnost proti houbovým chorobám je nízká, ještě o málo nižší, než u odrůdy "Modrý Portugal", hrozny také bývají poškozovány ptáky a hmyzem. Zimnímu mrazu odolává odrůda lépe, než "Modrý Portugal", ale bývá poškozována jarními mrazy. Plodnost je vyšší, 9-14 t/ha při cukernatosti 15-18 °NM a aciditě 5-8 g/l. Odrůda není příliš náročná na stanoviště a půdy, hodí se pro většinu vedení, dobře snáší i krátký řez, vhodné jsou podnože SO-4, T 5C, 125 AA, K 5BB.

Fenologie.

Rašení je rané, doba květu středně pozdní, odrůda dozrává v první polovině září, o pár dní dříve, než "Modrý Portugal", 6 dnů po Chaselas.

Víno.

Odrůdy "Portugal bílý" a "Portugal šedý" se užívaly spíše k výrobě různých cuvée s odrůdami vyšší acidity, pro zjemnění celkového dojmu. Jako spíše s vzácností se lze s jednoduchými odrůdovými stolními víny setkat v některých místních koštech. Víno je lehčího, neutrálního typu, s nižší kyselinkou, bez osobitého aroma.

Portugal šedý (název dle VIVC "Portugieser grau") je starobylá, středně raná moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), používaná vzácněji k výrobě bílých vín. "Portugal šedý" je pupenovou mutací odrůdy "Modrý Portugal". Pochází pravděpodobně z Dolního Rakouska, kde se pěstoval ve směsných výsadbách s odrůdou "Modrý Portugal" a odkud se dostal i k nám.

Grauer Portugieser ist eine Weißweinsorte. Aus ihr entstand wahrscheinlich durch Mutation die Sorte Grüner Portugieser. Die nahezu vergessene Rebsorte rückte wieder in den Blickpunkt, als Ferdinand Regner et al. im Jahr 1997 nachwiesen, dass die Neuzüchtung Jubiläumsrebe aus einer Kreuzung von Grauer Portugieser und Frühroter Veltliner entstand. Fritz Zweigelt hatte sich im Jahr 1922 intensiv mit den Möglichkeiten der Sorte auseinandergesetzt.


Demarkační čára Atlantikem.

V době zámořských objevů vedlo Španělsko s Portugalskem spory o koloniální území, které vyústily v 70. letech 15.století válkou. Jejím závěrem se stala smlouva v Tordesillas z roku 1494, která ustanovila "demarkační čáru" Atlantikem na východní portugalská území a západní španělská území, čímž se uskutečnilo první dělení sfér vlivu na západní polokouli.

Demarkační čára v Evropě v roce 1945.

V době druhé světové války oddělovala oblasti (zóny vlivu), kam až směly spojenecké armády dojít, aby nedošlo k vojenskému střetu mezi nimi, a území osvobodit.

Demarkační čára v Československu.

Demarkační čára se týkala i území tehdejšího Československa. Původně měla kopírovat přibližně česko-bavorskou hranici, ale vzhledem k tomu, že Spojenci dorazili k této linii výrazně dříve než Sověti, byl 1. května dohodnut gen. Eisenhowerem a Stalinem, nový průběh této čáry na linii měst Karlovy Vary – Plzeň – České Budějovice - Linec.  V době, kdy armáda George S. Pattona čekala v Plzni na rozkazy ohledně dalšího postupu do Čech, jednotky Rudé armády se těžko probíjely přes německé obranné linie v okolí Drážďan. Hlavní sovětský útok směřoval totiž přes polské roviny na Berlín a hlavní frontový nápor se tak Praze vyhnul. 30. dubna 1945 Berlín padl a sovětská vojska maršála Koněva se na rozkaz Stalina vydala osvobodit Prahu (poslední jednotky bránící Berlín, však kapitulovaly až 2. května 1945). Stále ještě houževnatý odpor německých jednotek v okolí Krušných hor i samotný přejezd Krušných hor zapříčinily pomalý postup sovětských jednotek. Tak Pražané museli čekat na příjezd sovětských vojsk až do ranních hodin 9. května 1945.  Tato linie zůstala platná a dodržená Spojenci někdy 2–3 dny, než se setkali s Rudou armádou. Tím například bylo dáno, že během květnového povstání českého lidu Plzeň až do Plas (mimo Plasy) osvobodila americká armáda, která zde byla již 6. května, kdežto Sověti museli do Prahy dojít až 9. května.

Demarkační linie odděluje dvě soupeřící strany nebo státy. Často se užívá pro oddělení území, která spadají pod kontrolu různých zemí. Klasický příklad z dnešní doby je demarkační čára podél 38. rovnoběžky, která rozděluje Korejský poloostrov na komunistický sever se Severní Koreou a prozápadní jih s Jižní Koreou. Pro Evropu měla zásadní význam demarkační čára v roce 1945.

Als Demarkation ( zu ) oder Delimitation wird in der internationalen Politik die Festlegung einer zwischenstaatlichen Trennlinie (Demarkationslinie) nach territorialen Veränderungen oder bei Gebietsstreitigkeiten verstanden, z. B. die Waffenstillstandslinie nach Waffenstillstand oder Waffenruhe. Die Demarkation erfolgt im Regelfall durch völkerrechtliche Vereinbarungen.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Rubinet" je jednodomá dřevitá pnoucí liána, dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný se vzpřímenými letorosty.  List je malý až středně velký, pětiúhelníkovitý, pětilaločnatý s mělkými až středně hlubokými horními bočními výkroji a s velkými, tupými špičkami. Vrchní strana čepele listu je hladká, velmi slabě až slabě puchýřnatá. Řapíkový výkroj je lyrovitý, úzký, lehce překrytý s průsvitem, řapík listu je delší, narůžovělý, později až výrazně červený.  Oboupohlavní pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Plodem je malá až středně velká, široce elipsovitá, modročerná bobule, dužnina je šťavnatá, tmavočerveně zbarvená, plné chuti. Hrozen je středně velký (142 g), řídký až středně hustý, válcovitě-kuželovitý, s křidélky, se středně dlouhou, často rozvětvenou a červenavě zbarvenou stopkou.

Původ a rozšíření.

"Rubinet" je moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), vyšlechtěná roku 1965 ještě v bývalém Československu, křížením odrůd ("Revolta" x "Alibernet") x "André". Odrůdu vyšlechtil Prof. Ing. Vilém Kraus, CSc. na Mendelově Univerzitě v Brně, v Lednici na Moravě. Odrůda byla dále v Německu, v Ockenheimu, selektována Hermannem Jägerem. Proto se někdy v odborné literatuře můžeme setkat s názorem, že existují dvě samostatné odrůdy stejného názvu, jedna německá a jedna česká.  Do Státní odrůdové knihy České republiky byla odrůda zapsána roku 2004. Udržovatelem odrůdy je Prof. Vilém Kraus. V ČR se pěstuje zatím velmi okrajově, spíše jen na pokusných plochách, roku 2010 bylo vysazeno něco málo přes dva hektary vinic průměrného stáří 5 let. Na nepatrných plochách ji najdeme i v Německu.

Název.

Název odrůdy je složen ze dvou částí, první část, „rubi“, patrně evokuje barvu vín, přípona „net“ naznačuje, že se jedná o odrůdu kabernetového typu a jedním z rodičů je odrůda "Alibernet". Původní název odrůdy byl "Tintet", pěstitelské označení pak R-27.

Pěstování.

Hodí se pro většinu vedení, vhodné jsou delší tažně. Doporučován je tvar keře s jedním kmínkem, řez na jeden tažeň, dlouhý podle síly keře a jeden dvouoký zásobní čípek. Při přetěžování keře úrodou jsou sklízené hrozny méně kvalitní. Proti poškození zimními i jarními mrazy je odrůda odolná. Podle typů půdy volíme také podnože, vhodné jsou SO-4, Cr 2 a 125 AA. Výnosy bývají středně vysoké, ve zkouškách pro registraci bylo v tříletém průměru dosaženo 10 t/ha (9-13 t/ha) při cukernatosti 16-19° ČNM a obsahu kyselin 9,5-12 g/1. Hrozny zrají brzy a vydrží na keřích dlouho, což umožňuje odbourávání kyseliny jablečné přímo na vinici.

Fenologie.

Doba rašení oček i květu je středně raná. Hrozny se vybarvují od poloviny srpna, sklizňová zralost začíná začátkem až v polovině října.

Choroby a škůdci.

Proti napadení houbovými chorobami je odrůda středně odolná, citlivější je na padlí révové ("Uncinula necator").

Poloha a půdy.

Na stanoviště není Rubinet náročný, hůře však snáší sušší, kamenité půdy, vyžaduje spíše půdy hlubší a vododržné.

Víno.

Charakterem víno připomíná červená vína z jižní Evropy. Je velmi vhodné ke spojování s červenými víny, kterým dodává plnost a charakter. Hodí se pro technologii školení v sudech barrique. Odrůda poskytuje víno výborné kvality, tmavočervené až modročervené barvy a harmonické chuti. Může se využít jako přídavek k odrůdám s nižší barevností červeného vína a s nižší plností často se sceluje s odrůdami "Modrý Portugal" nebo "Frankovka", v horších ročnících i "Cabernet Sauvignon". Je vhodná pro integrovanou produkci hroznů.  Typická odrůdová vína jsou neprůhledně sytě červenohnědá, vůně je intenzivní, kořenitě kabernetová, zvláštní, chuť velmi plná, viskózní, kabernetová, tříslovitá, charakteru jižních vín. Ve vůni a chuti můžeme hledat černý rybíz, plody černého bezu, koření. Vína jsou vhodná ke střednědobé archivaci. Vína Rubinetu se hodí ke zvěřině či k pečeným masům.

Rubinet (zkratka Ru) je středně pozdní až pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), určená k výrobě červených vín. Odrůda byla vyšlechtěna ještě v bývalém Československu, v Lednici na Moravě, křížením odrůd ("Revolta" x "Alibernet") x "André".

Rubinet ist eine Rotweinsorte. Die Kreuzung der Neuzüchtung erfolgte durch Vilém Kraus (deutsche Schreibweise: Victor Kraus) an der Fakultät für Garten- und Landschaftsbau der Mendel-Universität für Land- und Forstwirtschaft Brünn in Lednice. Rubinet ist eine Kreuzung zwischen (Revolta x Alibernet) x André.


Složení.

Melanž se skládá z klastů nebo bloků hornin variabilní velikosti, různého původu (mohou být i exotické) v jemnozrnné základní hmotě bez zvrstvení. Bloky a klasty se obvykle vyznačují větší pevností než základní hmota, která je obklopuje, jsou v ní zároveň utopeny a nedotýkají se. Melanže velkých rozměrů vznikající na aktivních okrajích kontinentů se většinou skládají střídavě z materiálu pocházejícího z oceánské kůry a sedimentů kontinentálního svahu v deformované jílovité základní hmotě. V melanžích se mohou nacházet i horniny ze zaniklého ostrovního oblouku. Díky své původní pozici, mohou horniny akrečních melanží poskytovat významné informace o vývoji zaniklých oceánských oblastí a přilehlých kontinentů.

Vznik.

Před všeobecným přijetím teorie deskové tektoniky bylo vysvětlení existence melanží velmi komplikované. Nápadná byla častá přítomnost dobře zachovaných sedimentů v blízkosti modrých břidlic – přeměněných hornin vystavených extrémním tlakům. Existují tři obecně uznávané způsoby vzniku melanží, které se v přírodě pravděpodobně i různě kombinují. Nejstarší interpretace navržená již Greenlym vysvětluje vznik v tektonicky neklidném prostředí vázaném na násunovou tektoniku. Předpokládá se, že melanž je formou velkorozměrové tektonické brekcie vznikající ve zlomové části nebo akrečním klínu nad subdukční zónou. Obdukované horniny oceánské kůry, zejména na povrchu zachované ofiolity jsou často „podestlány“ chaotickými horninami melanží. Jiné teorie vysvětlují jejich vznik gravitačním skluzem, podmořskými sesuvy a úlomkotoky a následnou sedimentací. Melanže, které vznikly tímto způsobem lze označit jako olistostromy – sklouznuté vrstvy. Vznik chaotických sedimentů může způsobit i (pře)tlak pórů fluid a diapirismus.

Výskyt.

