Průběh.

Podnětem k násilí byla zpráva o smrti dvou mladíků z přistěhovaleckých rodin (Ziad Benna, 17 let a Bouna Traore, 15 let), kteří odpoledne 27. října 2005 na útěku před policií překonali oplocení trafostanice, kde byli smrtelně zraněni elektrickým proudem. Další teenager Muhttin Altun (17) tureckého původu byl převezen do nemocnice s těžkými popáleninami. Policejní výjezd proběhl na základě telefonického oznámení o vloupání. Pozdější vyšetřování však neprokázalo souvislost mezi loupeží a mladíky z trafostanice.  Tehdejší ministr vnitra Nicolas Sarkozy otevřel vyšetřování proti neznámé osobě z trestného činu neposkytnutí pomoci. Podle policejních nahrávek policisté sice věděli o přítomnosti mladých lidí v trafostanici, ale i přes nebezpečí, které jim hrozilo, se o ně nestarali. V roce 2007 byli dva policisté obžalováni.  12. listopadu 2005 bylo zahájeno v Tunisu soudní vyšetřování smrti Zyed Benna, který byl pohřben ve městě Džerba 8. listopadu.  Zpráva o incidentu se velmi rychle rozšířila a za smrt obou lidí byla viněna policie. Nepokoje začaly ve večerních hodinách dne 27. října útoky na policii a hasiče ve dvou čtvrtích na pařížském předměstí Clichy-sous-Bois dlouhodobě postiženém vysokou mírou nezaměstnanosti a kriminality. Výtržníci také stříleli ostrou municí po vozidle CRS. První noc několik skupin mladíků podpálilo 23 aut. Byla vytlučena okna a zničeny autobusové zastávky. Policie se snažila výtržnostem gangů mladistvých, většinou neúspěšně, po několik nocí zabránit. Vlna nepokojů se zvýšila obzvláště po 30. říjnu, kdy večer vybuchly před plně obsazenou mešitou v Clichy-sous-Bois dva policejní granáty se slzným plynem. Nepokoje se poté rozšířily do dalších francouzských měst.  Nejprve do sedmi sousedních měst departementu Seine-Saint-Denis. V noci z 1. na 2. listopadu proběhly těžké bitky v Aulnay-sous-Bois mezi vzbouřenci a policií. Rovněž začaly nepokoje i v sousedních departementech, hlavně Seine-et-Marne, Val-d'Oise a Yvelines.  Následující noc nepokoje propukly v departementech Hauts-de-Seine a Essonne. Byl rovněž zaznamenán útok v železniční stanici Le Blanc-Mesnil, kde asi třicet mladistvých házelo kameny na vlak a okradlo několik cestujících.  V noci ze 3. na 4. listopadu byl ve městě Sevran napaden autobus s asi 50 cestujícími. Autobus byl nucen zastavit, neboť mu v cestě stály hořící kontejnery a cestující museli vystoupit. Jeden z nich byl hendikepovaný, takže nemohl opustit autobus a při jeho zapálení utržil popáleniny.  Mezitím proběhl soud v Bobigny s prvními obžalovanými. 16 osob bylo postaveno před soudce pro mladistvé.  Ve městě Besançon byla podpálena tři auta v suterénu studentských kolejí. Požár si vyžádal smrt 24letého studenta, který se snažil oheň uhasit. Několik studentů bylo také zraněno při skoku z oken před plameny.  V Dijonu a Marseille bylo podpáleno přes 30 aut. Policisté byli zasypáni házejícím kamením, došlo i k útokům na veřejné budovy jako radnice, školy nebo policejní stanice.  V departementu Seine-Saint-Denis severovýchodně od Paříže bylo nasazeno 700 hasičů a 1400 členů bezpečnostních sil (CRS a četníci), aby dostali místo pod kontrolu.  Dne 4. listopadu byl na pařížském předměstí Stains demonstranty zbit 61letý Francouz Jean-Jacques Le Chenadec, který 7. listopadu zemřel na následky těžkého poranění hlavy.  V noci z 5. na 6. listopadu pokračovaly nepokoje v mnoha francouzských městech. V Noisy-le-Grand shořela tělocvična, ve Villeneuve-Saint-Georges bylo podpáleno středisko pro mládež, v Toulouse byla zapálena městská knihovna. V Aubervilliers byl lehce zraněn novinář korejské televize. Obzvláště silné boje proběhly v Evreux v Normandii, kde se při potyčce násilníků s policií bylo poničeno obchodní centrum. Počet obcí postižených násilím v celé zemi se zvýšil na 140.  Následující noci ze 6. na 7. listopadu došlo k největším výtržnostem. Vedle 1408 vypálených vozidel byly napadeny i další objekty. V Savigny-sur-Orge byla vypálena škola, v Orléans byl zaznamenán útok na tramvaj molotovovým koktejlem, další žhářský útok proběhl na požární stanici ve Villejuif, zapálen byl kostel Saint-Édouard v Lens a fara v Sète, mateřská škola v Nantes, škola ve Štrasburku, v Lille, dvě další v Saint-Étienne, základní a mateřská škola v La Tour-du-Pin. V Clermont-Ferrand byla zcela zničena policejní stanice, v Moulin-à-Vent proběhl útok na policejní stanici hořícím autem. Autobusová doprava na předměstí Paříže musela být přerušena, neboť mnoho autobusů bylo ohrožováno kamením a některé byly zcela zničeny ohněm. Výzvy vlády, muslimských hodnostářů a dokonce i rodičů dvou mladíků, jejichž smrt nepokoje vyvolala, ke klidu, zůstaly nevyslyšeny. Žhářské gangy se pohybovaly i v doposud klidných čtvrtích, takže i v centru Paříže bylo podpáleno několik aut. Poprvé se nepokoje vyskytly i mimo území Francie. Poblíž Bruselu podpáleno pět vozů, stejný počet shořel i v Berlíně ve čtvrti Moabit. Počet dotčených obcí v samotné Francii stoupl na 211.  7. listopadu vyhlásil starosta ve městě Le Raincy (Seine-Saint-Denis) zákaz nočního vycházení pro nezletilé. V noci byla přerušena autobusová doprava na předměstí Blois a osm autobusových linek v Lille. Zatímco na předměstí Paříže došlo ke zmírnění, nepokoje více propukly v jiných oblastech země. V Nantes, Rennes, Rouen a Montargis byly podpáleny desítky automobilů a kontejnerů na odpadky. V jihofrancouzském Toulouse museli hasiči vyjet asi k 50 požárům založených skupinami vzbouřenců. V Nice se násilí rozšířilo do centra města. V Toulouse a Stains byla zcela zastavena autobusová doprava, neboť zdejší řidiči protestovali proti zvýšené agresi. Ze zatčených bylo 52 odsouzeno k trestu odnětí svobody, 42 dalších bylo umístěno do vazby a 23 nezletilých osob bylo internováno.  V noci z 8. na 9. listopadu se situace poprvé zklidnila na pařížských předměstích, střety vzbouřenců s pořádkovými silami byly naopak silné v Toulouse. V osmi městech byl večer vyhlášen zákaz vycházení: Amiens, Blois, Orléans a Savigny-sur-Orge. V Marseille v nákupním centru byl bezpečnostní službou zadržen jeden mladistvý obviněný z krádeže. Členové bezpečnostní agentury byli okamžitě napadeni skupinou asi padesáti mladých. Po příjezdu policie se skupina stáhla a házela kameny na projíždějící městský autobus a podpálila auto. V jihofrancouzském Grasse byla podpálena redakce novin Nice-Matin. V Nice byl těžce zraněn muž, který o několik dní později na následky zranění zemřel. Na předměstí Bordeaux explodoval autobus na LPG. V Arras v departementu Pas-de-Calais byl podpálen kulturní dům a místní teplárna. V Outreau ve stejném departementu úřady evakuovaly stovky obyvatel budovy, v jejím suterénu bylo podpáleno šest aut. V Auby byla zničena knihovna a poškozena radnice. V metru v Lyonu byla zastavena doprava na 22 hodin kvůli útoku molotovovým koktejlem. V Dole v departementu Jura bylo podpáleno devět školních autobusů, hasiči evakuovali obyvatele nedaleké budovy.  V noci z 9. na 10. listopadu probíhalo na předměstích Paříže jen sporadické násilí bez přímých střetů povstalců s policií. Zákaz vycházení byl vyhlášen v departementech Alpes-Maritimes (21 obcí), v Seine-Maritime (Rouen, Le Havre, Elbeuf), Somme (Amiens), v Eure (Evreux) a jinde. Střety probíhaly v Toulouse, Lyonu, Lille, Roubaix a ve Štrasburku. Žhářské útoky proběhly na školní budovy v Rennes a Belfortu a v Epinay-sous-Sénart shořel kulturní dům.  Noc ze čtvrtka 10. na pátek 11. listopadu byla v očekávání prodlouženého víkendu (11. listopad je ve Francii státním svátkem). Policie zadržela několik osob, které přes SMS a internet domlouvaly na výtržnostech na nadcházející prodloužený víkend. Policejní prefekt v Paříži proto vydal na základě zákona o stavu nouze z roku 1955 zákaz shromažďování osob od soboty 12. listopadu 10,00 do neděle 13. listopadu 20,00. Ve městě Belfort vydal starosta zákaz vycházení pro osoby mladší 16 let bez doprovodu od pátku 21,00. V Paříži i dalších městech byl preventivně vydán zákaz prodeje benzínu do donesených nádob. V noci byly hlášeny střety na předměstí Toulouse a Lyonu a žhářské útoky ve Štrasburku, Colmaru i v menších městech.  V noci z 11. na 12. listopadu byly hlášeny střety na předměstí Toulouse, Lyonu, Štrasburku, Angers, Marseille, Rennes a Lille. Ve městě Carpentras v departementu Vaucluse byla poškozena mešita dvěma molotovy koktejly vhozenými při modlitbě. Tento incident však nebyl součástí nepokojů. V Paříži byl vyhlášen zákaz shromažďování od 20:00 do neděle 13. listopadu do 8:00. Všechny dopravní spoje do centra Paříže včetně příměstské železnice RER byly podrobeny důkladnému dohledu, aby se zabránilo pokusům o přenesení nepokojů do centra města.  12. listopadu odpoledne došlo k potyčce mezi mladými lidmi a bezpečnostními silami přímo v centru Lyonu. Prefekt poté vydal pro Lyon a deset dalších obcí zákaz vycházení pro mladistvé bez doprovodu v čase 22:00-8:00 od soboty 12. listopadu do pondělí ráno.  Ze 13. na 14. listopadu došlo k mírnému poklesu násilí a počtu podpálených aut. Stejně tak i postupně následující noci. Dne 17. listopadu policie a úřady oznámily, že se situace již vrátila do normálu a bezpečnostní opatření přijatá na základě zákona o stavu nouze byla odvolána.

Reakce státu a politiků.

Dne 5. listopadu prohlásil ministr vnitra Nicolas Sarkozy zodpovědný za vnitřní bezpečnost, že stát násilí neakceptuje. V noci navštívil neohlášeně policejní stanici v departementu Essonne jižně od Paříže, kde se setkal se zadrženými nezletilci. Socialistický senátor Jean-Luc Mélenchon požadoval dialog s mladými lidmi.  Sarkozy čelil rostoucímu tlaku. Svým heslem o nulové toleranci (Tolérance zéro) se stal neoblíbenou postavou mladých lidí, převážně ze severní Afriky. Sarkozy tvrdil, že tyto nepokoje byly předem plánovány. Kritizován byl mimo jiné za to, že označil účastníky za "pakáž" ("racaille"), která střílí na úředníky, otce rodin a mladé lidi vlastní barvy pleti. V této souvislosti také mluvil o "sněti", kterou je třeba vyříznout. Komunistická strana vyzvala Sarkozyho k odstoupení. Také část vládnoucí strany UMP, jíž je Sarkozy předsedou, se od jeho výroků distancovala.  Politik Daniel Cohn-Bendit za Zelené označil organizované vzpoury za nesmysl a spikleneckou teorii a obvinil Sarkozyho z neúspěchu. Cohn-Bendit navrhl jako řešení novou policejní strategii, lepší integraci mládeže a vysoké investice do vzdělání.  Tehdejší prezident Jacques Chirac vyzval 6. listopadu oproti tomu ke klidu a dialogu. 10. listopadu vyhlásil nejvyšší prioritou obnovení bezpečnosti a pořádku. Chirac sám byl kritizován za to, že se vyjádřil až po několika dnech mlčení.  Premiér Dominique de Villepin se 4. listopadu setkal se 16 mladými lidmi z postižených oblastí k diskusi. Prohlásil, že se jedná o žáky, studenty, nezaměstnané a zaměstnance s nízkými platy a že chce iniciovat akční plán.  Místopředsedkyně Národní fronty Marine Le Penová (dcera Jean-Marie Le Pena) vyzvala 4. listopadu k vyhlášení výjimečného stavu a rozmístění armády v postižených oblastech.  Pařížský imám se obrátil proti násilí, které označil za ostudné. Dokonce i bratr jednoho z mladíků usmrceného elektrickým proudem vyzval k umírněnosti.  5. listopadu proběhly první protidemonstrace a protesty obyvatel proti násilí, v ulicích Aulnay-sous-Bois nedaleko Paříže se zúčastnilo asi 1000 lidí.  Dne 8. listopadu rozhodla francouzská vláda o vyhlášení výjimečného stavu na základě zákona o nouzovém stavu z roku 1955, který byl použit během Alžírské války. Vyhláška č. 2005–1386 vyhlašovala výjimečný stav a vyhláška č. 2005–1387 stanovila, kterých měst se týká. Na území kontinentální Francie se tak stalo poprvé, kdy byl tento zákon použit.  V dotčených oblastech získala policie určité pravomoce, např. domovní prohlídky při podezření na ukryté zbraně. Kromě toho bylo možné vydat zákaz nočního vycházení. Zákaz platil pro nezletilé mezi 22. hodinou večer a 5. hodinou ráno (případně jiný čas), pokud nebyli v doprovodu dospělé osoby - svého zákonného zástupce. Zákaz vycházení byl preventivně prodloužen až do 20. listopadu.  Během interpelací v Národním shromáždění 8. listopadu ministr vnitra Nicolas Sarkozy řekl, že požádal prefekty, aby cizince, kteří se účastnili nepokojů, nechali deportovat zpět do jejich vlastí včetně těch, kteří mají povolení k pobytu.

Oblasti nepokojů.

Nepokoje proběhly v následujících regionech, departementech a městech:

Příčiny a pozadí.

Ve Francii bylo po desetiletí podporováno přistěhovalectví miliónů lidí ze zemí mimo Evropu bez analýzy důsledků a změn. Většina přistěhovalců pochází z bývalých francouzských kolonií v Maroku, Tunisku, Alžírsku a ze subsaharské Afriky. Mnoho těchto přistěhovalců žije ve velkých sídlištích, které vznikaly od 70. let na předměstích velkých měst. Integrace přistěhovalců, z nichž většina má francouzskou státní příslušnost, se podařila jen zčásti.  Výbuch násilí vidí odborníci jako výraz dlouho potlačovaného hněvu mnoha mladých lidí, převážně ze severní nebo černé Afriky kvůli převažující relativní chudobě, rasismu, nedostatku perspektivy, masové nezaměstnanosti a následné rezignaci, nudy a trestné činnosti gangů a nedostatku možností integrace, která se dotýkala převážně migrantů v satelitních městech.  Sociologové už dlouho varovali před eskalací problémů, neboť předměstí byla zanedbávána politicky asi 20 let. Nedávné úspory a sociální škrty, zejména na komunální úrovni, tuto situaci ještě zhoršily.

Nepokoje ve Francii byla rozsáhlá série zpočátku neorganizovaných násilných akcí ve Francii během října a listopadu 2005. Jednalo se o řadu projevů vandalismu a žhářství a o násilné střety s policií a jinými bezpečnostními složkami především na předměstích velkých francouzských měst. Nepokoje vypukly ve čtvrtek 27. října po náhodné smrti dvou nezletilých mladíků. Nejprve se omezily na místo, odkud oba pocházeli, tj. pařížské předměstí Clichy-sous-Bois v departementu Seine-Saint-Denis severovýchodně od Paříže. Během následujících dnů se nepokoje rozšířily nejprve na okolí Paříže, především do departementů Seine-et-Marne a Val-d'Oise, později i do dalších francouzských měst jako Lille, Rouen, Rennes, Dijon, Toulouse a Marseille. 8. listopadu musel být vyhlášen na některých územích výjimečný stav, který byl postupně prodloužen až na tři týdny. Pouliční násilnosti trvaly tři týdny až do 17. listopadu a byly největšími od studentských nepokojů v květnu 1968.

Bei den gewalttätigen Unruhen in Frankreich im Oktober und November 2005 handelte es sich um eine Serie von zunächst unorganisierten Sachbeschädigungen und Brandstiftungen sowie gewalttätigen Zusammenstößen mit der Polizei in der so genannten Banlieue des Großraums Paris, die am Donnerstag, dem 27. Oktober 2005, nach dem Unfalltod zweier Jugendlicher begannen. Zunächst beschränkten sich die Ausschreitungen auf den Heimatort der Jugendlichen, den Pariser Vorort Clichy-sous-Bois. Im Laufe der folgenden Tage weiteten sich die Unruhen zunächst auf Départements des Pariser Umlands wie Seine-et-Marne oder Val-d’Oise, später auch auf andere französische Städte wie Lille, Rouen, Rennes, Dijon, Toulouse, Straßburg und Marseille aus. Alleine am Abend des 3. November wurden 500 Autos und mehrere Häuser in Aulnay-sous-Bois, Neuilly-sur-Marne, Le Blanc-Mesnil sowie im Département Yvelines in Brand gesteckt.


Život.

Mládí.

Jurij Lončakov pochází z města Balchaš v Džezkazganské oblasti Kazachstánu, je ruské národnosti. Roku 1986 ukončil s vynikajícím prospěchem Orenburskou vojenskou vysokou leteckou školu. Poté sloužil v Ostrově v Pskovské oblasti, od roku 1989 v Bykově v Mogilevské oblasti, u pluku námořního letectva vyzbrojeného raketonosnými letouny Tu-16. Přeškolil se na Suchoj Su-24M a od roku 1991 sloužil ve zkušebním centru vojsk protivzdušné obrany (PVO) v Priozjorsku v Kazachstánu, od roku 1994 v pluku letadel A-50 vojsk PVO v Pečoře na severu Ruska. Od roku 1996 studoval Žukovského vojensko-inženýrskou leteckou akademii, absolvoval ji roku 1998.

Kosmonaut.

Během studia na akademii si podal žádost o přijetí mezi kosmonauty. Prošel všemi koly výběru a 27. července 1997 byl rozhodnutím Státní meziresortní komise doporučen do oddílu kosmonautů CPK, do oddílu byl na pozici kandidáta na kosmonauta zařazen po skončení akademie 24. června 1998. Absolvoval standardní všeobecnou kosmickou přípravu ve Středisku přípravy kosmonautů J. A. Gagarina a 1. prosince 1999 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Od ledna 2000 byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V září 2000 byl vybrán do posádky letu STS-100 na raketoplánu Endeavour. Cílem letu bylo pokračování ve výstavbě ISS. Endeavour odstartoval 19. dubna a přistál 1. května 2001, let trval 11 dní, 21 hodin a 31 minut.  Od března 2002 se připravoval v záložní posádce 4. návštěvní expedice na ISS, 1. října 2002 nahradil v hlavní posádce vesmírného turistu James Basse, vyloučeného pro neplacení. Přitom zůstal v záložní posádce jako náhradník velitele Zaljotina. K ISS vzlétl v Sojuzu TMA-1 30. října 2002 spolu s Sergejem Zaljotinem a Frankem De Winne. Trojice se podle plánu spojila se stanicí, týden pobyla a vrátila se v Sojuzu TM-34. Přistáli 10. listopadu 2002, let trval 10 dní, 20 hodin a 53 minut.  V listopadu 2003 byl jmenován velitelem oddílu kosmonautů CPK. Roku 2004 se stal kandidátem technických věd. V červenci 2005 byl zařazen do skupiny ISS 15/16/17 ze které měli být sestaveny posádky odpovídajících čísel. Roku 2006 absolvoval Ruskou akademii státní služby při prezidentu Ruska. V únoru 2007 byl jmenován velitelem záložní posádky Expedice 18. V srpnu 2007 se současně stal velitelem Expedice 20. V květnu 2008 nahradil Saližana Šaripova v hlavní posádce Expedice 18. Do kosmu vzlétl 12. října 2008 na palubě Sojuzu TMA-13 s Michaelem Finckem a vesmírným turistou Richardem Garriottem. Fincke a Lončakov převzali stanici od Expedice 17, jejíž dva členové (Sergej Volkov a Oleg Kononěnko) s Garriotem po týdnu přistáli se Sojuzem TMA-12, přičemž zbývající člen Expedice 17 Gregory Chamitoff přešel do nové posádky. V listopadu 2008 raketoplán Endeavour přivezl za Chamitoffa Sandru Magnusovou. V březnu 2009 raketoplán Discovery přivezl Kóiči Wakatu a odvezl Magnusovou. Během letu Lončakov dvakrát vystoupil do vesmíru, dohromady na 10 hodin 27 minut. V dubnu 2009 Fincke a Lončakov předali stanici následníkům z Expedice 19 a 8. dubna přistáli na Zemi.  V roce 2013 s povoláním kosmonauta dobrovolně skončil.