První popsanou melanží byla Gwna ve Walesu, která se nachází v Anglesey a na poloostrově Llŷn. Tvoří ji bloky různorodých hornin nacházející se v jemnozrnnejší prachovcové a jílovcové hmotě. Melanže jsou známy z celkem asi 70 zemí. V souvislosti s deskovou tektonikou, byla poprvé dána do souvislosti se subdukčními zónami melanž v komplexu Franciscan, u pobřeží Kalifornie v USA. Známy jsou také z komplexu Bay of Islands z Newfoundlandu. Jiné v Lozovské zóně v Krymských horách.  Na Slovensku v Západních Karpatech je subdukční melanž známa z meliatské jednotky v meliatiku. Tvoří ji mramory, radiolarity ale i oceánské bazalty nacházející se v břidličnaté základní hmotě. Tato melanž vznikla v blízkosti subdukční zóny při uzavírání Meliatského oceánu.

Melanž je chaoticky uspořádaný komplex tektonických útržků (brekcie) starších hornin velmi různorodého složení, původu a velikosti nacházející se v plastičtějším mladším materiálu. V současnosti se většinou spojuje s horninami, které vznikaly při subdukci, ať už jako pozůstatky oceánské kůry, nebo jako akreční komplexy. Horniny označené jako melanž musí být zmapovatelné do měřítka 1:25 000.

Eine Tektonische Mélange (franz. "mêler": mischen) ist eine kartierbare geologische Gesteinseinheit, die keine durchgängige Schichtung aufweist und aus Gesteinskörpern sehr verschiedener Größe besteht, die in einer feinkörnigen, meist stark deformierten Grundmasse liegen. Die in oft chaotischem Durcheinander liegenden kleinen, großen und bis kilometergroßen Gesteinsblöcke sind verschiedener, sowohl autochthoner als auch allochthoner Herkunft. Charakteristisch für tektonische Mélanges sind metamorphe Reste von ozeanischer Kruste mit Ophiolithen, Sedimente der Tiefsee und Gesteine des Kontinentalabhangs und des Schelfs.


Biografie.

Aktivity před rokem 1848.

Jeho otec Simon von Lämmel byl velkoobchodníkem, který počátkem 19. století získal díky svým zásluhám o státní finance šlechtický titul. Leopold převzal firmu svého otce, respektive soukromý bankovní dům v Praze s filiálkou ve Vídni, neboť v té době byly v Praze pouze soukromé bankovní domy typu firem pražských finančníků vyšlých z židovského prostředí – Porgesů z Portheimu a Mořice Zdekauera. V roce 1825 se stal po založení Pražské spořitelny jejím ředitelem, která na konci století financovala pražské Rudolfinum. Od roku 1850 byl ředitelem pražské filiálky Rakouské národní banky. Vystupoval i jako finanční poradce vládních institucí, který podnikal rozsáhlé finanční operace v těsné kooperaci se státním aparátem. Patřil mezi nejbohatší Židy v rakouské monarchii a v jeho domě v Celetné ulici (čp. 559) býval často hostem i František Ladislav Rieger, jeho dceru učil češtinu Václav Hanka, taktéž udržoval styky s českou obrozeneckou společností.  Nejdražší staroměstské domy se nacházely na prestižních adresách, v případě Starého města především na tzv. Královské cestě vedoucí z Celetné ulice přes Staroměstské náměstí a dnešní Karlovu ulici až k mostu přes Vltavu; Celetná ulice tedy znamenala jistou prestiž, v níž bydleli zejména zámožní a dobře situovaní lidé. Prestižní lokalita těchto sídel představovala jednu z forem aristokratické reprezentace. Majitelem domu byl od roku 1822 Aron Eliáš, svobodný pán z Eichthalu, bavorský dvorní faktor, jehož dceru si Leopold v roce 1815 vzal, načež Leopold dům odkoupil v roce 1836 za 10 000 zlatých. Leopold byl mj. majitelem Millesimovského paláce, který odkoupil od hraběte Auersperga v roce 1860 za 89 000 zlatých.  Sám jako zámožný finančník působil od roku 1831 coby jeden z hlavních poskytovatelů úvěru rakouskému státu. Tradiční dvorní bankéři se tehdy zdráhali půjčku poskytnout, zatímco Lämmel nakonec dokázal pro erár zajistit úvěr ve výši 20 milionů zlatých (původně se jednalo o 8 miliónů zlatých, které chtěl Lämmel poskytnout sám, což si tehdy nemohl dovolit žádný z vídeňských bankéřů). Na císaře Františka II. Leopold udělal tímto postojem dojem a nařídil, aby byl ohledně státních půjček oslovován i Lämmel. Taktéž neuniklo všeobecné pozornosti, že tato nabídka nevzešla z hlavního města, ale z "provinční" Prahy.  Podílel se na vysokých státních úvěrech: 1832 - 48 milionů zlatých, 1833 - 35 milionů zlatých, 1834 - 25 milionů zlatých  V pražském společenském životě byl osobou požívající značné autority a ve vzpomínkách současníků vystupuje vždy jako "baron Lämmel", ač svobodným pánem nikdy nebyl. Ve Fričově vyprávění vystupuje Lämmel jako kultivovaný člověk zaujatý národohospodářskými otázkami, a je pravidelným návštěvníkem kavárny v královských lázních.  Lämmel byl považován za vůdčí osobnost v horních kruzích pražské buržoazie. Zvláště důležité bylo jeho spojení s Anselmem Salomonem von Rothschildem, neboť oba stáli u počátků největší úvěrové instituce pro rozvoj obchodu a malého průmyslu - c. k. privilegovaného Kreditního ústavu pro obchod a živnosti, předchůdce dnešního Creditanstalt Bank Corporation. Mezi dalšími významnými podílovými akcionáři byli Fürstenbergové, kníže Jan Adolf II. ze Schwarzenbergu. Zakladatelé shromáždili 60 000 000 zlatých. Několik set lidí se shromáždilo před sídlem Salomona Rothschilda na Renngasse 11. prosince 1855, již den předem, kdy byl naplánován úpis akcií, načež jim dal po celou noc servírovat teplou polévku. Díky velkému zájmu cena akcií stoupla trojnásobně.  V roce 1828 předložil návrh na zřízení pražské peněžní burzy (byl zamítnut), o což se snažil i roku 1851, a roku 1841 navrhl dvorské komoře, aby byla v Praze založena privilegovaná eskontní banka, načež byl jmenován předsedou poradního výboru.  Leopold Lämmel byl spolu se svým otcem Simonem von Lämmelem mezi zakladateli akciové společnosti na výstavbu řetězového mostu v Praze přes řeku Vltavu.  Roku 1841 založil první přádelnu česané příze v Čechách s 2000 vřeteny. Podílel se na rozvoji labské říční dopravy a železniční sítě.

Aktivity v roce 1848.

Během revolučního roku 1848 se zapojil do veřejného života. Hned 11. března byl nominován do Svatováclavského výboru. Když v červnu 1848 vypuklo v Praze povstání (svatodušní bouře) a nastala vojenská konfrontace mezi povstalci a rakouskou armádou, Lämmel zprostředkoval jako člen delegace vyslané za velitelem Alfredem Windischgrätzem kompromis, na jehož základě byly zastaveny vojenské operace a Lämmel garantoval bezpečí pro státní zlaté rezervy uložené v obleženém městě.  Po uklidnění situace podnikl energické kroky k vydání moratoria na všechny směnky vydané v osudném červnovém týdnu, čímž na jedné straně zachránil Rakouskou národní banku před značnými ztrátami a na straně druhé znovu obnovil kredit pražského obchodnictva.

Aktivity po roce 1848.

Roku 1849 získal v Praze měšťanské právo a od roku 1849 zasedal v pražském obecním zastupitelstvu i v užší radě. V období let 1850–1856 byl členem české obchodní komory. V roce 1856 získal Řád železné koruny, na jehož základě byl 17. dubna 1856 byl povýšen diplomem do rytířského stavu s predikátem rytíř Lämel (Ritter von Lämel).  Lämmel – tehdy jako prezident pražské Obchodní a živnostenské komory - spolu se společníky Metternichem a Alfredem Windischgrätzem žádal o koncesi na stavbu pozdější české západní dráhy. Koncesi František Josef I. schválil. Obsahem koncese bylo spojení do Bavorska resp. spojení z Prahy do Plzně až na bavorskou hranici, dále z Plzně přes Cheb až na bavorskou hranici, z Chebu do Karlových Varů a z Plzně do Budějovic. Taktéž byla zmíněna trasa z Holoubkova do Radnice (okres Karlovy Vary) a Vejvanova. Příslib 30 miliónů zlatých však vládě ve Vídni připadal příliš vysoký a částku o 10 miliónů snížila. Následkem toho se Lämmel se svými společníky koncese vzdal.  Po obnovení ústavního života v Rakouském císařství počátkem 60. let 19. století se zapojil i do zemské politiky. V zemských volbách v Čechách v roce 1861 byl zvolen v městské kurii (volební obvod Praha-Josefov) do Českého zemského sněmu. Politicky se orientoval jako stoupenec německého centralistického tábora a odpůrce českých federalistických aspirací.  Patřil mezi nejbohatší lidi v Čechách. V 60. letech 19. století náležel mezi několik podnikatelských a bankéřských osobností, které pronikly mezi stovku největších pozemkových vlastníků v Čechách (drtivou většinu těchto nejmovitějších velkostatkářů tvořila jinak historická šlechta). Leopold na sklonku svého života kupuje spolu s Rakouským úvěrním ústavem pro obchod a průmysl, v němž měl velký vliv, u Národní banky ve Vídni pardubické panství. Jako letní sídlo využíval svého času se svou rodinou letohrádek Hajčí dvůr, který stál přímo na královské cestě z Pražského hradu na Karlštejn. Původní statek obhospodařoval pole a lesy v širokém okolí. Ve čtvercovém půdorysu jsou dnes zbytky stájí, sýpek a stodola. Podle svého prvního majitele se mu v minulosti říkalo i Angelovský dvorec.  Angažoval se ve prospěch pražské židovské obce. Zasadil se o zachování starého židovského hřbitova v Praze-Josefově, podporoval židovské pohřební bratrstvo, pomáhal odstraňovat následky epidemie cholery roku 1832 a financoval nadace pro chudé spoluobčany a další veřejné projekty nejen v Praze, ale i v židovských obcích v Kolíně nebo Teplicích.

Rodina.

Leopold se s velkou pompou oženil 22. 8. 1815 s dcerou bankéře, obchodníka s tabákem a bavorského dvorního faktora Arona Eliase Seligmanna, jemuž Maxmilián I. Josef Bavorský za své mimořádné služby udělil roku 1814 baronát (Aaron Elias Freiherr von Eichthal), Sofií svobodnou paní von Eichtal (Julie Sophie von Freiin Eichtal), s níž měl tři dcery: Augustu, Julii a Marii, čímž jeho rod vymřel po meči.  Nejstarší Augusta se výhodně provdala za francouzského svobodného zednáře, bankéře, průmyslníka a politika Leopolda Javala, jenž významně tímto sňatkem rozšiřuje své podnikání. S Javalem měla Augusta 6 dětí. Javal v roce 1835 investoval kapitál ve výši 900 000 dolarů do dolů v Provence, založil veřejné lázně na Seině, za 10 let ztrojnásobil kapitál. Převzal vedení nad rodinným podnikem a investoval velké jmění do železnic, výstavby městských odpadních vod a nákupu pozemků. Jméno Javal znamenalo stejnou prestiž jako prominentní rodiny a finanční dynastie Fould a Rothschild.  Marie se stala ženou Jana Nepomuka Čermáka, žáka J. E. Purkyněho, lékaře a fyziologa, průkopníka klinické laryngoskopie.  Julie uzavřela sňatek s obchodníkem Ludwigem Ladenbergem, jehož vnuk zakládá bankovní dům v Mannheimu WH Ladenburg & Sons.  Leopold měl šest sester, které se velmi výhodně provdaly do zámožných rodin. Elise se provdala za velkoobchodníka Heinricha Herze, jejichž dcera Mathilda konvertovala ke katolictví, aby se mohla provdat za barona Karla Drahotína Villaniho, v tomto případě dostala velké věno a Mathilda si tak „koupila“ titul, takže tento svazek byl výhodný pro obě strany. Manželem Terezie byl pražský velkoobchodník Hermann Wiener, jejichž syn Eduard se stal známým vídeňským bankéřem, který byl později povýšen do rytířského stavu. Franziska se stala chotí Leopolda Jerusalema, velkoobchodníka a továrníka v Praze, později byl povýšen do šlechtického stavu. Luisa se provdala za mnichovského obchodníka Lipmanna Marxe, jejichž syn Ludwig byl správním radou banky Bodencreditantstallt, později povýšen do rytířského stavu. Ida si vzala vídeňského obchodníka Karla Fleischla, který byl později povýšen do šlechtického stavu. O osudech dalších dvou sester Karoliny a Anny chybějí informace.  V Praze v ulici Dykova čp. 1165 sídlil od roku 1858 Nadační dům Babety (rozené Duschenesové) z Lämmlů (maminka Leopolda a manželka Simona z Lämmelu), jednalo se o starobinec pro pražské židy. V roce 1942 byl zrušen, většina osazenstva domu byla deportována do táborů na východě a zahynula.  Leopold je pochován se svou manželkou baronkou von Eichtal ve Vídni na židovském hřbitově v obvodu Währing, kde je pochován i jeho otec Simon von Lämmel.