Manažer.

Z pozice kosmonauta a velitele oddílu kosmonautů v říjnu 2013 povýšil na místo pomocníka ředitele Roskosmosu, od konce března 2014 do října 2017 vykonával funkci náčelníka Střediska přípravy kosmonautů.

Jurij Valentinovič Lončakov (, * 4. března 1965 v Balchaši, Džezkazganské oblasti, Kazašské SSR, SSSR) byl původně vojenský pilot. Od června 1998 byl ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů CPK, od roku 2003 byl velitelem oddílu. Do vesmíru vzlétl třikrát, poprvé roku 2001 na palubě raketoplánu Endeavour (let STS-100) k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS), podruhé roku 2002 při výměně záchranných Sojuzů na ISS a potřetí od podzimu 2008 absolvoval půlroční kosmický let na ISS jako palubní inženýr Expedice 18. Celkem strávil ve vesmíru 200 dní, 18 hodin a 39 minut.

Juri Walentinowitsch Lontschakow (, wiss. Transliteration ""; * 4. März 1965 in Balchasch, Kasachische SSR, UdSSR) ist ein ehemaliger russischer Kosmonaut. Seit dem Jahre 2014 ist er Leiter des Juri-Gagarin-Kosmonautentrainingszentrums.


Historie.

Snaha o zavedení metrického závitu souvisela s rozšiřováním metrické soustavy během 2. poloviny 19. století. V té době již existoval v palcích měřený závit Whitworthův (ustanoven 1841). Návrhů na metrické závity se objevilo mnoho. Jako první významnější metrický závit se prosadil Loewenherzův závit v roce 1890 pro průměry 1–10 mm s vrcholovým úhlem 53°8'. V roce 1898 byla pak pro větší průměry závitů schválena mezinárodní soustava SI (Système Internationale) s vrcholovým úhlem 60° pro průměry 6–80 mm. V letech 1911–1923 se postupně ze soustavy SI vyvinula německá metrická soustava závitů. Ta v malých průměrech navázala na Loewenherzův závit tak, aby matice metrické soustavy šly beze změny nasadit na Loewenherzovy šrouby. Pro opačnou kompatibilitu bylo třeba Loewenherzovy matice proříznout metrickým závitníkem a tím z nich udělat metrické matice.  Německá metrická soustava závitů byla kompletně převzata normami ISO a ČSN.

Standardní velikosti.

ISO 261 specifikuje seznam doporučených kombinací průměru závitu "D" a jeho stoupání "P"  ISO 262 specifikuje podmnožinu doporučených rozměrů  Nejpoužívanější je "hrubý" závit. "Jemný" závit se používá ve speciálních případech, například v automobilovém nebo leteckém průmyslu pro jeho vyšší odolnost proti vibracím. Kromě toho se používá například na tenkostěných trubkách, protože hrubý závit by zasahoval příliš hluboko a mohl by snížit mechanickou odolnost trubky. Termíny "hrubý" a "jemný" se vztahují pouze na stoupání (a tím i na hloubku) závitu, v žádném případě se nevztahují na povrchovou úpravu nebo kvalitu.  Tabulka vlastností vybraných závitů. Vnitřní závit tolerance 6H (pro matice) "(D = d, D = d, D = d)"

Metrický závit je nejčastěji používaný závit. Rozeznáváme metrické závity s hrubým a jemným stoupáním. Závity s jemným stoupáním mají menší hloubku závitu. Hodí se pro krátké závity, závity na tenkostěnných trubkách, na zátkách a na stavěcích šroubech. Pro hrubé i jemné závity jsou v ČSN uvedeny tři výběrové řady I.,II.,III. Obvyklý je pravý závit, který se utahuje ve směru hodinových ručiček. Levý závit se používá pouze ve zvláštních případech, například plynové potrubí, cirkulární pila.

Das metrische ISO-Gewinde ist ein weltweit standardisiertes Gewinde mit metrischen Abmessungen und 60° Flankenwinkel. Es ersetzt die leicht abweichenden älteren metrischen Gewinde, vor allem aber die meisten Gewinde mit Zoll-Abmessungen (von den wenigen noch verwendeten zölligen Gewinden ist das bekannteste das Whitworth-Gewinde mit 55°-Flankenwinkel).


Historie.

V roce 1561 získal kancléř Jeroným Reinwald ves Brantice a na místě tvrze rodu Hohenzollerů vystavěl renesanční zámek, dokončen v roce 1604. V roce 1711 byl zámek barokně přestavěn Bohumilem Trachou z Březí. Byla přistavena budova severního křídla a založen park. Na začátku 19. století byly klasicistně upraveny fasády hrabětem Zikmundem Josefem z Khuenburgu. Od roku 1901 využívali zámek Lichtenštejnové jako úřednickou budovu. Po ukončení druhé světové války byl znárodněn a využíván jako sklad léčiv. Podle archivních nálezů v roce 1949 zámek patřil krátce obci Brantice, které jej opět získaly v restituci v roce 2008. V roce 2009 byl zámek prodán soukromé firmě, která jej částečně rekonstruovala a v roce 2017 nabídla k prodeji.

Popis.

Zámek.

Tři jednopatrová křídla svírají obdélníkové nádvoří, které je otevřeno do parku. Budovy mají sedlové zvalbené střechy. Vjezd prochází středovou budovou, portálem, který má dvojici toskánských sloupů nesoucích balkon s železným zábradlím. Fasády jsou horizontálně děleny kordonovou římsou, nad průjezdem jsou pilastry. V nádvorní straně před čelním křídlem jsou patrové arkády o čtyřech polích a zděným parapetem. Stropy v patře převážně plochostropé, v přízemí sklenuté, v kapli hřebínková klenba a barokní štukový oltář (v roce 1973 už byl ztracen). U hlavního vjezdu je kamenný most, který překlenoval dnes už zasypaný vodní příkop.

Zámecký park.

Zámecký park anglického typu je ohrazen vysokou kamennou ohradní zdí s branami. Byl založen v v období 1890 až 1900. Nachází se v nadmořské výšce 360 m n. m., v západní části od zámku. Jeho rozloha je 0,17 ha, na jeho jižním a západním okraji je fotbalové hřiště a tenisový kurt. Severní strana sousedí s parcelami rodinné zástavby. Park byl revitalizován v roce 2012.

Socha Herkula.

V parku je umístěná monumentální kamenná barokní plastika antického hrdiny Herkula z roku 1709. Realisticky propracovaná socha o výšce 255 cm je postavená na hranolovém soklu vysokém 130 cm s profilovanou římsou. Herkules je v bojovém postoji s pravou rukou v bojovém gestu. U pravé nohy je pahýl stromu, levou nohou překračuje lva s mohutnou hřívou. Herkules je oděn v roušce, která splývá z pravého ramene na bedra.

Váza.

V nádvoří zámku je umístěná pískovcová váza z 18. století. Váza s figurálními výjevy z antických bájí je postavená na hranolovém soklu. Celková výška plastiky je 173 cm.

Svatý Jan Nepomucký.

Socha svatého Jana Nepomuckého stojí u mostu přes Opavu před zámkem. Plastika pochází z konce 18. století a je zhotovena z pískovce v nadživotní velikosti.

Zámek Brantice byl venkovským šlechtickým sídlem s parkem, který nachází na břehu řeky Opavy ve stejnojmenné obci v okrese Bruntál. Byl zapsán do Ústředního seznamu kulturních památek ČR. Kulturní památku tvoří zámek, zámecký park, ohradní zeď, sochy Herkula a svatého Jana Nepomuckého, váza a kamenný most.

Schloss Brantice ("Schloss Bransdorf ") befindet sich im Ort Brantice im tschechischen Okres Bruntál ("Bezirk Freudenthal") am linken Ufer der Oppa. Es ist ein dreiflügeliges Gebäude, umgeben von einem englischen Landschaftspark. Das Schloss ist der Öffentlichkeit nicht zugänglich.


Klubová kariéra.

V sezoně 2003/04 byl nejlepším střelcem rezervy Manchesteru City. V prosinci 2004 si proti Middlesbrough FC připsal první start a první gól v Premier League. Poté už ale přidal pouze jeden gól. Po nepřesvědčivých výkonech byl 5. července 2006 prodán do druholigového Southamptonu za 500 000 liber. Hned ve své první sezoně vstřelil 11 gólů. Celkem za Saints odehrál 120 zápasů a vstřelil 24 gólů. Když na konci sezony 2008/09 Southampton sestoupil do 3. ligy, byl Wright-Phillips propuštěn. V červenci 2009 podepsal dvouletou smlouvu s druholigovým Plymouthem Argyle. Za Argyle debutoval v září 2009 proti Watfordu, ale poranil si koleno a do hry se vrátil až na začátku roku 2010. V lednu 2011 podepsal smlouvu ve třetiligovém Charltonu. V sezoně 2011/12 vstřelil ve 42 zápasech 22 gólů a výrazně tak pomohl k titulu a postupu do druhé ligy. V únoru 2013 odešel na půlroční hostování do Brentfordu a po sezoně byl propuštěn. V červenci 2013 Wright-Phillips přestoupil do amerického New York Red Bulls. Navzdory k pozdnímu připojení k týmu se stal důležitou součástí týmu, který vyhrál základní část a získal MLS Supporters' Shield. V dubnu 2014 vstřelil hattrick do sítě Houstonu a stal se prvním Angličanem, který to v MLS dokázal. Celkem v sezoně 2014 vstřelil 27 gólů a získal ocenění MLS Golden Boot pro nejlepšího střelce ligy. Po úspěšné sezoně podepsal s NYRB novou, vylepšenou smlouvu, která z něj udělala hráče nad rámcem platového stropu. V sezoně 2016 vstřelil 24 gólů, o jeden gól překonal Davida Villu a podruhé získal Golden Boot. V červenci 2018 vstřelil svůj 100. gól a překonal Taylora Twellmana jako hráče, který této mety dosáhl nejrychleji. V srpnu 2018 vedení NYRB oznámilo, že až hráč v týmu skončí, jeho číslo 99 bude slavnostně vyřazeno. Wright-Phillips v NYRB skončil v listopadu 2019, odehrál 240 zápasů, vstřelil 126 gólů. V únoru 2020 podepsal smlouvu v Los Angeles FC.