Leopold von Lämmel, uváděn též jako Leopold von Laemel nebo Lämel, narozený jako Simon (18. září 1790 Praha – 23. srpna 1867 Praha), byl český podnikatel a průmyslník. Patřil mezi přední a nejvlivnější bankéře a finančníky první poloviny devatenáctého století. Byl německé národnosti, židovského původu. Od 30. let 19. století coby rakouský dvorní faktor byl jedním z hlavních finančníků rakouského státu, v 60. letech 19. století poslanec Českého zemského sněmu za pražský Josefov.

Leopold Lämel, ab 1811 Edler von Lämel, ab 1856 Ritter von Lämel, auch "Lämmel" (* 18. September 1790 in Prag, Böhmen; † 19. August 1867 ebenda) war ein österreichischer Großhändler, Bankier sowie böhmischer Landtagsabgeordneter in Prag und Wien. Er gilt als der bedeutendste Prager Bankier der 1850er und 1860er Jahre.


Popis.

Abcházií vede jediná železniční trasa, jež lemuje pobřeží Černého moře. Brzy po otevření úseku mezi Adlerem a Suchumi v roce 1942 začala být v celé délce elektrifikována, přičemž veškeré práce byly dokončeny v 50. letech. Na území Abcházie má celkovou délku 185 km, přičemž i s odbočkou do Tkvarčeli má abchazská železnice dohromady zhruba 221 km. Trať přemosťuje velké množství řek a potoků a je na ní i mnoho tunelů, z nichž dva jsou dlouhé přes jeden kilometr. Železnice je v celé délce pouze jednokolejná. Na trati je vlakové depo v Suchumi.  Doprava funguje pouze na úseku od řeky Psou směrem od Ruské federace (z Adleru) jen do Ačgvary. Dále v okrese Gali byla trať zcela zničená, koleje vytrhány a prodány do šrotu. Železniční most přes řeku Inguri byl dokonce vyhozen do vzduchu. Osobní doprava však končí již v Očamčyře nebo v Suchumi

Historie.

Trať byla postavena a fungovala v dobách SSSR jako samtrédská větev Zakavkazských drah a byla důležitou dopravní tepnou Zakavkazska. Po vypuknutí války v Abcházii v letech 1992 až 1993 celou trať obsadili abchazští separatisté, požadující nezávislost na Gruzii. Ti dne 14. srpna 1992 vyhodili do povětří železniční most přes Inguri, aby zabránili Gruzíncům a hlavně GND snadno překročit řeku (a chránit dopravní infrastrukturu), čímž ukončili provoz na této železnici. Most byl krátce na to znovu postaven, ale Abchazové ho o rok později znovu vyhodili do povětří.  Trať byla od abchazsko-gruzínské hranice až po vesnici Ačgvara nakonec úplně zrušena, koleje vytrhány a prodány do starého železa. Zbytek dráhy také utrpěl značné škody kvůli válečným událostem (např. most přes Aaldzgu u Tkvarčeli), avšak po skončení bojů byl na nezničených úsecích (od Psou do Suchumi a od Očamčyry do Tkvarčeli) provoz obnoven, tentokrát byla většina stanic přejmenována v rámci degruzifikace podle abcházštiny (např. Tchemi na Čygrypš, Šavcchela na Mčišta, Sanapiro na Ckvara). Ale nově vytvořená společnost Abchazských drah zůstala po celá 90. léta izolována od zbytku světa kvůli blokádě Ruska i Gruzie a vlaková doprava sloužila převážně ruským mírovým jednotkám.  Železnice byla díky tomu nadále ve špatném stavu a v prosinci roku 2002 se kvůli tomu stala nedaleko nádraží v Blabyrchvě vážná železniční nehoda, kdy vykolejil vlak s transportem ruských mírových sborů. Nedlouho poté byla dráha 25. prosince 2002 poprvé od války s Gruzií propojena s dráhami Ruské federace, čímž byla ukončena mezinárodní izolace, ale gruzínská strana proti tomu dost protestovala. Byla tehdy obnovena linka mezi Soči a Suchumi (tzv. električka). Avšak už 28. února 2003 se stala další vážná nehoda, když kvůli prohnilým pražcům vykolejil poblíž Mysry ruský nákladní vlak s potravinovou humanitární pomocí, což vedlo k uzavření trati na nějakou dobu.  Generální oprava byla nevyhnutelná a díky ruským subvencím a hlavně díky potřebě zlepšit dopravní obslužnost ruským turistům, kteří začali Abcházii houfně navštěvovat, se v roce 2004 povedlo znovuotevřít trať od Psou do Suchumi a 10. září téhož roku byl poprvé vypraven dálkový rychlík z Moskvy až do Suchumi. Avšak na trati ze Suchumi do Očamčyry a z Očamčyry do Tkvarčeli byl postupně omezován a rušen provoz kvůli nulové údržbě trati a závažným technickým problémům. Ty se nevyhnuly ani trati ze Soči, když postupně začalo vypovídat službu elektrické vedení, zejména po nehodě v trakční měnírně v Candrypši. Kvůli tomu vlaky ze Soči přestaly jezdit a poslední funkční úsek trati mezi Gudautou a Suchumi byl uzavřen v roce 2007. Od té doby začaly abchazskou trať obsluhovat už jen motorové vozy.  V červnu a červenci 2008 ale byla na východě země dokončena za pomoci ruských drážních inženýrů rekonstrukce kolejí na trati Suchumi - Očamčyra, kde byl následně obnoven provoz, avšak nějakou dobu to byl jediný provozuschopný úsek. Až teprve v roce 2010 byl obnoven zásluhou lokální železniční společnosti Don-Prigorod provoz mezi Suchumi a Ruskem, neboť její linka končila v Adleru.  Dne 15. května 2009 oznámil prezident Abcházie Sergej Bagapš, že bude železniční i letecká doprava svěřena do rukou ruského managementu po dobu následujících deseti let. To však podle opozice jen podnítilo u obyvatel určité obavy z přílišného ruského vlivu na dění v zemi. Bagapš svůj krok hájil tak, že Abchazské dráhy potřebují investici 2 miliard rublů ve formě úvěru, který bude splacen tím, že budou dráhu provozovat po tu dobu Rusové a ponechají si výnosy, navíc je podle něj ruská správa též nutná pro vývoz abchazského zboží, neboť vývozci potřebují mezinárodní kódy, které Abcházie nemůže mít, neboť její nezávislost není uznaná mezinárodním společenstvím.  V únoru 2011 dochází k podpisu další smlouvy mezi Ruskou federací a Abcházií ohledně Abchazských drah. Jednalo se o dohodu o provedení další fáze rekonstrukce trati Suchumi-Vesjoloje, při níž se měly vyměnit koleje a troleje na 130 kilometrech trati a vyměnit 166 výhybek. Do Abcházie též z Ruska dorazilo na 600 kolejových vozů a s nimi i 500 zaměstnanců drah. Díky uskutečnění tohoto projektu bylo po letech obnoveno vlakové spojení pomocí elektrických jednotek až do Soči. O rok později se do Abcházie vrátila i přímá linka z Moskvy. V červenci 2014 přibyly i přímé letní linky Petrohrad - Suchumi a Voroněž - Suchumi.  Koncem roku 2012 a začátkem roku 2013 nabízela nová gruzínská vláda premiéra Ivanišviliho opakovaně investici do Abchazských drah a jejich opětovné napojení na gruzínskou železniční síť, patrně s cílem dostat je pod vliv Gruzínských drah, ale také hlavně s cílem lepší hospodářské spolupráce s Arménií a obnovit postupně dopravní tepnu do Ruska přes Abcházii. Tento krok gruzínské vlády podnítil diskuze hlavně na poli arménské a ázerbájdžánské politiky, protože realizace Ivanišviliho plánu by byla výhodná pro arménskou ekonomiku, nevýhodná pro Ázerbájdžán z důvodu hrozících možností lépe zásobovat ruskou základnu v Gjumri, a diskuzi to rozvířilo i v Rusku, neboť Arménské jihokavkazské dráhy byly v rukou ruského kapitálu. Abchazská vláda na tuto nabídku reagovala zprvu odmítavě, ale později o ní začala vážně uvažovat, i kvůli ekonomickému prospěchu, jaký by z toho mohl pro Abcházii vzejít díky tranzitním poplatkům. Ázerbájdžán však pohrozil, že taková dohoda bude mít vážné následky pro fungování právě dokončované železniční trati Kars–Tbilisi–Baku, a zvýšil Gruzii dovozní cenu plynu. Navíc se proti tomuto návrhu stavěla v Gruzii opozice. Vyjednávání tak skončilo na mrtvém bodě.

Železniční doprava v Abcházii je spravována abchazskou státní společností "Abchazské dráhy" (abchazsky: "Аҧсны Аиҳаамҩа, Apsny Ajchaamo̩a"; rusky: "Абхазская Железная Дорога, Abchazskaja Železnaja Doroga"). Abcházií vede jediná trať o rozchodu 1520 mm s jednou odbočkou do Tkvarčeli, jež byla postavená v letech 1940 - 1942 jako součást někdejších Zakavkazských drah, jež napojila vnitrozemí Gruzie na dráhy Ruské SFSR v Soči. Do správy republiky Abcházie přešla tato trať v roce 1992.

Die Bahnstrecke Senaki–Adler verläuft an der Ostküste des Schwarzen Meers und stellte bis zur Stilllegung einer Teilstrecke eine Verbindung zwischen Russland und Georgien her. Der größte Teil der Strecke liegt in der international nur von wenigen Staaten anerkannten Republik Abchasien.


Popis.

Velemlok čínský má velkou hlavu a malé oči. Je zbarven do černé barvy. Živí se hmyzem, žábami a rybami. Má velmi špatný zrak, ale má smyslový orgán, táhnoucí se od hlavy až k ocasu a je citlivý na jakékoli vibrace. Průměrný velemlok čínský váží 25–30 kg a měří 1,15 m. Samice kladou až 500 vajíček, která uchovávají v dutinách. Podobný je velemlok japonský.

Systematika.

V roce 2019 genetické analýzy vzorků z živých i konzervovaných uhynulých exemplářů potvrdily předchozí domněnky a ukázaly, že velemlok čínský v původním pojetí zahrnuje tři odlišné druhy, které se rozdělily již před 3,1 až 2,4 milionu let a mají odlišná teritoria výskytu: Za největšího mloka a zároveň největšího recentního obojživelníka je nutno v současnosti považovat velemloka druhu "Andrias sligoi".

Chov v zoo.

Velemlok čínský je v zajetí vidět jen na pár místech na světě: pět velemloků je v USA (Zoo Atlanta, Cincinnati Zoo, Saint Louis Zoological Park). Další jsou také v několika čínských parcích a zoologických zahradách. V Evropě je podle databáze Zootierliste chován v pouhých jedenácti zoo. V Česku je k vidění v Zoo Praha, kde mají tato zvířata vlastní pavilon.

Chov v Zoo Praha.

Zoo Praha chovala tento druh již v letech 1952–2001, ale zvířata byla umístěna na Přírodovědecké fakultě UK. Současní jedinci byli přivezeni v letech 2012 až 2014. Někteří z nich pocházeli z chovné stanice v Koreji, další ze zoo v rakouském Schmidingu či z německého Berlina. Na počátku roku 2018 tak bylo v zoo chováno 18 jedinců, včetně samce Karla, největšího velemloka v Evropě.  Velemloky je možné vidět ve speciálním samostatném pavilonu Velemlokárium v dolní části zoo, který nemá ve světě obdoby. Stavba za 23,6 mil. Kč probíhala v letech 2012–2014. Ke slavnostnímu otevření došlo 31. května 2014. V pavilonu je snaha představit biotop a oblast výskytu tohoto druhu, a tak je součástí pavilonu i expozice pro chřestýšovce mangšanské a želvy dlaždicovité, které vystavuje Zoo Praha jako jediná v Evropě. Zároveň je poukázáno na inspiraci Karla Čapka těmito obojživelníky, když psal Válku s mloky. Tento literární počin je možné si v pavilonu poslechnout v audioverzi namluvené Jiřím Lábusem.  V roce 2012 se stopa velemloka čínského stala jednou z pěti stop tehdy nového loga. Její využití odkazuje na širší historicko-kulturní souvislosti, např. výše zmíněné dílo Válka s mloky.