Soukromý život.

Wright-Phillips je synem Iana Wrighta, anglického fotbalového reprezentanta, bývalého hráče Arsenalu nebo Crystal Palace. Jeho starší bratr Shaun je také fotbalistou, dva roky spolu hráli za New York Red Bulls. Je ženatý, s manželkou Leann má 3 děti.

Bradley Wright-Phillips (* 12. března 1985) je anglický fotbalový útočník od ledna 2020 hrající za americký tým Los Angeles FC. Jeho otec je Ian Wright, anglický fotbalový reprezentant, bývalý hráč Arsenalu nebo Crystal Palace.

Bradley Edward Wright-Phillips (* 12. März 1985 in Lewisham, London) ist ein englischer Fußballspieler, der aktuell bei den New York Red Bulls in der Major League Soccer unter Vertrag steht.


Historie.

První hrou od 2K Czech je Hidden & Dangerous vydaná v roce 1999. Byla to taktická střílečka, ve které hráč ovládal čtveřici britský SAS, spolupracujících v týmu, který prováděl mnoho důležitých sabotáží a záchranných operací během 2. světové války. Hra je také reprezentována jako začátek spolupráce s celosvětovým vydavatelem Take-Two Interactive. Jejich první hrou byla nepříliš známá Flying Heroes, která obsahovala fantastické, vzdušné, akční souboje. V této hře, tehdy ještě Illusion Softworks, prezentoval nový 3D engine zvaný Ptero-engine (hra byla vyvinuta společně s firmou Pterodon vlastněnou Jarkem Kolářem a Michalem Janáčkem). Illusion Softworks vlastnil 3D engine zvaný LS3D engine, který byl připravován pro hru, která byla poprvé vydána v roce 2002. Hra se dočkala uznání od kritiky a byla dokonce označena jako nejlepší hra z prostředí mafie – díky originálnímu příběhu a dobré hratelnosti. V roce 2003 vydal Illusion Softworks dvě hry. První hra Vietcong byla situována do Vietnamské války, byla vyvinuta samostatně firmou Pterodon, používajíc přitom rozšířený Ptero-Engine II, a úspěšné pokračování příběhu SAS týmu během 2. světové války, Hidden & Dangerous 2, také vyrobený na LS3D enginu. Oficiální pokračování Vietcongu s názvem Vietcong 2 byl vydán v roce 2005 (ve spolupráci s Pterodonem). V roce 2007 získala firmu Illusion Softworks firma Take-Two Interactive a o rok později ji přejmenovala na 2K Czech. V roce 2009 firmu opustil po ukončení veškerých svých prací na Mafii II hlavní designér Daniel Vávra. O rok později, po vydání Mafie II, studio opustil jeho zakladatel o dlouhodobý ředitel Petr Vochozka, který následně založil Icarus Games. V roce 2011 pak ještě vyšla hra Top Spin 4. V roce 2014 pak bylo oznámeno zavření pražské pobočky firmy a objevily se spekulace o přesunu vyvíjeného projektu studia (předpokládaného třetího dílu hry Mafia), pod americké 2K San Francisco. V roce 2017 bylo studio potichu spojeno s Hangar 13.

2K Czech (dříve Illusion Softworks) byla česká pobočka společnosti Take 2 zabývající se vývojem počítačových her. Od založení v roce 1997 až prodeje americké společnosti Kush Games, Inc. z koncernu Take-Two Interactive o deset let později byli jejími vlastníky a současně klíčovými manažery zakladatelé Petr Vochozka a Jan Kudera. Firma měla centrálu v Brně. Dále existovaly dvě pobočky v Praze, jedna ve Zlíně, Bratislavě a v Košicích. Společnost Illusion Softworks úzce spolupracovala s týmem Pterodon, který je autorem série Vietcong. Po dokončení hry Vietcong 2 byl Pterodon rozpuštěn a většina jeho lidí přešla do Illusion Softworks. V roce 2017 byla společnost sloučena do Hangar 13 a jméno 2K Czech již nepoužívá.

2K Czech ist ein tschechisches Computerspiel-Entwicklungsunternehmen mit Sitz in Brünn und einer weiteren Niederlassung in Prag. Das Unternehmen wurde im Jahr 1997 als Illusion Softworks von Petr Vochozka und dem Risikokapitalgeber Cash Reform Group gegründet. Zu den erfolgreichsten Titeln des Unternehmens gehören "" und "Hidden & Dangerous".


Historie.

1977–1982.

První desktopové počítače se začaly vyrábět v pozdních 70. a 80. letech, protože tehdy ještě nebyly žádné PDA ani laptopy. Prvním masově rozšířeným a úspěšným desktopem byl počítač Apple II., který v roce 1977 představila firma Apple Computer. V roce 1982 pak přišel na svět první počítač typu „IBM kompatibilní“, s procesorem Intel 8086 a architekturou x86, k níž je (i přes spoustu dalších inovací) zachovávána zpětná kompatibilita doposud.

80. léta.

Spolu s desktopy soupeřily různé koncepty počítačů. V 80. letech to byly 8bitové herní počítače (typu Atari 800, ZX Spectrum, Commodore 64,...), které neměly zvláštní skříň a potřebnou elektroniku schovávaly pod klávesnicí; na přelomu 80. a 90. let je postupně vystřídaly počítače 16bitové (jako např. Atari 130, Amiga 500/1200/...).

Otevřený koncept.

Tyto 8- a 16bitové počítače (stejně jako počítače Apple) byly zpravidla vyráběny centrálně jednou firmou, naopak osobní počítače (u nichž desktopová podoba převládala) nabídly "otevřený koncept", vznikly standardizované sloty a rozhraní, do nichž mohly být vloženy jiné než originální komponenty. Desktopový počítač se stal konfigurovatelnou „skládačkou“, ve které se dalo vyměnit téměř všechno od zdroje, počítačové skříně, základní desky, chlazení, procesoru a koprocesoru, paměti, rozšiřujících karet až po periferní zařízení. Vznikly tak příležitosti pro spoustu dalších výrobců počítačových komponent a doplňků a spolu s tím rostl i počítačový průmysl. Tato otevřená strategie se nakonec ukázala úspěšnější než centralizovaná výroba počítače jednou společností od začátku až do konce, a desktop tak úspěšně přežil éru 80. a 90. let.

90. léta.

V polovině 90. let se konala druhá éra rozšíření desktopových počítačů, díky masové marketingové kampani o jejich Multimediálních možnostech. Druhá polovina 90. pak byla ve znamení neustálého zvyšování výkonu procesorů a grafické karty spolu s inovacemi v multimediálních rozšířeních instrukční sady leckterého nově uvedeného procesoru.

21. století.

Od konce 90. let, spolu s další miniaturizací výrazně vzrostla výroba laptopů a v 1. dekádě 21. století sílila potřeba i móda být „mobilní“ a „bezdrátový“. V třetím kvartálu roku 2008 prodej laptopů překonal prodej desktopů a přibližně ve stejné době nastoupily netbooky, Tablet PC, APU a několik dalších globálních trendů – např. hybridní zařízení kombinující počítač s mobilním telefonem nebo možnostmi GPS, spolu s mobilitou tendence snížit TDP, být ekologičtější atd. Desktopy jsou tedy nyní zanechány v kvantitativní menšině, ale stále mají své místo v podobě serverů a pracovních stanic v profesionálních pracovištích.

Desktop (nebo desktopový počítač) je klasický stolní počítač, tak jak jej většina uživatelů zná. Tato zkratka pochází z angličtiny a dá se volně přeložit jako „na stole“.

Ein Desktop-Computer, kurz „Desktop“ (entlehnt aus dem englischen'für „Schreibtisch“ und'für „Oberseite“, also ein "Schreibtischrechner"), ist ein Computer in einer Gehäuseform, passend für den Einsatz als Arbeitsplatzrechner auf Schreibtischen. Der Begriff wird meist synonym zu Desktop-PC benutzt, es sind also Personal Computer gemeint.


Život.

Mládí a studia.

Vystudoval bratrskou školu v Ivančicích, později studoval na evangelických školách ve Štrasburku a Basileji. Byl vychován v českobratrské víře, v dospělosti se stal ochráncem a světskou hlavou jednoty bratrské na Moravě. V letech 1578–1587 studoval (právo, teologii a jazyky) a cestoval po Evropě, v této době získal mnoho kontaktů na přední evropské politiky. Ovládal latinu, italštinu, francouzštinu a němčinu.  V roce 1583 převzal po smrti svého otce Jana staršího ze Žerotína panství Brandýs nad Orlicí (díky tomu byl i členem české stavovské obce) a Rosice. Později zdědil po strýci Bedřichovi starším ze Žerotína panství Přerov. A roku 1616 po smrti svého bratra Jana Diviše panství Náměšť nad Oslavou. Z panství vybudoval rozsáhlé dominium na západní i východní Moravě. Karel se stal i podporovatelem Jana Amose Komenského, kterého pověřil sepsáním žerotínské genealogie a v letech 1611–1613 financoval jeho studia v německých zemích.

Kariéra.