Velemlok čínský ("Andrias davidianus") je největší mlok na světě. Dosahuje výjimečně délky až 180 cm. Žije v čínských potocích a jezerech. Je pokládán za kriticky ohrožený druh, protože ubývá jeho přirozeného prostředí.

Der Chinesische Riesensalamander ("Andrias davidianus"; bzw. ) ist das größte rezente Amphibium der Welt und damit auch der größte heute vorkommende Schwanzlurch.


Balfolkové tance.

Balfolk zahrnuje celou řadu tanců z různých koutů světa, v Evropě ale hlavně evropských. V začátcích se jednalo hlavně o francouzské tance, ale jak se balfolk šířil do dalších zemí, přidávali hudebníci a tanečníci () do repertoáru i své národní tance, či jejich variace. Vedle párových tanců se lze na tancovačkách setkat i s mixéry (tance s výměnou partnerů), čtverylkami, řetězovými, řadovými, kruhovými i sólo tanci.  Příklady:

Balfolk ve světě.

V západní Evropě se každoročně koná několik velkých i menších balfolkových festivalů. Ve Francii například Le grand bal de l'Europe v Gennetines a Funambals v Lyonu, v Belgii Boombalstage a Boombalfestival v Lovendegemu (hlavní festival; během roku pak Boombal pořádá i další menší tancovačky v Gentu a okolí), v Nizozemsku CaDansa ve Steenwijku (dříve v Utrechtu a Duivenu) a Balfolk Dansstage v Enschede. V Německu Balfolk Ratisbonne u Řezna, Tanz- und Folkfest a Dañserlà v Erlangenu, Leipziger Tanzhausfest v Lipsku, či TFFB v Berlíně. Ve Švýcarsku Wintertanz v Curychu, Folkfestival Rütti u Bernu a částečně Vertanzt v Röthenbach im Emmental. V Portugalsku Andanças u Castelo de Vide, ve Španělsku Folkaria ve Valdemorillo a Bailando Entre Montañas v Mataelpino a v Itálii například Reno Folk Festival v Boloni, Gran Bal Trad ve Vialfrè, été trad v Aostě, Folkambroeus v Miláně a další...  Balfolková scéna funguje také v Irsku (Dublin), Kanadě (Toronto, Montréal), Polsku (Varšava, Poznaň, Krakov, Vratislav,...), Rakousku (Vídeň), Rusku (Moskva, Nižnij Novgorod, Petrohrad), Slovinsku (Nova Gorica), Turecku (Istanbul), či Velké Británii (Londýn, Edinburgh,...).  V roce 2008 vznikla v Miláně forma balfolkové taneční události – mazurka klandestina (~ tajná mazurka) – kdy se tanečníci sejdou (zpravidla večer) na předem domluveném veřejném místě (náměstí, nábřeží, pasáž,...) a tančí mazurky (ale i jiné balfolkové tance) celou noc až do rána.

Balfolk v Česku.

V Praze se balfolku věnuje občanské sdružení Rond, které také v letech 2013 až 2020 pořádalo festival Prague Balfolk Weekend (od 2019 Prague Balfolk Immersion). V Brně se balfolková scéna sdružuje kolem skupiny Ton Simple.  Balfolkové hudbě se v Česku věnují (či věnovaly) skupiny ba.fnu, BAL LAB, KAMM/KAM, česko-francouzské duo Deliou a další.

Balfolk, bal folk, či ve Francii též bal trad je označení pro tradiční (lidové) tance tančené zpravidla na živou hudbu a pro radost z tance. Také se tak označují taneční události, kde se tyto tance učí a tancují: festivaly, workshopy, semináře a tancovačky. Balfolk vznikl v 70. letech 20. století ve Francii a postupně se rozšířil i do dalších zemí.

Der Begriff Bal Folk (französisch "bal" – „Tanzveranstaltung, Ball“; "folk" – „folkloristisch“) bezeichnet im Französischen in etwa dasselbe wie der deutsche Begriff "Volkstanzabend". Der französische Bal Folk hat seine Wurzeln aber im Folk-Revival der 1970er Jahre, an dem neben politisch progressiven, urban-studentischen auch traditionalistische Kreise beteiligt waren.


Život.

Vyrůstal v kontaktu s anarchistickým hnutím v severních Čechách. Střední školu studoval v Praze, ale v sedmnácti letech byl vyloučen ze všech středních škol Rakouska-Uherska za svůj protest proti popravě španělského anarchistického teoretika Francesca Ferrera. Anarchismus přivedl Mareše k zájmu o sociální problémy, kterým se v období první republiky věnoval jako autor próz a divadelních her a jako novinář v časopisech "Tribuna", "Prager Mittag" a "Prager Tagblatt" a také na svých studijních cestách v Evropě a v Africe. Vstoupil také do KSČ a spolupracoval s "Rudým právem". Měl přátele mezi českými i německými spisovateli, znal se například s Jaroslavem Haškem (byl zapisovatelem na předvolebních schůzích jeho Strany mírného pokroku v mezích zákona), Karlem Čapkem, Ferdinandem Peroutkou, Maxem Brodem, Franzem Kafkou i Egonem Ervínem Kischem.  V polovině května roku 1945 byl na základě omylu zatčen NKVD (Lidový komisariát vnitřních záležitostí), který třikrát fingoval přípravu na jeho popravu. Po propuštění zjistil, že se právě koná pohřeb jeho otce, kterého při rabování v Praze zabili členové Revolučních gard. Začal se proto zabývat znepokojivými projevy nastupujícího mocenského chování Sovětského svazu a jeho spojenců ve Sboru národní bezpečnosti. "Rudé právo" jeho reportáže ovšem odmítlo, a tak se stal jedním z významných novinářů Peroutkova týdeníku "Dnešek". Psal také o poměrech v pohraničí – o rabování a rozkrádání majetku po Němcích, o účasti úředníků a příslušníků SNB na těchto událostech a o zneužívání pravomoci místních diktátorů. Byl první, kdo použil pojem "gestapistické metody" pro zločiny na zdraví, životech a osobní svobodě občanů a pro případy nelidskosti v různých internačních táborech. Byl za to nenávistně osočován v tisku KSČ, ze které byl na počátku roku 1947 vyloučen.  Po únoru 1948 byl zatčen a koncem roku 1948 na základě absurdních obvinění odsouzen k sedmi letům vězení. Když byl se zničeným zdravím v březnu roku 1955 propuštěn, dozvěděl se, že matka, které psal z vězení dopisy, je již přes tři roky mrtva. Svůj život dožil v bídě a své rehabilitace se již nedožil. Nejvyšší soud zrušil rozsudek nad ním až v září roku 1991.

Michal Mareš, vlastním jménem Josef Mareš, (22. ledna 1893, Teplice – 17. února 1971, Praha) byl český spisovatel, básník a novinář.

Michal J. Mareš (* 22. Januar 1893 in Teplitz als "Josef Maresch, seit 1955 offiziell Michal Mareš"; † 17. Februar 1971 in Prag) war ein tschechischer Journalist, Lyriker und Feuilletonist.


Založení obce.

První zmínka o ní pochází ze 14. století. V pozdější době se sem přistěhovali habáni, jež připomíná část obce zvaná "Habány". Tehdy v 14. století je Borský Mikuláš zmiňován jako Zenthmiklos; r. 1773 se vyskytují názvy Búr Swatý Mikuláš, Bur Sancti Nicolai, Bur Sancti Petri, Bur-Sankt-Nicklasz, Bur-Sankt-Peter, Bur-Szent-Miklós, Bur-Szent-Péter; r. 1920 se obec jmenovala Burský Svätý Mikuláš, Burský Svätý Peter; od roku 1960 pak Borský Mikuláš a Borský Peter.  Nicméně nálezy z doby římské dokazují, že katastr obce byl obydlen již v prvních stoletích našeho letopočtu.  První písemná zmínka o obci pochází z roku 1394, ze záznamů nově zřízované zeměpanské správy, která doplňovala již fungující církevní správu.  Nejstarší název Zenthmiklos a Zenthpeter je na listině Bratislavské kapituly z 3. července 1394. Jde o panskou dražbu ve prospěch Stibora ze Stibořic, kterou se mu dává do držby panství Ostriež (Ostrý kameň). Podle této listiny a dalších dokumentů patřil Borský Mikuláš jako poddanská obec hradu Ostrý Kameň. Později obec patřila holíčskému panství a jeho vládnoucímu rodu Czoborů, kteří ji prodali Habsburkům.  Patronem obce byl svatý Mikuláš, který se v 18. století dostal i do znaku obce. Starším symbolem obce byla běžící liška pod borovicí. Pečetidlo s tímto znakem se datuje již od roku 1597 a tento motiv byl použit i pro současný znak obce. Bývalá obec Borský Peter měla ve znaku sv. Petra.

Přírodní prostředí.

Na území obce se nachází málo vodních toků. Jeho severní částí protéká řeka Myjava a její přítoky Ságelský potok a Kalaštavský potok.  V jižní části jsou mírné vršky – Lakšárské kopce, nejvyšším z nich je Marie Magdaléna 297 m, další jsou: Dubník 289 m (je na něm 70 m vysoký stožár televizního vysílače), Ruženica 281 m, Vinohrádky 257 m a Kravia hora 254 m. Značná část území je zalesněná převážně borovým lesem, zejména v katastrálním území Borský Peter.

Významné stavby.

V obci je římskokatolický Kostel svatého Mikuláše z roku 1753, kaple svaté Máří Magdaleny a v části obce Borský Peter je středověký kostel svatého Petra a Pavla.  Rodný dům básníka Jána Hollého svým zařízením dokumentuje prostředí, v němž se básník narodil, prožíval své dětství a kam se také v pozdějších obdobích vracel jako student a kněz. Objekt je kulturní památkou.

Borský Mikuláš (, ) je obec na Slovensku v okrese Senica. Obec vznikla sloučením dvou původních obcí Borského Mikuláše a Borského Petra v roce 1975.

Borský Mikuláš (bis 1960 slowakisch „Borský Svätý Mikuláš“ – bis 1927 „Burský Svätý Mikuláš“; deutsch "Bursanktnikolaus", ungarisch "Búrszentmiklós") ist eine Gemeinde in der Westslowakei.


Výskyt.

Obývají tropické, částečně opadavé lesy v oblastech přiléhajících k Atlantskému oceánu kde žijí na hustě rostoucích, vysokých a široce rozvětvených stromech po kterých se pohybují i na velké vzdálenosti. Žijí do nadmořské výšky téměř 700 m. Vyskytují se v brazilských spolkových státech Bahia, Minas Gerais a Espirito Santo. Severní hranici jejich nesouvislého areálu tvoří řeka Rio Jequiriçá a lesy na pravém břehu řeky Rio Paraguaçu, jižní hranice prochází jihem státu Minas Gerais u hranic se státy Rio de Janeiro a São Paulo.  Na lesnatých územích kde žijí jsou vykáceny velké plochy pro stavbu silnic a jiných průmyslových objektů a to je omezuje při celoročním putování za potravou i při potřebném míšení genů mezi jednotlivými skupinami, nutí je to k nezvyklému cestování po zemi. Žijí ostrůvkovitě v rozlehlém areálu rozděleni do jednotlivých populací které se dělí do smíšených, různě velkých skupin až o 50 jedinci. Pobývají na územích která jsou spravována různými vlastníky.  V roce 2005 bylo známo 855 zvířat, která žila rozdělená ve 12 populacích:

Popis.

Chápan severní, stejně jako všichni ostatní chápani, má dlouhé končetiny, chlupatý chápavý ocas (delší než tělo) a kulaté bříško. Jejich hustá srst je světle hnědá až šedá, u samců bývá světlejší, holou tvář mají černou s růžovými skvrnami. Samci bývají o něco málo těžší, v průměru váží 9,6 kg a samice jen 8,4 kg. Tělo samce bývá průměrně dlouhé 49 cm a ocas 74 cm, tělo samice měří 48 cm a ocas 78 cm. Průměrná výška chápanů severních je 120 cm. V tlamě mají po 40 zubech, v obou čelistech stejně, zubní vzorec je 2/2, 1/1, 4/4, 3/3 (2 řezáky, 1 špičák, 4 třenové, 3 stoličky).

Pohyb.

Jejich životním prostorem jsou mohutné stromy po kterých obvykle nešplhají ani nelezou po větvích, ale z větve na větev se přesunují tzv. semibrachiací, tj. zavěšují se za větve předními končetiny a pomáhají si přitom zadními a ocasem. Dlouhý ocas při pohybu po stromech nahrazuje končetinu, mohou se za něj zavěsit nebo jím uchopit předmět. Po zemi se běhají těžkopádně a jsou zranitelní.

Strava.

Jsou to všežravci, převažuje však rostlinná strava získávána na stromech. Je tvořena převážně mladými listy, květy, mízou stromů, mladou kůrou a plody i semeny hlavně rodů "Anadenanthera", "Andira", "Carpotroche", "Genipa", "Mabea", "Palicourea", "Plathymenia", "Psychotria" a dalších. Svou nepříliš výživnou stravu si doplňují o potřebné látky požíráním lesní půdy ve které byly zjištěné prvky jako hliník, chrom, nikl, titan, vanad, zinek i železo. Půda jim pravděpodobně pomáhá i k regulaci pH žaludku a trávení vláknité stravy. Příležitostně žerou i hmyz. Krmí se v denní dobu, často se přitom ve větvích zavěšují za ocas hlavou dolů.

Chování.

Jsou to sociální denní primáti kteří žijí na stromech a za potravou kočují, jednotlivci ani skupiny nemají svá teritoria. V jedné skupině žijí samci, samice i mláďata bez hierarchického uspořádaní. Kdo řídí dobu a směr další cesty není známo. Větší skupiny se mohou dělit do menších které bývají od sebe vizuálně oddělené. Taktéž se rozdělují při krmení nebo spánku. Samci často vytvářejí až desetičlenné skupinky stejně jako nespářené samice. Samice vychovávající mladé pobývají a krmí se obvykle odděleně s potomky, stejně se vydělují i březí samice. Polovinu dne věnují cestování a krmení, po zbytek dne odpočívají.  Dorozumívají se pomoci několika typů volání na krátké nebo větší vzdálenosti. Při volání na větší vzdálenosti, které patrně používají pro udržení sociální skupiny pohromadě a sdělení informace kam se skupina pohybuje, si navzájem odpovídají. Při krmení používají krátké stakatové zvuky, patrně pro zajištění dostatečného volného prostoru a odehnání konkurenta.

Reprodukce.

Samci i samice jsou promiskuitní, obě pohlaví se páří s více partnery. Mezi samci ani samicemi nejsou dominantní ani podřízení, jedinci spolu nesoutěží. Pravděpodobně mezi sebou závodí jen spermie. Schopnost samice se pářit je dávána najevo přítomnosti feromonů v moči kterým si potřísní ruce a pro samce značkuje trasu po které se pohybuje. Samec po přiblížení zjistí čichem zda se nespletl a buď dojde nebo nedojde ke spojení.  K páření dochází obvykle v období dešťů (říjen až duben) a mláďata se rodí v období sucha (květen až říjen). Ovulace může trvat 16 až 38 dnů, doba březosti je dlouhá asi 180 dnů. Rodí se jen jedno mládě které je 14 až 18 měsíců kojeno a do věku dvou let o něj matka pečuje. V průběhu prvých 3 až 6 měsíců jej při cestování nosí matka zavěšené pod břichem, později do dvou let na zádech. Bylo pozorováno, že bezdětná samice pečovala o potomka druhé. Samci se o mláďata nestarají, ale v ojedinělých případech ohrožení brání celou svou skupinu.  Pro zamezení příbuzenské plemenitby odcházejí mladé samice před pohlavní dospělosti z domovské skupiny a hledají si jinou do které přejdou, mladí samci neodcházejí. U samic se pohlavní zralost dostavuje ve věku od 5 do 11 let a u samců od 4 do 8 let, prvý potomek se rodí průměrně ve stáří samice 8,7 roků. Samice může vrhnou mládě každé dva až tři roky. Sexuálně i reprodukčně aktivní mohou oba zůstat až do věku 30 let.

Možnost záměny.

Chápani severní byli téměř do konce 20. století společně s nejbližšími příbuznými chápany pavoučími považováni za dva poddruhy jednoho druhu. Po poznání, že diferenciace mezi nimi je větší než se předpokládalo, dostaly oba poddruhy status samostatného druhu.  Chápani severní se od nich odlišují tím, že mají růžové skvrny v obličeji a na šourku, mají rudimentální palce a samci mají stejně velké špičáky jako samice. Mimo těchto morfologických rozdílů existují ještě genetické odlišnosti a dlouhodobá reprodukční izolace mezi oběma druhy. V přírodě je nelze zaměnit, oba druhy žijí v od sebe oddělených areálech.

Poznámka.

Většina číselných hodnot nebyla pro nízký počet a špatnou dostupnost chápanů severních změřena, ale odvozena z výzkumů chápanů pavoučích.

Ohrožení.

Ve volné přírodě žijí chápani severní nejméně 30 let. Jejich hlavní přirození predátoři jsou ocelot velký, jaguár a puma americká, mláďata ještě ohrožují kuna brazilská a harpyje pralesní. Největším nepřítelem, který zapříčinil jejich nízké početní stavy je ale člověk, který je přes zákaz loví pro maso i pro potěšení.  Vzhledem k počtu vzniklých chráněných oblastí se předpokládá klesající negativní vliv myslivosti i dalšího mýcení lesů. Těžší je přesvědčit chudé domorodé obyvatele, kteří často luky nahradili puškami, aby se dobrovolně vzdali luxusní stravy. Výhled populačního vývoje tohoto ohroženého druhu předvídá stále klesající počet jedinců a proto byl chápan severní klasifikován Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) jako druh kriticky ohrožený (CR).

Chápan severní ("Brachyteles hypoxanthus") (dříve také nazývaný chápan skvrnitolící) je ploskonosá opice, jeden ze dvou druhů chápanů z rodu "Brachyteles" kteří jsou největší primáti Nového světa. Charakteristický je dlouhými končetinami a chápavým ocasem. Je velice vzácný endemit brazilských lesů a je silně ohrožen vyhynutím.

Der Nördliche Spinnenaffe ("Brachyteles hypoxanthus") ist eine Primatenart aus der Familie der Klammerschwanzaffen (Atelidae): Er lebt im südöstlichen Brasilien und ist vom Aussterben bedroht.


Klubová kariéra.

Mládežnické kategorie.

Welbeck se narodil v roce 1990 nedaleko Manchesteru ghanským rodičům. V roce 2006 byl členem týmu Manchesteru United U18, kde debutoval v zápase proti Sunderlandu. Přestože byl o dva roky mladší než ostatní, nastřílel mnoho gólů a stal se důležitým hráčem týmu.

Manchester United FC.

V červenci 2007 podepsal novou smlouvu a brzy se dočkal povolání do rezervního týmu. V lednu 2008 byl povolán do prvního týmu na šampionát v Saúdské Arábii, kde debutoval jako náhradník za Andersona. Poprvé v soutěžním zápase nastoupil v League Cupu proti Middlesbrough FC. A svůj debut v Premier League zaznamenal 15. listopadu 2008 proti Stoke City, když vystřídal v 63. minutě Pak Či-Songa. Welbeck v zápase dokonce vstřelil gól, když vystřelil z obrovské vzdálenosti a trefil se do šibenice. Zápas celkem skončil výsledkem 5:0. Celkem v sezóně odehrál 13 zápasů.  V sezóně 2011/12 dostal velké příležitosti od Alexe Fergusona a byl nasazen v základní sestavě Community Shield proti rivalům City. Přestože Manchester City FC o poločase vedl o dvě branky, United zápas otočili a vyhráli trofej. Také v lize začal nastupovat v základní sestavě po boku Wayna Rooneyho a týmu pomohl góly například proti Tottenhamu, Basileji, Fulhamu nebo Arsenalu, kterému United nadělili debakl 8:2.  Ve 34. kole Premier League 2012/13 20. dubna 2013 porazil Manchester United Aston Villu 3:0, Welbeck mohl v předstihu slavit se spoluhráči ligový titul (dvacátý v historii klubu).

Hostování: Preston North End FC a Sunderland AFC.

V lednu 2010 poslal Sir Alex Ferguson Welbecka do týmu Prestonu, který vedl jeho syn Darren. Zde měl však problémy s kolenem a nakonec musel jít na operaci. Na sezónu 2010/11 byl znovu poslán na hostování, tentokrát do prvoligového Sunderlandu. V Sunderlandu poprvé vstřelil gól v zápase na Stamford Bridge proti Chelsea FC, kde Sunderland šokoval a vyhrál rozdílem třídy 3:0. Příští kolo Welbeck zařídil remízu 2:2 proti Evertonu a od expertů si vysloužil pochvalu. Celkem za tým ze severu Anglie vstřelil šest gólů.

Arsenal FC.

V závěru letního přestupového okna v září 2014 přestoupil z Manchesteru United do Arsenalu. 1. října 2014 vstřelil hattrick v Lize mistrů UEFA 2014/15 v zápase s tureckým týmem Galatasaray Istanbul (výhra 4:1).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické týmy.

Welbeck nastupoval za mládežnické reprezentace Anglie už ve 14 letech. V květnu 2007 se s reprezentací do 17 let zúčastnil Mistrovství Evropy U17 v Belgii, kde ve finále angličtí mladíci podlehli Španělsku 0:1.

A-mužstvo.

Ghanský fotbalový svaz počítal do budoucna s Welbeckem do reprezentace, ale Welbeckovi došla pozvánka do reprezentace Anglie, kde debutoval v roce 2011 právě proti Ghaně na stadioně ve Wembley (29. března 2011 vystřídal v 81. minutě utkání Ashley Younga, utkání s Ghanou skončilo výsledkem 1:1). Svůj první gól vstřelil 2. června 2012 v přátelském utkání proti Belgii, když překonal belgického brankáře Simona Mignoleta, zápas skončil výsledkem 1:0.

Euro 2012.

Následně se objevil i na soupisce trenéra Roye Hodgsona pro Euro 2012. 11. června nastoupil proti Francii, zápas skončil remízou 1:1 a Welbeck byl střídán v závěru utkání (91. minuta). V základní skupině rozhodl druhý zápas Anglie proti Švédsku gólem na 3:2, který znamenal vyřazení skandinávského týmu. V utkání proti Ukrajině nastoupil v základní sestavě a hrál do 82. minuty. Anglie zvítězila 1:0 gólem Wayna Rooneyho a postoupila do čtvrtfinále.  Ve čtvrtfinále se anglický tým střetl s Itálií a výrazně zaostával, nicméně defenziva dokázala pokrýt nápadité italské akce. Výsledek 0:0 vydržel i po prodloužení, na pokutové kopy zvítězila Itálie 4:2 a postoupila do semifinále proti Německu. Welbeck hrál do 60. minuty, pak jej vystřídal Andy Caroll.

MS 2014.

Trenér Roy Hodgson jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Angličané vypadli již v základní skupině D, obsadili s jedním bodem poslední čtvrtou příčku.

Góly v reprezentaci.

Góly Dannyho Welbecka v A-týmu anglické reprezentace:

Úspěchy.

Klubové.

Manchester United FC

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 13. 12. 2014

Daniel Nii Tackie Mensah „Danny“ Welbeck (* 26. listopadu 1990, Manchester, Anglie) je anglický fotbalový útočník a reprezentant, který současně hraje za anglický klub Watford FC.

Daniel Nii Tackie Mensah „Danny“ Welbeck (* 26. November 1990 in Manchester) ist ein englischer Fußballspieler, der beim FC Watford in der englischen Premier League unter Vertrag steht.


Děj.