Roku 1591 bojoval ve Francii na straně hugenotů a krále Jindřicha IV. Navarského. Tím si znepřátelil císaře Rudolfa II. V roce 1594 se stal členem moravského zemského soudu. Byl i direktorem moravských zemských peněz. Zapojil se též do válek proti Turkům, kde velel moravské jízdě. Postupem času se stal vůdcem stavovské opozice, proto byl roku 1599 zemským podkomořím Zikmundem z Dietrichštejna obviněn ze zlehčování císařského majestátu a velezrádného spojení s Francií a falckým kurfiřtem. Obvinění se nezakládalo na pravdě, což se i v následném procesu prokázalo. Tento proces, však velmi Karla st. ovlivnil a poté co byl zbaven úřadu, odešel na několik let do ústraní.  Do politiky se aktivně vrátil až v roce 1607, kdy se ve sporu Rudolfa II. s Matyášem Habsburským postavil na stranu Matyáše. Podílel se na vzniku rakousko-uhersko-moravské konfederace, která podporovala Matyáše. Do této konfederace se snažil zapojit české stavy, které v tu dobu jednaly s Rudolfem II., jehož se za vydání tzv. Rudolfova majestátu (tehdy nazýván pouze Majestát), rozhodly podpořit. To vedlo k odtržení Čech a Moravy. Na Moravě se na základě tzv. libeňské mírové smlouvy (1608) ujal vlády Matyáš. I díky Karlovi st. Matyáš 24. srpna 1608 na bartolomějském sněmu v Brně potvrdil Moravě svobody a privilegia včetně vypovídání války a uzavírání míru. Morava se tak stala de facto svrchovaným a samostatným subjektem mezinárodního práva. Díky podpoře Matyáše se také roku 1608 stal moravským zemským hejtmanem, z tohoto úřadu dne 26. února 1615 na vlastní žádost a pod tlakem okolností odešel (vzestup katolické strany).  Roku 1618 se opět aktivně zapojil do politiky, kdy podporoval Matyáše a usiloval o mírové vyřešení situace. Zúčastnil se jednání ve Vídni, kde Matyáš zemřel. Vyjednával pak s novým císařem Ferdinandem II. a kardinálem Františkem z Ditrichštejna. Především se snažil o kompromisní řešení hrozícího střetu. Zastával také názor, že náboženství a politika nejsou slučitelné a prosazoval náboženskou toleranci. 25. června 1618 významně napomohl prosazení usnesení odmítajícího připojit se k Českému stavovskému povstání. Moravský zemský sněm odmítl list českých stavů z 25. května 1618 vyzývající Moravu, aby se připojila k povstání. Karel st. prohlásil: „"Čechové se snaží stát se slavnými tím, že zahubí svoji vlast. Jejich porážky budou počátkem našich, ale vina bude naprosto jejich. Poněvadž sami sebe opustili, nemohou si stěžovat, opustíme-li je my a jiní."“ Dne 13. prosince 1618 pak přemluvil většinu moravských stavů k neutralitě a vyjednávání. Převratu však již nedokázal zabránit. Po vítězství opozice na Moravě (2. až 3. května 1619), byl Karel st. po nějaký čas držen v domácím vězení (podobně jako kardinál Dietrichštejn). Avšak již na konci června roku 1619 se snažil vyjednávat neúspěšně (jménem povstaleckého direktoria) o míru s Ferdinandem II. V únoru 1620 se však odmítl účastnit holdu novému markraběti Fridrichu Falckému.

Doba pobělohorská.

Po bitvě na Bílé hoře (1620), mu bylo jako jednomu z mála nekatolíků nabídnuto, že smí zůstat na svém panství. Po vydání Obnoveného zřízení zemského si ponechal ve svém držení jen panství Brandýs nad Orlicí a Přerov. V této době se snažil (především finančně) pomáhat obětem rekatolizace Moravy a Čech. Snažil se také podporovat Jednotu bratrskou, ve snaze ji zajistit exil v Uhersku a zejména Polsku. Především jeho zásluhou se podařilo přesunout tiskárnu Jednoty bratrské z jeho tvrze v Kralicích nad Oslavou do Lešna (polsky "Leszno") a její knihovnu do Vratislavi. Roku 1629 dobrovolně odešel do exilu, na Moravu a do Čech však dále jezdil. Od roku 1633 žil v Přerově, kde také 9. října 1636 zemřel, pohřben byl nejprve v Brandýse nad Orlicí ve zdejším bratrském sboru, později byly ostatky přeneseny do krypty Žerotínů umístěné v kostele v Bludově.  Podle literárního historika J. B Čapka žádný ze soudobých šlechticů nezdůrazňoval své moravanství tak jako Žerotín, ačkoli jeho rod pocházel z Čech. Svůj úzký vztah k vlasti projevil i v následujícím zvolání (dochovaném v jednom z jeho dopisů, psaném v době, kdy na přelomu 16. a 17. století čelil obvinění z velezrady): „Napaden nejsem já, má rodina, můj majetek. Nepřátelé usilují těmito podrazy o zmar této země, o vyvrácení zákonů a práva, o rozvrat naší ústavy a o zánik svobod. V tom smyslu je má pře do té míry spjata s prospěchem vlasti, že kdybych svou věc vzdal, nutně ji zradím.“

Dílo.

Dále se zachovala jeho korespondence s mnoha významnými lidmi (viz Literatura níže).

Rodinné poměry.

Ostatní děti Karel starší ze Žerotína všechny tři svoje legitimní potomky přežil.

Zajímavost.

Jméno Karla ze Žerotína bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze mezi dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie.

Karel starší ze Žerotína ( "Karl der Ältere von Zierotin"; 15. září 1564 Brandýs nad Orlicí – 9. října 1636 Přerov) byl moravský šlechtic, politik, spisovatel a představitel moravského zemského patriotismu z rodu Žerotínů.

Karl der Ältere von Žerotín ("deutsch:" Zierotin) "(tschechisch: Karel starší ze Žerotína)" (* 15. September 1564 in Brandýs nad Orlicí; † 9. November 1636 in Přerov) war ein Angehöriger des böhmischen und mährischen Herrenstandes, Politiker und Verfasser mehrerer Schriften.


Historie.

Vznik a debutové album (2000–2004).

Skupina vznikla roku 2000. Matt Heafy tehdy vystoupil na talentové akci své střední školy s cover verzí písně No Leaf Clover od Metallicy, což zaujalo zpěváka Brada Lewtera, jenž Heafymu nabídl zkoušku se svou kapelou. V domě bubeníka Travise Smitha si společně zahráli další píseň od Metallicy, For Whom the Bell Tolls, a na základě předvedeného výkonu byl Heafy přijat jako kytarista do skupiny známé jako Trivium, k níž patřil ještě kytarista a pozdější baskytarista Brent Young. Trivium je mimo jiné latinský výraz označující setkání tří cest, jenž také zastupuje trojici základních učení (gramatiku, rétoriku a logiku); skupina si tento název zvolila na znamení kombinace tří hudebních stylů – melodického death metalu, thrash metalu a metalcoru. Lewter ze skupiny po několika vystoupeních v barech a místních klubech odešel a Heafy po něm převzal pozici zpěváka.  Počátkem roku 2003 nahrála skupina své první demo. Nahrávka se dostala k německému hudebnímu vydavatelství Lifeforce, s nímž skupina následně podepsala smlouvu a nahrála své první studiové album, "Ember to Inferno". Poté se ke skupině připojil kytarista Corey Beaulieu a v roce 2004 přišel baskytarista Paolo Gregoletto, jenž na této pozici nahradil Brenta Younga. Složení skupiny se tím přibližně na pět let ustálilo.  Debutové album si získalo pozornost vydavatelství Roadrunner Records, Trivium pod jeho záštitou začali připravovat další album.

"Ascendancy" (2004–2006).

Druhé studiové album, "Ascendancy", nahrála skupina v Audiohammer Studios a Morrisound Recording na Floridě. Jeho producenty byli Jason Suecof a Matt Heafy, vydáno bylo v březnu 2005. Album debutovalo na 151. místě v Billboard 200 a na 4. místě v Top Heatseekers chart. Časopis Kerrang! označil Ascendancy za album roku a ve Spojeném království získalo toto album za prodej více než 100 000 kopií Zlatou desku.  Z alba vzešly čtyři singly – Like Light to the Flies, Pull Harder on the Strings of Your Martyr, A Gunshot to the Head of Trepidation a Dying in Your Arms. K těmto písním byly též natočeny videoklipy, které se objevily v pořadu Headbangers Ball televize MTV2.  V rámci propagace alba absolvovala skupina série koncertů se známými umělci, např. Killswitch Engage, Iced Earth, Fear Factory a Machine Head. Vystoupila též na festivalech Road Rage 2005, Ozzfest a Download Festival, přičemž právě vystoupení na hlavním pódiu Download Festivalu v Castle Doningtonu v Anglii uvedlo podle Heafyho Trivium na světovou scénu.  V roce 2006 bylo album Ascendancy vydáno znovu, tentokrát se 4 bonusovými stopami a DVD obsahujícím všechny videoklipy skupiny společně s živými záznamy.

"The Crusade" (2006–2008).

V dubnu roku 2006, po koncertní tour, kde Trivium předskakovaly kapely Mendeed a God Forbid, začala skupina s nahráváním nového alba, jehož producenty byli opět Heafy a Suecof. Skupina taktéž opět zahrála na hlavním pódiu Download Festivalu, kde ve stejný den vystoupily mimo jiné též skupiny Metallica a Korn.  Třetí studiové album, "The Crusade", bylo vydáno v říjnu 2006. V Billboard 200 debutovalo na 25. místě a za první týden se jej prodalo více než 31 000 kopií. Na rozdíl od předchozího alba, kde Heafy hojně využíval metalcorový screaming, zde drtivě převažuje klasický zpěv. Nový styl zpěvu a velký příklon k thrash metalu vedl k názorům, že skupina silně napodobuje hudbu Metallicy, která patří mezi její hlavní hudební inspirace.  Vydání alba doprovodila skupina například turné s Iron Maiden, 65denním evropským turné s podporou skupin Annihilator, Gojira a Sanctity či účastí na Family Values Tour se skupinou Korn. V rámci Golden God Awards magazínu Metal Hammer bylo Trivium označeno jako nejlepší živá kapela roku 2006.

"Shogun" (2008–2009).

Trivium začalo dělat na novém albu s producentem Nickem Raskulineczem v říjnu 2007. Heafy prohlásil, že se chce vrátit ke řvaní, jako na Ascedancy. Skupina prohlásila, že znovu nezvolily pracovat s Suecofem, protože s ním už nahráli tři alba a nyní chtějí zkusit nové nápady. Nahrávání skončilo v červnu 2008 Při interview s britským magazínem Metal Hammer v květnu 2008, Matt Heafy řekl, že jejich nové album mělo být "více thrashové, více uřvané a více agresivní". Magazínu Revolver řekl, "Poprvé se nemůžem podívat na naše songy a říct, koho ty riffy připomínají. Opravdu děláme vlastní materiál, vlastní druh hudby a umění, a to je vzrušující. V září 2008, Trivium vydalo jejich čtvrté, plnohodnotné albu, Shogun. Alba se v prvním týdnu prodeje prodalo přes 24 000 kopií ve Spojených státech, debutovalo na 23 místě v žebříčcích Billboardu 200. Vydání splývalo s turné se Slayer, Mastodon a Amon Amarth, následování mini-turné zahrnující šest vystoupení v Rusku a Irsku a jedno ve Skotsku. Trivium se také účastnilo Download Festivalu, a nyní pracují na novém albu.

"In Waves" (2010—2012).