S prvním dětským smíchem jednoho londýnského novorozeněte se také narodila maličká okřídlená víla jménem Zvonilka a od svého narození vůbec nebyla spokojená se svým talentem a údělem víly všeumělky.  Zatímco ostatní víly a elfové neustále létali z Hvězdné roklinky v Zemi Nezemi do Světa lidí proto, aby udržovali pozemskou přírodu v chodu, víly všeumělky a elfové všeumělci se do Světa lidí běžně podívat nemohli, neboť měli mnoho práce v Zemi Nezemi v Hvězdné roklince. Zvonilka si ale vysnila, že by se chtěla podívat do Světa lidí, mimo jiné byla také velmi zvědavá na to odkud se berou ztracené lidské věci, které moře vyplavuje u břehů Nezemě. Proto se nejprve snažila změnit svůj přirozený vílí talent, což bylo nemožné. Vůbec se jí to nepodařilo, všechny tři pokusy způsobily velkou katastrofu, vodu a ani světlo neudržela, ptáci se jí báli. Rozlobená sama na sebe seděla v podrostu u moře a házela rozčileně malé kamínky do lesa, když v tom uslyšela malé ciknutí poté, co její kamínek narazil na nějaký kov, což probudilo její zvědavost. V hustém podrostu pak nalezla rozbitou dětskou hračku, hrací strojek - malou otočnou tanečnici na péro. Polámanou hračku dokázala velmi rychle opravit, což z úkrytu v listí velice obdivovaly i všechny 4 její vílí kamarádky - Rozeta, Mlženka, Iris a Fauna. Nicméně Zvonilka si nechtěla od nechat od nich domluvit, že je výborná všeumělka a že by si tohoto svého daru měla velmi vážit, stále zkoušela změnit svůj talent. Víla větrnice Vidia ji nakonec navedla k tomu, aby se pokusila zkrotit splašené bodláky. To se jí nepovedlo také kvůli tomu, že Vidia její snahu sabotovala. Hejno splašených bodláků se přehnalo Hvězdnou roklinkou a poškodilo mnoho věcí, které byly připraveny ke změně ročního období, ze zimy na jaro. Kvůli tomu nakonec hrozilo to, že bude opožděn nebo dokonce zcela znemožněn pravidelný příchod pozemského jara. Zvonilka však díky svému velkému všeumělskému talentu všechno rychle napravila, sestrojila a zkonstruovala celou řadu pracovních pomůcek i speciálních strojků, které dokázaly všechny práce maximálně urychlit (vlastně zavedla pásovou výrobu). Navíc s přípravou jara netradičně pomáhaly všeumělkám i všechny ostatní víly všech oborů a talentů (s výjimkou větrnice, víly Vidie, která dostala od královny Klarion příkaz zahnat neprodleně zpět všechny splašené bodláky). Během akce při hledání poztrácených lidských věcí oba všeumělové Bubla s Cinkem našli v křoví Zvonilkou opravenou dětskou hračku - hrací strojek s tanečnicí. Zvonilkou organizovaná a připravená akce na záchranu jara byla úspěšná, Zvonilka tak jasné prokázala všem ostatním vílám své nevšední všeumělské schopnosti i veliký talent. Nakonec dostala od vílí královny Klarion (tzv. "víličenstva") povolení k návštěvě lidského světa. Stalo se tak poté, co Bubla s Cinkem přinesli onu opravenou rozbitou dětskou hračku – mechanický hrací strojek s tanečnicí. Od královny Klarion, na návrh víly Míly, obdržela svolení vrátit tuto opravenou hračku její původní majitelce ve Světě lidí. Směla i s hračkou odletět na Zemi k malé holčičce Wendy z Londýna, což ji samotnou nakonec velice potěšilo a uspokojilo.

Volné pokračování.

Na tento snímek pak posléze volně navázaly další snímky "Zvonilka a ztracený poklad" z roku 2009, "Zvonilka a velká záchranná výprava" z roku 2010, "Zvonilka a Velké hry" z roku 2011 s "" z roku 2012. Z roku 2011 pak pochází minisérie "Vílí dobrodružství", ve kterém se Zvonilka setkává s Petrem Panem. V roce 2014 přibyl film Zvonilka a Piráti a v roce 2015 Zvonilka a tvor netvor

Zvonilka, anglicky "Tinker Bell", je počítačově animovaný film z roku 2008, vytvořený za pomoci 3D digitálního modelování. Hlavní postavou snímku je stejnojmenná létající víla ("pixie" - zelená létající elfka) Zvonilka.

Tinker Bell ist ein computeranimierter Direct-to-DVD-Film von Disney aus dem Jahr 2008. Darin wird die Geschichte einer gleichnamigen Fee erzählt, die in der Märchenwelt des Peter Pan lebt und alles daran setzt, das ihr zugewiesene Dasein mit allen erlaubten und unerlaubten Mitteln zu ändern und die Welt der Menschen zu erreichen. Das damit gestiftete Chaos löst sie jedoch durch stetiges Über-sich-Hinauswachsen und ihren Einfallsreichtum gekonnt und sehr humorvoll auf und erreicht schließlich ihr Ziel. Die Figur stammt aus dem Kinderbuch "Peter Pan" von J. M. Barrie; in dessen deutschen Übersetzungen wird sie als „Glöckchen“ oder auch „Naseweis“ bezeichnet. Damit wird auch der Name der Fee aufgegriffen, das englische Wort Tinker bedeutet auf Deutsch auch Bastler oder Kesselflicker.


Dějiny obce.

První písemná zmínka o Tepličce pochází z roku 1267, tehdy ještě pod jménem Toplucha.  Do roku 1920 sa jmenovala Teplička, od roku 1920 Teplička nad Váhom. Roku 1980 ji připojili k Žiline, ale v roce 1991 se opět osamostatnila.  Jedním z majitelů panství do kterého Teplička patřila byl i František Veszelenyi, jehož manželkou byla v první polovině 17. století Žofia Bošňáková. V souvislosti se Žofií vzniklo mnoho legend, je ale faktem, že spolu se svým manželem založili a udržovali útulek pro chudé. Přijali do něj i nemocné a sirotky, lidi na to odkázané bez ohledu na původ a příslušnost. Žofia Bošňáková (1609 – 1644) se vdávala jako 21letá. Jejím životním krédem bylo, že po člověku zůstanou jen jeho dobré skutky, ostatní odvane čas. Neodmítla žádnou prosbu o pomoc. Pohřbili ji na hradě Strečno, z něhož její tělo, "které se zdá býti neporušené", přenesl v roce 1729 do krypty kostela v obci Teplička nad Váhom hrabě Ján Jakub Lövenburg, dědičný zeměpán. Mumii v roce 2009 zničil žhář.  Textilní továrna hraběte Windischgrätze v Tepličce patřila mezi nejvýznamnější nově založené podniky v Uhersku ve 2. polovině 18. století. Vznikla roku 1767 a vyráběly se v ní hlavně lněné, ale v menší míře i bavlněné a vlněné textilie a kůže. Kvůli špatnému odbytu svých výrobků o sedm let později zkrachovala. V Tepličce vznikla v budovách kaštela v roce 1910 sklárna pro výrobu technického skla, ale výroba trvala jen krátce – do roku 1922. Dva následné požáry zničily budovy kaštela a hlavně přilehlého kostela sv. Kříže, z něhož zbyly jen ruiny.  Teplica byl v minulosti termín pro teplé prameny. Dávnou existenci termálních pramenů dokazuje i obecní pečeť, v jejímž obraze je horní část těla ženy koupající se v kádi. Pečeť obce nese nápis "Sigillum oppida Teplice". V katastru obce je nezamrzající pramen – Teplica. Ten dal v minulosti obci jméno. Nejznámější zemětřesení, které mělo epicentrum v katastru Tepličky, bylo dne 15. ledna 1858. Hlavně v Žilině poškodilo všechny domy a některé byly dokonce neobyvatelné.

Automobilový průmysl.

V katastru obce Teplička nad Váhom byla postavena automobilová továrna KIA Slovakia. Výroba v továrně započala 7. 12. 2006. Tuto automobilku postavila korejská firma KIA. Značná část orné půdy v katastru obce Teplička nad Váhom je zastavěná právě touto automobilkou. Ale automobilka poskytuje pracovní příležitosti mnohým obyvatelům Tepličky nad Váhom. Také se po postavení automobilky oživila výstavba nových rodinných domů. Obec má od automobilky zajištěné obecní daně ze zastavěných pozemků, což značně zlepšilo její finanční situaci.  Nedaleko samotné automobilky Kia byla postavena výrobní hala dceřiné společnosti KIA Motors. Ta má zaměstnat až 500 nových pracovníků.

Doprava.

Obcí prochází dvoukolejná elektrifikovaná železniční trať Žilina–Košice. V obci staví i některé osobní vlaky. Mimo železničního spojení má Teplička nad Váhom i autobusové spojení se Žilinou prostřednictvím SAD Žilina. Dokud byla Teplička nad Váhom součástí města Žilina, tak do obce jezdila MHD – autobus č. 5. Nyní do obce mimo SAD Žilina jezdí podnikové autobusy s číslem 25 pro dopravu zaměstnanců závodu KIA ze Žiliny do Tepličky nad Váhom.

Teplička nad Váhom je obec na Slovensku v okrese Žilina. Leží asi 3 km východně od Žiliny, jako první obec směrem na Terchovou. Má 3 750 obyvatel (2010).

Teplička nad Váhom (bis 1927 slowakisch „Teplička“; ungarisch "Vágtapolca" – bis 1907 "Teplicska") ist eine Gemeinde im mittelslowakischen Kraj Žilina.


Popstars 2008.

Popstars 2008 neboli Popstars - Just 4 Girls byl 7. ročník německé pěvecké show Popstars. Členky Popstars zpívaly postupně v jiných sestavách písně a porotci členky postupně vybírali. V prosinci roku 2008 nahrálo 8 nejlepších členek vánoční singl I Believe in X-Mas. Porotci postupně vybrali 3 členky do skupiny Queensberry - postupně to byly Leonore Bartsch (Leo), Victoria Ulbrich (Vici) a Gabriella De Almeida Rinne (Gabby). Tyto 3 členky nahrály první album "Volume I". Album mělo 3 verze – každá byla s jinou finalistkou. Finalistky byly Antonella Trapani (Anto), Patricia Ivanauskas (Patze) a Katharina Kobert (KayKay). Součástí těchto alb byl i první videoklip No Smoke, ve kterém se objevily 3 členky skupiny i 3 finalistky. Lidé pak hlasovali pro nejlepší verzi, která vedla k tomu určit poslední členku skupiny. 18. 12. 2008 se konalo velké finále, kde se vyhlásilo, že poslední členka skupiny je Antonella.

2009 – singly a nové album.

Po určení poslední členky se videoklip upravil, aby tam byla z finalistek jen Antonella, protože skupina už byla hotová. Brzy byl hotový další videoklip k písni z alba Volume I - I Can't Stop Feeling. Album Volume I se objevilo na prvních příčkách německých hitparád. Queensberry přidaly do alba pár dalších písní a pojmenovaly ho "Volume I - Deluxe Edition". Queensberry se připojily k německému turné Doll Domination Tour skupiny The Pussycat Dolls. V dubnu 2009 natočily v americkém městě Miami další videoklip - Too Young. Singl Too Young se objevil už v albu Volume I - Deluxe Edition. Tento <nowiki>"</nowiki>letní<nowiki>"</nowiki> hit předvedly ve finále soutěže Germany's Next Topmodel. Druhé album bylo dokončeno v listopadu roku 2009. Obsahovalo singl z Volume I Deluxe Edition - Too Young a 1 nový - Hello (Turn Your Radio On). Videoklip k Hello byl však propuštěn už v říjnu. Singl Hello se umístil na 4 místě v německých hitparádách a Too Young na 5. Poté Queensberry nahrály píseň „The Song“ jako soundtrack k americkému filmu Alvin a Chipmunkové 2. Leo, Antonella a Vici také nadabovaly postavy z filmu - Chipettky - do němčiny a Gabby nadabovala jednu <nowiki>"lidskou"</nowiki> postavu.

2010 – změna členek skupiny.

Na jaře roku 2010 Queensberry nahrály písně Little Bit Wonderful a Superworld k německému filmu Hanni a Nanni.  7. 7. 2010 bylo oficiálně prohlášeno, že Antonella a Victoria opustily skupinu. Leonore a Gabriella honem sehnaly nové členky - Selinu Herrero a Ronju Hilbig. Zbytek roku vystupovaly se starými písněmi, ale hlasy Antonelly a Victorii byly nahrazeny Selinou a Ronjou. Na konci tohoto roku skupina vydala singl Yo No Puedo Vivir Sin Ti - španělskou verzi singlu I Can't Stop Feeling.

2011 – Pink Chocolate Tour a další podíl na "Chipmunkách".

Na jaře a v létě roku 2011 jely členky skupiny - Leo, Gabby, Ronja a Selina - na turné Pink Chocolate Tour. Na konci roku vydaly píseň k filmu Alvin a Chipmunkové 3 - „Chipwrecked“ - která se ovšem objevila jen na německém soundtracku. V dabování Chipettek se pokračovalo - tentokrát to byly Leo, Ronja a Selina. Gabby opět dabovala lidskou postavu.

2012 a 2013 – pomalý zánik skupiny.