Album vyšlo celosvětově 2. srpna 2011 a umístilo se na třinácté pozici Billboard 200 a první pozici Billboard Hard Rock. Na albu se poprvé podílel nový bubeník kapely, Nick Augusto, který nahradil Travise Smithe, který odešel v roce 2009. Prvním vydaným singlem byl "In Waves", 21. května 2011 a Matt Heafy chvilku poté informoval, že se tak bude jmenovat i album.

"Vengeance Falls" a odchod Nicka Augusta (2013—2015).

Matt Heafy na konci srpna 2012 v rozhovoru pro Metal Insider uvedl, že k nahrávání nového alba dojde až poté, co kapela dokončí rozjetá turné, tedy ne dříve než na konci února 2013. Dále uvedl, že skupina již má celkem třináct demonahrávek.  1. srpna 2013 kapela oznámila, že album pojmenované "Vengeance Falls" vyjde 15. října. Jeho producentem je David Draiman z Disturbed. První singl z nového alba, jež byl pojmenován „Strife“, byl zveřejněn 21. srpna.  7. května 2014 vydal Paolo Gregoletto prohlášení, ve kterém oznámil, že se se zbytkem kapely shodli na tom, že budou dále pokračovat bez bubeníka Nicka Augusta. Na uvolněnou pozici bubeníka nastoupil jako náhrada Mat Madiro, který doposud pracoval pro skupinu jako technik.

Trivium je americká heavy metalová skupina pocházející z města Orlando na Floridě.Byla založena v roce 2000 a doposud (konec roku 2017) vydala osm studiových alb. Zúčastnila se významných hudebních festivalů, jako například Ozzfest nebo Download festival.

Trivium ist eine US-amerikanische Metal-Band aus Orlando, Florida, die im Jahr 1999 gegründet wurde. Die Band hat bis heute neun Studioalben veröffentlicht. Der Begriff „Trivium“ (lat. für "drei Wege") bezeichnet die Verbindung zwischen den drei sprachlichen Fächern der freien Künste: Grammatik, Rhetorik und Logik.


Geografická poloha.

Waltersdorf leží v severní části geomorfologického celku Lužické hory, která je na německém území označována jako "Žitavské hory" (německy "Zittauer Gebirge"). Vesnice je protažena v délce přibližně 3,3 km podél místního potoka ("Waltersdorfer Dorfbach", v překladu "Waltersdorfský Vesnický potok"). Walterdorfský potok teče směrem na sever a na západním okraji Großschönau se vlévá do Lužničky ("Lausur"), která poté pokračuje touto obcí dále na severovýchod až ke svému soutoku s Mandavou.  Zástavba Waltersdorfu leží v nadmořské výšce od 360 do 570 metrů. Na území Waltersdorfu je několik nižších kopců, z nichž nejvyšší je Butterberg (507 m n. m.). Východně od Waltersdorfu, na svazích hory Sonneberg (627 m n. m.), která však leží již na katastrálním území Jonsdorfu, se nachází několik pískovcových lomů, kde byl získáván stavební kámen pro potřeby vesnice a též kvalitní surovina pro výrobu mlýnských kamenů, brousků či pomníků.  Jihozápadní hranice katastrálního území Waltersdofu je totožná s česko-německou státní hranicí, která v těchto místech prochází hřebenem Lužických hor včetně jejich nejvyššího vrcholu - Luže (793 m n. m.), takže tato kóta je vlastně nejvyšším bodem waltersdorfského katastru. O uvedenou kótu se Waltersdorf dělí s Horní Světlou, částí obce Mařenice v okrese Česká Lípa, jíž náleží katastrální území na druhé straně hranice.  Zástavba Waltersdorfu se bezprostředně dotýká státní hranice ve své nejjižnější části, konkrétně v sedle, zvaném "Wache" neboli "Stráž" (571 m n. m.), kde je oficiální hraniční přechod. Na české straně se v těchto místech žádná zástavba nedochovala, domy byly zbořeny v 50. letech 20. století, kdy zde bylo vytvořeno zakázané hraniční pásmo.

Historie.

Waltersdorf byl založen jako lesní lánová ves při osídlování severní části Lužických hor. Původ názvu se odvozuje od jména lokátora, jak tomu zpravidla u lánových vsí bývalo. První písemná zmínka o vsi je z roku 1355, avšak se předpokládá, že osídlení zde vzniklo již ve 13. století. Z roku 1384 pochází zápis o kostele v místě jménem "Walterivilla".  V roce 1419 město Žitava koupilo Waltersdorf od Mikuláše z Varnsdorfu ("Nicolaus von Warnsdorff"). V té době ovšem součástí Waltersdorfu ještě nebyla zástavba v dnešní horní části vsi směrem ke státní hranici, ta vznikla až v polovině 17. století a šlo o samostatnou obec, která byla nazývána Oberwaltersdorf, Neuwaltersdorf nebo též Neudörfel a od roku 1667 měla vlastní rychtu. Obě sídla, Altwaltersdorf a Neuwaltersdorf, se sloučila do jedné obce až v roce 1843.  V roce 1538 byla u Waltersdorfu zahájena těžba stříbrných rud, což souviselo s propuknutím "stříbrné horečky" v oblasti mezí Luží a Jedlovou. Těžba se soustředila zejména do okolí dnešního Jiřetína pod Jedlovou, který byl založen v roce 1539 jako "Sankt Georgenthal" neboli "Svatý Jiří v Oudolí" a o 15 let později přeměněn v horní město. Pokud jde o Waltersdorf, v letech 1538 až 1600 zde byly ve štolách na svazích Butterbergu, v místech, kde probíhá tzv. lužický zlom, pokusně těženy stříbronosné olověné a zinkové rudní žíly. Pokusy o těžbu zde pak byly zopakovány ještě v letech 1663 až 1668. Od 16. století byl na svazích Luže a Sonnebergu lámán kvalitní pískovec, z nějž byly vyráběny nejen mlýnské kameny a různé stavební prvky, zejména bohatě dekorované vstupní portály domů, ale i náhrobky a sochařská díla.  Ve Waltersdorfu mělo své místo vždy také tkalcovství - zpočátku jako domácí práce, posléze od 19. století též v průmyslové podobě. Od 19. století stoupal význam zdejší krajiny jako rekreační oblasti, s čímž souviselo i budování příslušného zázemí pro ty, kteří sem přijížděli trávit svůj volný čas. V zimním období jsou návštěvníkům k dispozici lyžařské vleky a sjezdovky na severních svazích Luže, kromě toho je v lesích kolem Waltersdorfu vyznačeno celkem 32 kilometrů lyžařských běžeckých tras.

Pamětihodnosti.

Waltersdorf se pyšní zcela výjimečným postavením, pokud jde o množství památek lidové architektury, jmenovitě o podstávkové domy. Ve vesnici je jich zachováno více než 300, přičemž v památkovém seznamu je z tohoto počtu uvedeno 246 domů. Tyto památky jsou pozoruhodné také díky některým specifickým stavebním prvkům, které se jinde v Německu nevyskytují. Výjimečným doplňkem mnoha domů jsou zdobné portály z místního pískovce. Byl podán návrh, aby byl Waltersdorf prohlášen památkovou zónou (německy "Denkmalschutzgebiet"), obcí vede naučná stezka "Umgebindehausweg."

Waltersdorf (v německém hornolužickém dialektu "Waalerschdurf") je německá vesnice na severním úpatí Luže při hranicích s Českou republikou, část obce Großschönau v zemském okrese Zhořelec ve Svobodném státě Sasko. Spolu s ostatními sídly v okrese Zhořelec je Waltersdorf součástí Euroregionu Nisa, dobrovolného zájmového sdružení českých, německých a polských obcí, měst a okresů.

Waltersdorf () ist ein Ortsteil der sächsischen Gemeinde Großschönau im Landkreis Görlitz. Der Ort mit 1418 Einwohnern liegt elf Kilometer südwestlich von Zittau am Fuße der Lausche, des höchsten Berges des Zittauer Gebirges und zeichnet sich durch seine Umgebindehäuser aus.


Historie.

Výstavba kanálu probíhala v letech 1882 až 1917. První z výtahů byl uveden do provozu roku 1888, zbývající až na konci 1. světové války v roce 1917. Všechny čtyři hydraulické lodní výtahy na krátkém úseku historického kanálu jsou technické památky nejvyšší kvality. Dohromady se samotným kanálem tvoří příklad průmyslové krajiny z konce 19. století.  Teprve v r. 2002 byl uveden do provozu moderní lodní výtah pracující na stejném principu u města Thieu na novém ramenu kanálu, který umožňuje zvedat lodě až do výtlaku 1350 t a překonává najednou výškový rozdíl 73,15 m. Historické výtahy od té doby slouží pouze k rekreačním účelům.

Zdymadla na starém ramenu kanálu.

Výškový rozdíl v korytě starého ramene je překonáván dvěma klasickými zdymadly a čtyřmi hydraulickými lodními výtahy, z nichž každý překonává rozdíl přibližně 17 metrů. Výtahy pracují na principu spojených nádob. Uvnitř ocelové konstrukce se pohybují dvě ocelové vany, v nichž se střídavě napouští a vypouští voda. Centrální sloupec vody působí jako píst ve svislém válci. Mohutný ventil se střídavě otevírá a uzavírá podle toho, kolik vody bylo vytlačeno lodí vjíždějící do komory. Na tomto principu bylo koncem 18. století postaveno ve světě celkem osm podobných zdviží, z nichž se v původním a funkčním stavu dochovaly právě tyto čtyři výtahy. Pro svou výjimečnost byly v roce 1998 přijaty na Seznam světového dědictví UNESCO.  Historickým kanálem mohou proplouvat lodě o maximální délce 38 m a šířce 5 m. Výška lodí nad vodou může být maximálně 3,8 m a jejich ponor 1,8 m. Výtahy mohou přesunout lodě do výtlaku 350 t.

Okolí kanálu.

Vedle Canal du Centre jsou v okolí další vodní cesty: Loing, Briard a spojovací kanál k Loiře. Jednou z nejvýznamnějších technických památek je i akvaduktový most na kanále Briard přes řeku Loiru, který projektoval Gustave Eiffel, stavitel známé pařížské věže. V okolí jsou ještě další vodní viadukty u Getain Croissing na řekách Allier a Digion. Krajina kolem kanálů je lemována řadou romantických zámků, připomínajících známé rody z francouzských a belgických dějin.

Canal du Centre je kanál pro vodní dopravu, který se nachází v belgickém středním Valonsku v provincii Henegavsko, cca 50 km jižně od Bruselu, mezi městy La Louvière a Thieu. Jeho celková délka je 20,9 km. Společně s dalšími kanály Brusel-Charleroi a Nimy-Blaton-Péronnes spojuje řeky Máza a Šelda. Překonává výškový rozdíl 90 m.