Queensberry několikrát vystupovaly na akci/turné Holiday On Ice se starou písní Too Young a novou - Celebrate. V dubnu 2012 Selina opustila skupinu kvůli studiu. Leo, Gabby a Ronja pracovaly na novém albu "Chapter 3". Bylo zveřejněno v červnu 2012, a obsahovalo 2 singly: Timeless a Girl Like Me. Videoklip k Timeless byl zveřejněn už 1. června a videoklip k Girl Like Me v srpnu. Oba singly však už nebyly tak úspěšné jako ty v základní sestavě. V říjnu 2012 Leo oficiálně opustila skupinu. Gabby a Ronja pár měsíců zpívaly spolu, pak se však rozešly. Všechny 3 poslední členky se vydaly na sólové dráhy - Ronja jako Miss Ronja, Gabby vydala v roce 2014 singl Fighter. Leo nahrála písně k filmům Hanni a Nanni 2 a 3, v roce 2014 nahrála s Tamarou Ruprecht album Acoustic Adventures jako duo Resaid. Leo a Gabby jsou velké kamarádky, takže naděje na obnovení skupiny jsou.

Queensberry byla německá dívčí hudební skupina. Založena byla v prosinci roku 2008 jako výsledek talentové pěvecké show Popstars 2008. Ve skupině se několikrát měnily členky, na začátku roku 2013 se skupina rozpadla.

Queensberry war eine deutsche Girlgroup. Sie wurde Ende 2008 im Rahmen der siebten Staffel der Castingshow "Popstars" als Quartett zusammengestellt. Im Sommer 2010 verließen zwei Gründungsmitglieder die Band und wurden durch zwei neue Sängerinnen ersetzt. 2012 folgte erneut der Ausstieg von zwei Bandmitgliedern. Danach bestand die Band nur noch als Duo, welches im Oktober 2012 eine Schaffenspause zugunsten von Soloprojekten ankündigte, die sich 2013 als endgültige Trennung erwies. Queensberry war die letzte Popstars-Band, die länger als ein Jahr bestand.


Biografie.

Geithner se narodil v Brooklynu. Většinu svého dětství prožil mimo Spojené státy. Vystudoval Dartmouth College, kde získal bakalářský titul z vlády a asijských studií. Magisterský titul z mezinárodní ekonomie a východoasijských studií získal na Johns Hopkins University.

Dřívější kariéra.

Geithner po vystudování pracoval u konzultační firmy Kissinger Associates, Inc., kterou založil Henry Kissinger. Po třech letech nastoupil na ministerstvo financí. Pracoval jako attaché na americké ambasádě v Tokiu. V administrativě Billa Clintona pak zastával několik významných pozic v nejvyšším vedení ministerstva financí. Geithner z ministerstva odešel v roce 2002. V letech 2001 až 2003 pak působil jako ředitel oddělení v Mezinárodním měnovém fondu. Ve svých 42 letech byl jmenován prezidentem Federální rezervní banky v New Yorku. V této pozici například zamítl nabídku Sanforda Weillse na převzetí banky Citigroup. V březnu 2008 rovněž zorganizoval záchranu a prodej banky Bear Stearns. V témže roce hrál klíčovou roli v rozhodnutí vlády, aby nezachraňovala banku Lehman Brothers od bankrotu. Jako představitel ministerstva financí také Geithner řešil řadu finančních krizí v zemích jako Brazílie, Mexiko, Indonésie, Jižní Korea a Thajsko. Geither si spolu s Henrym Paulsonem myslí, že ministerstvo financí by mělo mít nové pravomoci, aby mohlo lépe reagovat na krize, jako je například ta finanční z roku 2008.  Během schvalovacího procesu v Senátu, se na veřejnost dostaly informace, že Geithner má nedoplatky na daních ve výši 35 000 dolarů. I přes tento skandál byl ovšem Geithner schválen v poměru 60:34 a své funkce se ujal 26. ledna 2009.

Timothy Franz Geithner (* 18. srpna 1961) je americký ekonom a politik, který v letech 2009–2013 zastával post ministra financí ve vládě prezidenta Baracka Obamy. Před nástupem do vlády působil jako prezident Federální rezervní banky v New Yorku.

Timothy Franz Geithner [] (* 18. August 1961 in Brooklyn, New York City) war der 75. Finanzminister der Vereinigten Staaten ("United States Secretary of the Treasury"). Am 26. Januar 2009 wurde seine zuvor erfolgte Ernennung durch US-Präsident Barack Obama vom US-Senat bestätigt. Timothy F. Geithner war bis zum 25. Januar 2013 im Amt. Nachfolger war Jacob Lew.


Děj.

Jako mládě byl Alex (tehdy pod jménem Alakay) synem lva Zuby, krále smečky. Ačkoli se Zuba snaží Alakaye naučit být lovcem, ten má větší zájem o tanec, a tak je zajat pytláky, kteří na něj nastražili past. Alakaye zavřou do bedny a naloží do auta, jenže ta po cestě spadne do oceánu, a najdou ji až v New Yorku. Alakay je přejmenován na Alexe a je poslán do ZOO v Central Parku. Tam se seznámí se zebrou Martym, žirafou Melmenem a hrošicí Glorií. V současné době se Alex (Ben Stiller), Marty (Chris Rock), Melmen (David Schwimmer), Glorie (Jada Pinkett Smith), šimpanzi Mason (Conrad Vernon) a Phil, tučňáci Skipper (Tom McGrath), Kowalski (Chris Miller), Private (Christopher Knight), Rico (John DiMaggio), a dokonce i lemuří král Jelimán (Sasha Baron Cohen) s Mauricem (Cedric the Entertainer) a Mortem (Andy Richter) snaží opravit letadlo a odletět zpět do New Yorku. Letadlo sice odstartuje, ale nouzově musí přistát v Africe. Tam jsou čtyři kamarádi ohromeni obrovskou kolonií jejich druhu. Alex se dozví, že našel rodiče, a stává se tedy nástupcem krále. Marty zapadá do stáda a je nadšený, že našel tolik zeber, které vypadají jako on. Hypochondr Melman se stává šamanem, a léčí ostatní, a Glorie přitahuje pozornost jednoho hrocha Mota Mota. Mezitím se tučňáci pustili do opravy letadla. Ukradnou několik aut turistům, mezi nimiž byla bohužel i babička (z prvního dílu). Ta se ale nechce jen tak vzdát, a snaží se s ostatními přežít. Bohužel, život v Africe není tak báječný jak se ukázalo. Makunga, dlouholetý nepřítel Zuby, připomíná smečce, že Alex musí splnit tradiční rituál na vzetí do smečky. Alex si ale myslí, že jde o taneční soutěž, (ve skutečnosti jde ale o boj). Alex v souboji prohraje, a tak je podle pravidel vykázán ze smečky. Zuba, jako král smečky je zodpovědný za vyloučení, jenže jako jeho otec to neudělá. Vzdá se své pozice krále a na jeho místo nastoupí Makunga. A ten jako nový král vykáže Alexe i jeho rodiče. Marty mezitím zjistí, že je stejný jako ostatní a není na něm nic výjimečného. Melman je šťastný, ale jen do doby než zjistí, že stejné příznaky jako má on, měli i předchozí šamani, kteří zemřeli. Mezitím zjistí, že Glorie jde na rande s Motem Motem a uvědomí si, že musí Glorii konečně říct, že ji miluje. Ta si ale po Melmenovém vyznání rychle uvědomí, že Moto Moto ji chtěl jen kvůli jejímu mohutnému tělu. Další den zvířata propadnou v paniku, protože jejich jediné jezero vyschne. Alex a jeho otec se to dozví, a jdou hledat místo, kde se voda zasekla. Král Jelimán ostatní přesvědčí, že když donesou bohům oběti nahoru na sopku, pošlou jim vodu. Melmen, znechucen svým životem, se obětuje. Glorie ho ale v pravý čas zachrání a přesvědčí ho, že on je ta pravá láska pro ni. Mezitím ale skupinka New Yorčanů v čele s babičkou zajmou Alexe a chtějí si ho upéct jako potravu. Jeho otec se ho pokusí zachránit, ale marně. Alexovi se podaří je zachránit tancem a kroky, které jeho New Yorčany znají. Poznají v něm jejich krále, lva Alexe. Tučňákům a šimpanzům se mezitím podaří opravit letadlo a s jeho pomocí se pokusí rozbít hráz, kterou postavili obyvatelé New Yorku. Mezitím se ale pronásledovaný Mort objeví nahoře na sopce, kde stále marně čeká Jelimán s Mauricem na vodu. Morta ale pronásleduje žralok, který nechtěně spadne do sopky. Alexovi a jejím kamarádům se zatím podaří rozbít hráz, a voda se znovu začne rozlévat do jezera. Jelimán si myslí, že je to způsobené obětí (žralokem). Makunga je shozen z pozice krále, a na jeho místo má nastoupit Alex. Ten však řekne, že bude vládnout on i jeho otec. Film končí tak, že hlavní šéf tučňáků Skipper, se vydává na svatební cestu s panenkou z letadla, a odletí spolu s množstvím drahokamů pryč. Alex, Marty, Melmen i Glorie zůstávají spolu s lemury v Africe.

Madagaskar 2: Útěk do Afriky (v anglickém originále Madagascar: Escape 2 Africa) je počítačem animovaný film z roku 2008. Film je pokračováním snímku "Madagaskar" z roku 2005. Filmu se režisérsky ujal Eric Darnell a Tom McGrath a producentem byla Mireille Soria. Filmu byl vytvořen ve studiu DreamWorks Animation SKG, kteří stvořila v originále film.

Madagascar 2 ist ein computeranimierter Trickfilm, der am 4. Dezember 2008 in den deutschen Kinos anlief. Die Produktion stammt, wie sein Vorgänger Madagascar, von DreamWorks Animation.


Průběh letu.

Sojuz TMA-16 hladce odstartoval jako 103. let Sojuzu z kosmodromu Bajkonur 30. září 2009 v 9:14:42 SELČ. Spojení s Mezinárodní vesmírnou stanicí (ISS) po standardním dvoudenním letu proběhlo 2. října 2009 v 10:35 SELČ, poprvé tak byly (do 11. října, kdy Sojuz TMA-14 přistál na Zemi) k ISS připojeny tři Sojuzy.  V lodi na ISS přiletěli dva členové základní posádky – Maxim Surajev a Jeffrey Williams – a „vesmírný turista“ Guy Laliberté. Laliberté se po necelých 11 dnech v Sojuzu TMA-14 vrátil na Zem, Surajev a Williams zůstali na ISS a zařadili se do Expedice 21, resp. od 1. prosince 2009 Expedice 22.  Sojuz TMA-16 byl připojen k modulu Zvezda. 21. ledna 2010 v 5:03 a.m. EST za pilotáže Surajeva byl "přeparkován" k modulu Poisk (5:24 a.m. EST).  Sojuz TMA-16 se s posádkou Surajev, Williams ve čtvrtek 18.03.2010 v 9:03 SEČ odpoutal od ISS a následně přistál v Kazachstánu (18.03.2010 ve 12:24 SEČ).

Vesmírná turistika.

Tímto letem byla prozatím ukončena vesmírná turistika. Vzhledem k plánovanému ukončení letů amerických raketoplánů Space Shuttle které mají definitivně odslouženo a přítomnosti 6 členů posádky na ISS bude nadále celá kapacita letů Sojuzů alokována pro dopravu členů posádky expedičních letů. USA rozjížděly projekt Orion který měl raketoplány nahradit, ale tento projekt prezident Obama v roce 2010 zrušil a doprava amerických astronautů nyní může být realizována jedině ruskými Sojuzy. Ruská strana již stanovila cenu letenky na 50 miliónů USD na člověka. Alternativa k Sojuzu momentálně neexistuje a ještě několik let existovat nebude. USA se tak z kosmické velmoci náhle staly v oblasti dopravy svých astronautů na ISS zcela závislými na Rusku. Navíc budou muset vyřešit i zásobování, které rovněž realizovaly svými raketoplány.

Sojuz TMA-16 je ruská kosmická loď řady Sojuz k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS), kam dopravila dva členy Expedice 21 a na nějakou dobu posledního „vesmírného turistu“.

Sojus TMA-16 ist eine Missionsbezeichnung für einen Flug des russischen Raumschiffs Sojus zur Internationalen Raumstation (ISS). Im Rahmen des ISS-Programmes trägt der Flug die Bezeichnung ISS AF-20S. Es war der 20. Besuch eines Sojus-Raumschiffs an der ISS und der 126. Flug im Sojusprogramm.


Historie.