Der Canal du Centre in Belgien (deutsch: "Zentrumskanal", niederländisch: "Centrumkanaal") verbindet den Canal Nimy-Blaton-Péronnes mit dem von Seneffe kommenden Arm des Canal Charleroi-Brüssel. Überregional bekannt geworden ist der Kanal hauptsächlich wegen seiner vier hydraulischen Schiffshebewerke, die 1998 ins UNESCO-Weltkulturerbe aufgenommen wurden.


Život.

Narodil se ve městě Orša v carském Rusku (dnešní Bělorusko) a ve dvanácti letech spolu s rodinou přesídlil do Palestiny, která tehdy byla součástí Osmanské říše. Od roku 1909 byl součástí skupiny organizující strážní hlídky města Tel Aviv (společně s Ša'ulem Me'iruvem-Avigorem, Elijahu Golombem a Moše Šertokem). S Golombem a Šertokem rovněž studoval na telavivském gymnáziu Herzlija a později se Hoz a Golomb oženili s Šertokovými sestrami. Po vypuknutí první světové války se dobrovolně přihlásil do osmanské armády. Pro opakovanou pomoc obraně židovských osad v Palestině byl však v nepřítomnosti vojenským soudem odsouzen k trestu smrti. Trestu se ale vyhnul útěkem na jih Palestiny, která již tou dobou byla ovládána Brity. Tam se přidal k Židovské legii, což byla sionistická armádní jednotka složená z dobrovolníků, která bojovala po boku britské armády za vyhnání Osmanské říše z Palestiny.  Po válce se stal jedním ze zakladatelů podzemní vojenské organizace Hagana, politické strany Achdut ha-avoda a odborových svazů Histadrut. Jako politik působil v městské radě Tel Avivu a od roku 1935 byl jeho místostarostou.  Zemřel v prosinci 1940 ve věku 46 let při automobilové nehodě, během cesty na jednání výkonné rady jeho letecké společnosti Aviron. Šlo o první židovské aerolinky v Palestině a zároveň krytí pro Šerut Avir, což byla letecká složka Hagany. Spolu s ním zahynula i jeho žena Rivka, dcera Tirca a obchodní partner Jicchak Ben Ja'akov. Je pohřben na Trumpeldorově hřbitově v Tel Avivu.  Na jeho počest nese jeho jméno letiště Sde Dov v Tel Avivu, zajišťující vnitrostátní lety, a kibuc Dorot v blízkosti Pásma Gazy. Jeho název je akronymem jmen členů Hozovy rodiny, kteří zahynuli při zmíněné dopravní nehodě (Dov, Rikva, Tirca).

Dov Hoz (: דב הוז; 19. září 1894 – 29. prosince 1940) byl jeden z vůdců dělnického sionismu, patřící mezi zakladatele židovské podzemní vojenské organizace Hagana, a průkopník židovského letectví v Palestině. Stál rovněž u zrodu politické strany Achdut ha-avoda a odborového svazu Histadrut.

Dow Hoz ( ; * 1894 in Orscha, Russland; † 29. Dezember 1940 bei Tel Aviv) war ein zionistischer Kämpfer und Flugpionier.


Platnost rodu.

Taxonomické postavení rodu žebřice je stále kontroverzní. Je považována buď za samostatný rod, nebo za součást široce pojatého rodu sesel ("Seseli"). V některých evropských zemích se pro žebřici pyrenejskou používá název "Seseli libanotis", ale v České republice, na Slovensku, v Polsku a Rusku je žebřice uznávána jako samostatný rod. Jako argumenty pro samostatnost slouží tvary kališních lístků, přítomnost listenů obalu, krátké chloupky dvounažky a znaky na pylových zrnech. Rod sesel v širokém pojetí zahrnuje přibližně 100 druhů, v úzkém asi 80. Samostatný rod žebřice je dělen do 10 až 30 druhů.

Taxonomie.

Žebřice pyrenejská se vyskytuje v několika poddruzích. V České republice roste výhradně nominální poddruh kdežto na Slovensku poddruhy:

Rozšíření.

Samovolně vyrůstá s nestejnou intenzitou ve velké části Evropy. Na severu její areál zasahuje jihovýchod Anglie a jih Skandinávie, na západě Francii a na jihu Apeninský a Balkánský poloostrov. Směrem na východ tento taxon proniká v oblasti Karpat a dále přes evropské Rusko až na střední Sibiř, do Mongolska a západní Číny. V ČR se její četnost snižuje směrem na západ. Na Moravě je hojnější, vyskytuje se v okolí Moravského krasu a Moravské brány a dále v Pomoraví, Podyjí, v Bílých Karpatech a na Opavsku. V Čechách roste v Polabí, Českém středohoří a na Českokrumlovsku.  Prvotně vyrůstá na travnatých a křovinatých stráních, skalnatých nebo suťovitých lesních lemech a světlinách, kde není zastíněna. Druhotně roste na náspech železničních tratí a cest, na kamenitých březích řek a kanálů, v kamenolomech a štěrkovnách. Zajímavý je její výskyt v okolí hradů a zřícenin, z něhož se vyvozuje, že tam snad byla dříve uměle vysazována. Obvykle roste v teplých a sušších oblastech v na živiny poměrně chudých půdách s bazickým, zejména vápencovým podložím, snáší ale i těžké jílovité půdy. Vyskytuje se hlavně ve společenstvech svazů "Geranion sanguinei" a "Seslerio-Festucion glaucae".

Popis.

Dvouletá až vytrvalá rostlina dorůstající do výše 60 až 120, ojediněle i 200 cm, která může být lysá nebo chlupatá. Z krátkého, kroužkovaného, asi 3 cm širokého oddenku vyrůstá přímá, silně rozvětvená lodyha s hlubokými rýhami, která má na bázi chomáč vláken po odumřelých listech. V obrysu eliptické až široce eliptické, téměř 40 cm dlouhé přízemní listy s oblým řapíkem s jemným žlábkem mají čepel nejčastěji 2krát lichozpeřenou. Jejich lístky jsou eliptické až vejčité, peřenosečné či hrubě zubaté. Lodyžní listy se stopkou hustě chlupatou jsou menší, úzce eliptické a dlouhé jen do 15 cm, míň dělené a mají kratší řapík přecházející v objímavou pochvu, nejhořejší listy jsou přisedlé. Zřetelnou odlišností od podobných rostlin je výrazně větší dolní úkrojek než ostatní, což je způsobeno křížovým postavením nejnižšího páru lístků.  Rostlina vykvétá květy sestavenými do květenství okolíků, které jsou složené z 20 až 40 okolíčků tvořených 35 až 45 květy. Okolíky mají krátce chlupatou stopku 3 až 4 cm dlouhou, jejich obal tvoří 5 až 8 brvitých listenů 5 až 15 mm dlouhých. Okolíčky mají hranaté stopky, které se po dozrání plodů ohýbají dovnitř, jejich obalíčky jsou z 10 až 15 čárkovitých listenů o délce květní stopky nebo i delší. Pětičetné květy jsou oboupohlavné. Za plodu opadavé kališní cípy asi 1 mm dlouhé jsou čárkovité až vejčitě kopinaté a pýřité. Okrouhle vejčité korunní lístky asi 1 mm velké jsou bílé nebo narůžovělé. Květy jsou entomogamní, opylovány jsou létajícím hmyzem.  Plodem je obvykle hustě chlupatá dvounažka dlouhá do 4 mm a široká až 2,5 mm, která se dělí na dva krátce chlupaté plůdky, jež později olysávají. Asi do třetiny jejich délky dosahuje nazpět ohnutá suchá čnělka. V ČR jsou známe dvě ploidní úrovněː 2n = 22 a 2n = 44, přičemž diploidní rostliny se vyskytují spíše v Čechách a tetraploidní jsou častější na Moravě.

Ohrožení.

Žebřice pyrenejská je považována za rostlinu vyskytující se poměrně vzácně a přibližující se ke stavu ohrožení. Ve třetím vydání "Červeného seznamu cévnatých rostlin České republiky" byla proto zařazena do skupiny druhů vyžadujících si další pozornost (C4a).

Žebřice pyrenejská ("Libanotis pyrenaica") je statná, bílé rozkvétající planě rostoucí rostlina. Je to druh rodu žebřice, který je svým vzhledem typický pro čeleď miříkovitých.

Die Heilwurz ("Seseli libanotis"), genauer Berg-Heilwurz genannt, ist eine Pflanzenart innerhalb der Familie der Doldenblütler (Apiaceae). Sie ist in Eurasien und Nordafrika weitverbreitet.


Synonyma.

Botanický název "Euphorbia" pochází od Euphorbuse, řeckého lékaře krále Juby II z Numidie (52-50 př. n. l. – 23 n. l.); manžela dcery Antonia a Kleopatry. Tento lékař používal některé rostliny, například "Euphorbie resinifera", v bylinkářství a vyléčil krále, když měl oteklé břicho (Euphorbia resinifera je prý silný lék proti bolesti a může také působit jako projímadlo a je možné, že Juba měl špatné trávení a trpěl nadýmáním). Carl Linné přiřadil název "Euphorbia" celému rodu na počest lékaři.  Juba II sám byl patronem umění a vědy a sponzoroval několik expedic a biologických výzkumů. Byl také autorem a napsal několik vědeckých a populárně vědeckých děl, jako jsou přírodní pojednání o historii, nebo bestsellerový turistický průvodce po Arábii. "Euphorbia regisjubae" (pryšec krále Juby) byla pojmenována na počest králových příspěvků pro přírodní historii a jeho roli v popularizaci rodu Euphorbia.

Popis.

Tyto rostliny jsou jednoletky nebo trvalky byliny, keře či stromy s žíravou, jedovatou mléčnou mízou (latexem). Kořeny jsou drobné, nebo tlusté a masité, nebo hlízovité. Mnoho druhů jsou více či méně sukulentní, pichlavé, nebo bez trnů. Hlavní stonek a většinou i boční stonky u sukulentních druhů jsou tlusté a masité, 15–91 cm vysoké. Opadavé listy jsou vstřícné, střídavé nebo v přeslenech. U sukulentních druhů jsou listy většinou malé a krátkověké. Palisty jsou většinou malé, částečně přeměněné trny či v žlázy, nebo chybí.  Stejně jako všichni členové čeledi pryšcovité, všechny pryšce mají jednopohlavné květy. Jsou značně omezeny a seskupeny do pseudanthia (květenství, které svým vzhledem připomíná jediný květ) nazývající se cyathium. Většinou jsou jednodomé (nesoucí samčí a samičí květy na téže rostlině), i když některé jsou dvoudomé. Není neobvyklé, že centrálního cyathia z vrcholíku, které má být čistě mužské, vyrůstá boční cyathium je oboupohlavné. Někdy jsou mladé rostliny, nebo ty, rostoucí za nepříznivých podmínek vytváří pouze samčí květy a samičí květy nevytváří dokud nedospějí nebo se nezlepší podmínky. Listeny jsou často hodné podobné listům, někdy jsou zářivě barevné a atraktivní, někdy jsou zkráceny na drobné šupiny. Plodem jsou tři (zřídka dvě) tobolky, někdy masité, ale téměř vždy dozrávají ve dřevitém obalu, která se pak explozivně otevře. Semena jsou 4-hranného, oválného nebo kulovitého tvaru a u některých druhů jsou olejnatá.