Již před 2. svět. válkou bylo uznána nutnost ochrany krásy a velké přírodní hodnoty krajiny u Gorců. Roku 1927 majitel tohoto území - Ludvík Wodzicki z Wielké Poreby založil 114hektarovou rezervaci se jménem Vladislava Orkana. Samotný Gorczaňaský národní park (GNP) byl však založen až roku 1981. Nejprve zaujímal povrch 5908 ha, roku 1988 byl rozšířen na plochu 6763 ha, později byl ještě zvětšen; stav od roku 2002 činí 7030 ha. Nejstarší sakrální památkou GNP je Bulandowa kaple nacházející se na polonině Jaworzyna Kamienická.

Flóra.

V Gorcech je potvrzen výskyt více než 900 druhů cévnatých rostlin, 25 druhů mechů, 450 druhů lišejníků a 116 druhů játrovek, z čehož cca 85% se nachází na území parku a jeho ochranné zóny. Značný je též počet horských druhů, mj.: čípek objímavý, oměj pestrý, pryskyřník platanolistý, havez česnáčková, kamzičník rakouský. Vyskytuje se zde též 22 druhů charakteristických pro alpínský stupeň, např.: kuklík horský, lipnice alpská, bojínek horský. Z chráněných rostlin zde roste 113 taxonů. Pro pohoří Gorců jsou charakteristické rozsáhlé lesní komplexy, které se vyskytují ve dvou vegetačních stupních: dolním (650-1100 m n. m.) a horním stupni (1100 m n. m. a výše). Lesy představují až 95 % povrchu parku, řada stromů je starších více než 100 let. Lesní porost tvoří hlavně smrk, buk, jedle, jako příměs zde roste modřín, jilm, jasan, javor a olše šedá. Rozlišuje se zde řada společenstev lesa, k nimž se řadí karpatská bučina, kyselé horské bučiny, úrodné jedliny, smrkovo-jedlový les dolního, i horního stupně, karpatské olšiny a mokřadní olšiny. V lesním podrostu těchto lesů se vyskytují pro tyto společenstva charakteristické rostlinné druhy: kakost lesní, česnek medvědí, dymnivka dutá, bradáček srdčitý, dřípatka karpatská, papratka horská, kyčelnice cibulkonosná, kostival srdčitý, brusnice brusinka, řada mechů a kapradin. Na podmáčených lokalitách rostou: devětsil Kablíkové, blatouch bahenní, oměj pestrý, mléčivec alpský a udatna dvoudomá. Méně často lze nalézt kruhatku Mathiolliho, lomikámen vždyživý a violku dvoukvětou. Je možné, že již vymřela, ale kdysi bylo možno pod Turbaczem nalézt vzácnou bylinu z čeledi hadilkovitých "Botrychium lanceolatum".s  Zvláštní skupinu představují skupiny rostlin spojené s poloninami, na nichž se vyskytuje až 130 druhů rostoucích výhradně tam. Z toho důvodu je proto důležité zachování tohoto druhu luk a nedopustit jejich zalesnění. Rostou zde mj.: jestřábník oranžový, mečík střechovitý, tučnice obecná, upolín evropský, prasetník jednoúborný, šafrán spišský a až 13 druhů z čeledi vstavačovitých: pětiprstka žežulník, kruštík širolistý pravý, vemeníček zelený, prstnatec plamatý, prstnatec májový, hlavinka horská.  Velká část těchto polonin je neúrodná, proto je porostlá druhem chudých stanovišť, tzv. „"smilkovišť"“ se smilkou tuhou, pupavou bezlodyžnou a kuklíkem horským.

Polany.

Polany představují jeden z nejtypičtějších prvků krajiny pohoří Gorců. Jsou také jejich nejvýznamnější turistickou atrakcí. Dají se z nich pozorovat rozlehlé panoramata Tater, Pienin, Ostrovních Beskyd a Beskyd Sadeckých. Zjara na nich rozkvétají lány šafránů. Polany vznikly ve 14. století jako výsledek činnosti Valachů, kteří sem dorazili z Balkánského poloostrova a přinesli s sebou svou pasteveckou kulturu a která se udržela i později. Polany, místními usedlíky nazývané holemi, byly výsledkem vypalováním lesů a následně jejich rozšiřováním kácením. Spásání a kosení zabraňovalo zarůstání luk lesem. Nejintenzivněji probíhalo spásání před druhou světovou válkou, Gorce byly tehdy po Tatrách největším centrem pastevectví. Ještě řadu let po válce na polanách stály pastevecké salaše a intenzivní spásání probíhalo dále.  Po jeho ukončení začaly polany zarůstat nejprve borůvčím a maliním, posléze lesem, což vedlo ke snížení výhledů a biologické diverzity. Bylo možno pozorovat přírodní sukcesi. Správa GNP nakonec uznala nutnost zachování polan. Na Hali Dlugiej byla opět zavedena řízená pastva ovcí, některé jiné polany (např. Jaworzyna Kamienická) se sekají. Avšak osud většiny polan, převážně mimo území GNP, zdá se být již zpečetěn.

Externí odkazy.

Oficiální stránky parku (polsky)

Gorczaňský národní park, polsky "Gorczański Park Narodowy", založený r. 1981 nařízením vlády ze dne 8. srpna 1980 je jeden z 23 národních parků nacházejících se na území Polska. Leží v Západních Beskydech a zahrnuje centrální horské pásmo Gorce, mj. masívy Turbacz a Gorec. Rozkládá se na území pěti obcí a většina jeho území je státním majetkem (6567 ha), zbytek je v soukromém vlastnictví (382 ha). Na území parku se nachází všechny nejvyšší vrcholy pohoří Gorce. Správa Gorczaňského národního parku sídlí ve Wielké Porebie.

Der Nationalpark Gorce ("poln. Gorczański Park Narodowy") liegt im südlichen Teil Polens, in der Woiwodschaft Kleinpolen. Der Nationalpark umfasst den zentralen und nordöstlichen Teil des Gorce-Gebirges, welches wiederum Teil der westlichen Beskiden ist.


Historie.

Osada Petrovice v pruském Slezsku byla založena v roce 1832 šedesáti rodinami potomků českých exulantů z doby pobělohorské. Tyto rodiny čítající celkem 258 dospělých a 58 dětí pocházely z 15 km vzdálené české kolonie Friedrichův Hradec v Krašejovském lese. Hradecký farář Petr Šikora (†1837) pomohl rodinám přelidnělé kolonie získat pozemky v hlubokých lesích bývalého jemielnického kláštera. Každá rodina obdržela 5 ha lesní půdy s právem vlastnictví a dědictví za pozemkovou daň. Vděční osadníci proto pojmenovali nově vznikající kolonii po svém kazateli Petrovi Šikorovi jako Petrův Hradec (čili Petrovice). V roce 1836 zde stálo 42 domů a 17 provizorních chat. Neúrodná půda a chudoba vedla některé z osadníků k prodeji svých pozemků obyvatelům Jemielnice a Gąsiorowic. V roce 1841 byla otevřena protestantská škola, kterou v roce 1882 nahradila nová budova. Šedesát let patřila kolonie pod evangelickou reformovanou farnost ve Friedrichově Hradci, v roce 1892 byl v Petrovicích postaven vlastní evangelický kostel. Při plebiscitu v Horním Slezsku v březnu 1921 hlasovalo 639 vesničanů pro setrvání v Německu. Pro připojení k nově vytvořené druhé Polské republice bylo 169 obyvatel. Proto Petersgrätz zůstal jako součást Výmarské republiky Německu. V roce 1939 zde žilo 1525 obyvatel, z toho 300 bylo katolického vyznání.  V lednu 1945 byl Friedrichův i Petrův Hradec kvůli válce evakuován a celou oblast obsadila Rudá armáda. Když se evakuované české rodiny vrátily, jejich usedlosti byly obsazeny Poláky, jež byli vysídleni z měst Biłka Królewska a Radotycz. Jejich domovy na východě připadly Sovětskému svazu. Petrův Hradec byl přejmenován na Piotrogród (Petrohrad), později na Piotrówku. Protestantský kostel byl prohlášen za katolický a osud Čechů z Opolska dlouho nikoho nezajímal. Teprve před Vánocemi, dne 17. prosince 1945, měl zbytek potomků českých exulantů možnost reemigrovat do pohraničí ČSR v jediném transportu (vlaku).

Pomník.

Ve vesnici je pomník věnovaný místním obětem první světové války.

Piotrówka (, ) je obec ve správním obvodu Gmina Jemielnica (okres Strzelce, vojvodství Opole) v jihozápadním Polsku. Leží přibližně 3 km severně od obce Jemielnica a 34 km východně od krajského města Opolí. Obec má 1000 obyvatel.

Petersgrätz, polnisch Piotrówka [], ist ein Dorf in Oberschlesien in der Gemeinde Himmelwitz (Jemielnica) im Powiat Strzelecki in der Woiwodschaft Oppeln.


Shrnutí děje.

Britská MI6, americká CIA a pákistánská ISI získají při zátahu na Al-Káidu dokumenty obsahující údaje o chystaném teroristickém útoku. Tyto informace spustí lavinu dalšího vyšetřování. Mike Martin, který se již dříve objevil ve Forsythově románu Boží pěst, je vysloužilý důstojník britských speciálních jednotek SAS. Vystudoval v Iráku, hovoří dokonale arabsky a paštsky a fyzicky může být pokládán za Afghánce (jeho babička pochází z východu Indie). Je vybrán, aby se pokusil vniknout do nejvyšších kruhů teroristické organizace. Vydávat se má za Izmata Chána, teroristu drženého na základně v Guantánamu.  Martin se v minulosti (během sovětské okupace Afghánistánu) setkal s Usámou bin Ládinem, když zachránil právě Izmata Chána, za kterého se má nyní vydávat. Chán proslul jako hrdinný afghánský „bojovník za svobodu“ potom, co Spojené státy vybombardovaly jeho vesnici a zabily jeho rodinu.  Martin tedy předstírá „Afghánce“, více než pět let drženého vězně z Guantánama. Je převezen do Afghánistánu, aby si tam odpykal zbylou dobu ve vězení, ale při převozu je zinscenován jeho útěk. Ten mu zajistí cestu do „bezpečného domu“ Al-Káidy v Pákistánu. Tam ho přijme (díky krátkému setkání před lety) jako důvěryhodného a bezpečného bojovníka „Šejk“, Usáma bin Ládin. Při kontaktu s teroristy se Martin dobrovolně přihlásí do sebevražedného teroristického útoku (s úmyslem odhalit komplot a překazit ho).  Martinova skupina unese plynový tanker blízko Bornea. Jiná ukradne nákladní loď v Karibském moři a odláká tím pozornost. Martinovi se sice úspěšně podaří varovat tajné služby o hlavní povaze hrozby, ale je několik týdnů zanechán napospas svému osudu na lodi.  Přes zdání odpovědnosti není Martin zasvěcen do celé podstaty spiknutí. Mezitím utíká Izmat Chán z amerického zajetí. (Podle některých kritiků ve velice nepravděpodobném scénáři - americký tryskáč náhodně havaruje do jeho tajného vězení, zneškodní jeho stráže, vybourá zeď a jeho nechá nezraněného. Nakonec je po dlouhém pronásledování zastřelen - přes hranice Washingtonu a Kanady - při pokusu použít veřejný telefon.)  Posléze pluje plynový tanker s Mikem Martinem na palubě do středu Atlantiku, kde se na palubě Queen Mary 2 odehrává summit G8. Martin se v poslední chvíli dozví, že teroristé zamýšlejí vypustit stlačený vysoce hořlavý plyn a následně jej zapálit. V obrovské ohnivé kouli by zmizela Queen Mary 2 i s účastníky summitu na palubě. Martin však vše zachrání v poslední minutě a jako neznámý hrdina za cenu vlastního života předchází tragédii.

Afghánec (: "The Afghan") je román žánru thriller britského spisovatele Fredericka Forsytha. Anglicky vyšel poprvé roku 2006 (česky 2007). Vypráví o plánovaném teroristickém útoku Al-Káidy na neznámý cíl. Jako v ostatních Forsythových románech se všechny detaily děje dozvídáme teprve těsně před koncem. Příběh se odehrává v Indonésii, Pákistánu, zátoce Guantánamo, Trinidadu a Tobagu, státě Washington a na palubě různorodých lodí plavících se po širém moři.

Der Afghane (im englischen Original "The Afghan") ist ein Thriller des britischen Schriftstellers Frederick Forsyth aus dem Jahr 2006. Der Roman erschien noch im selben Jahr in einer deutschen Übersetzung von Rainer Schmidt im C. Bertelsmann Verlag. Im Thriller versuchen die westlichen Geheimdienste CIA und SIS, in das islamistische Terrornetzwerk Al-Qaida einen Agenten einzuschleusen, um einen Anschlag zu verhindern.