Xerofilní a sukulentní pryšce.

V rodu "pryšec", sukulentní druhy se často vyvíjely rozdílně a do jisté míry. Někdy je těžké rozhodnout, a je otázkou výkladu, zda je či není druh opravdu sukulentní, nebo „pouze“ xerofilní. V některých případech, zejména u geofytů, jsou rostliny blízce příbuzné k sukulentům, jsou běžné byliny. Asi 850 druhů pryšců je sukulentních v užším smyslu slova. Pokud započítáme mírně sukulentní a xerofilní druhy, pak toto číslo vzroste až o 1000, což představuje asi 45% všech druhů rodu "Euphorbia".

Toxicita.

Latex (mléčná míza) z pryšců funguje jako odstrašující prvek pro býložravce a k léčení poranění rostliny. Obvykle je latex bílý, ale ve vzácných případech (např. "Euphorbia abdelkuri") je žlutý. Vzhledem k tomu, že je pod tlakem, vyteče ze sebemenší rány a ztuhne během několika minut po kontaktu se vzduchem. Obsahuje di- nebo tri-terpenové estery, které se mohou lišit v závislosti na druhu pryšce, a v některých případech může být varianta typická pro určitý druh. Složení terpenových esterů určuje, jak žíravé a dráždivé účinky má míza na kůži. Latex, i přesto, že je zaschlý, může v kontaktu se sliznicemi (oči, nos, ústa) během i několika minut způsobit velmi bolestivé záněty, které se vyznačují podobnými symptomy jako při rýmě, tj. zduřením nosní sliznice, které omezuje průchodnost nosu, výtokem z nosu a očí, který je zpočátku vodnatý, později až hlenovitý (tyto příznaky jsou však někdy pouze jednostranné, dle zasažení té které části hlavy), dále únavou, ospalostí, malátností, bolestí hlavy, podrážděným jazykem (z toho vyplývajícím nechutenstvím) a oblasti pod nosem, nateklými rty, atd. U senzitivnějších jedinců bývají tyto záněty dokonce doprovázeny zvýšenou tělesnou teplotou, takže je možné stanovení naprosto chybné diagnózy. Po požití se objevuje pálení v ústech, zvracení, průjem a kolikové bolesti. Po vstřebání trávícím ústrojím se otrava projevuje pálením v ústech, zvracením, průjmem, rozšířením zorniček, blouzněním, křečemi, studeným potem, svalovým třesem, nejistou chůzí, puls je nepravidelný. V pokusech na zvířatech bylo zjištěno, že terpenový ester resiniferatoxin měl dráždivé účinky 10 000 až 100 000 krát větší než kapsaicin, látka způsobující pálivost chilli. U několika terpenových esterů je také známo, že jsou karcinogenní. Proto by se mělo s pryšci zacházet s velikou opatrností. Pokud přijde latex do styku s pokožkou, je třeba okamžitě důkladně promýt zasažené místo. Částečně nebo úplně ztuhlý latex je nerozpustný ve vodě, ale může být odstraněn s emulzí (mléko, krém na ruce). Lékař by měl být kontaktován, pokud jde o jakékoli záněty a sliznice, zejména bezodkladně u zasažení očí, jelikož v důsledku akutního vystavení latexu je možné až trvalé poškození zraku. Ihned po zasažení oka je důležitý intenzivní výplach očí proudem vody trvající 15 až 20 minut, i přesto, že se může zdát, že se míjí účinkem (oko stále pálí), jelikož aktivní látky, terpeny, jsou nerozpustné ve vodě. Bylo zaznamenáno, že při řezání velkých sukulentních pryšců ve skleníku se šíří výpary z latexu a mohou způsobit vážné podráždění očí až na několikametrovou vzdálenost. Jediným účinným opatřením je dostatečné větrání nebo užití ochranných uzavřených brýlí (např. potápěčských). Malé děti a domácí zvířata musí být chována tak, aby bylo zabráněno kontaktu s pryšci.

Využití.

Několik pryšců se pěstuje jako zahradní nebo pokojové rostliny, mezi nimi i "Euphorbia pulcherrima" (Vánoční hvězda neboli "poinsettia") a sukulentní "Euphorbia trigona". "Euphorbia pekinensis" je používána v tradiční čínské medicíně, kde je považována za jednu z 50 základních bylin. Několik druhů pryšců se používá jako potrava larev některých motýlů a můr, např. lišaj pryšcový "Hyles euphorbiae" a "Hyles tithymali " a "Hypercompe scribonia". Dříve se vyráběly zdravotní náplasti, nasycené latexem z některých pryšců (např. z Euphorbia cyparissias), které se používaly pro léčbu kuřích ok a tzv. patních ostruh, popř. se přímo latex v tekutém stavu užíval pro odstraňování bradavic. Pryskyřice z "Euphorbia resinifera") se nechávala uschnout, mlela na prášek a užívala i vnitřně. V Austrálii se poslední dobou provádí výzkum látek obsažených v Euphorbia peplus v souvislosti s léčbou některých rakovin kůže.

Systematika a taxonomie.

Podle nedávné studie dat sekvencí DNA většina menších rodů příbuzných s obrovským rodem "Euphorbia" je hluboce vnořeno jeden do druhého. Nikdy nebyl v důsledku této příbuznosti všeobecně uznán rod " Chamaesyce" a menší rody jako "Cubanthus ", "Elaeophorbia", " Endadenium", " Monadenium ", " Synadenium" a "Pedilanthus" byly převedeny pod rod "Euphorbia". Celý subtribus "Euphorbiinae" se nyní skládá výhradně z rodu "Euphorbia".

Podrody.

Rod "pryšec" je jedním z největších a nejkomplexnějších rodů kvetoucích rostlin a několik botaniků učinilo neúspěšné pokusy o rozdělení rodu do mnoha menších rodů. Podle nedávných fylogenetických studií lze rod pryšec rozdělit do 4 podrodů, z nichž každá obsahuje několik dosud dostatečně prostudovaných sekcí a skupin. Z těchto skupin je nejvíce bazální "Esula". Rody "Chamaesyce" a " Euphorbia" jsou pravděpodobně sesterské taxony a velmi úzce souvisí s "Rhizanthium".  Rozšířené xeromorfní adaptace se se vší pravděpodobností u pryšce vyvíjely několikrát. Není známo, je-li společný předek, podobný "Rhizanthium" a "Euphorbia", byl xeromorfický. V takovém případě by se dnes běžná morfologie musela znovu vyvíjela zejména v Chamaesyce – nebo zda je rozšířený xeromorphismus rozšířený na úroveň poddruhu.

Pryšec ("Euphorbia") je rod rostlin, čítající asi 2160 druhů, patřící do čeledi pryšcovité. Pryšec je jeden z nejrůznorodějších rodů v rostlinné říši. Většinu zástupců rodu lze nalézt především v tropických a subtropických regionech Afriky a Ameriky, ale vyskytuje se také v mírném pásu. Sukulentní druhy, pocházejí převážně z Afriky, Jižní Ameriky, a Madagaskaru. Existuje široké spektrum ostrovních druhů, rostoucích například na Havajských ostrovech, kde jsou pryšce souhrnně známé jako „akoko“. a na Kanárských ostrovech jako „tabaibas“

Wolfsmilch ("Euphorbia") ist eine Pflanzengattung aus der Familie der Wolfsmilchgewächse (Euphorbiaceae). Die etwa 2160 Arten sind fast weltweit verbreitet. Der deutschsprachige Trivialname Wolfsmilch bezieht sich auf den Reizstoffe enthaltenden Milchsaft, den viele Arten enthalten.


Předválečné období.

Rexistická strana byla založena 2. prosince 1935 valonským novinářem Léonem Degrelle poté co opustil Katolickou stranu, která byla podle jeho mínění příliš umírněná. Ideologicky se rexistická strana inspirovala kromě italského a španělského fašismu též v integralismu Charlese Maurrase. Odmítala kapitalismus i marxismus a vlivem zde byla i publicistická činnost Jeana Denise, jenž psal o mravní obrodě belgické společnosti prostřednictvím katolicismu a korporativismu.  Nejúspěšnější bylo hnutí ve volbách v roce 1936, kdy se mu podařilo získat 11,5 % hlasů. Degrelle, jenž hluboce obdivoval Adolfa Hitlera však vedl rexisty k čím dál větší radikalizaci a začal tomu přizpůsobovat i stranickou ideologii, což vedlo následně k ochlazení vztahů s místními představiteli katolické církve. V doplňovacích volbách v dubnu 1937 kandidoval Degrelle proti ministerskému předsedovi Paulu van Zeelandovi z Katolické strany, které pro něj skončily fiaskem. Následkem tohoto neúspěchu se rexistická strana začala zcela jednoznačně orientovat směrem k hitlerovskému Německu a podporovala jeho politiku. Ve volbách roku 1939 se jim podařilo utržit již pouze 4,4 % hlasů.

Druhá světová válka.

Po vpádu německých vojsk do Belgie v roce 1940 stála většina rexistů na straně německých okupantů, ačkoliv někteří ze straníků poté co byli svědky nacistického antiklerikalismu a vyhroceného antisemitismu, přešli do protiněmeckého odboje. "Formations de Combat", polovojenská organizace hnutí Rex se stalo základem pro cizineckou Valonskou legii, která spadala pod německý wehrmacht a později pod Zbraně SS. Této divizi pak velel sám Degrelle, jenž se stal vyznamenaným válečným hrdinou, a nakonec i plukovníkem SS, zatímco předsednictví se ujal jeho spolupracovník Victor Matthys.  Po osvobození Belgie v roce 1944 byla Rexistická strana postavena mimo zákon a mnozí její členové byli buď popraveni nebo uvězněni. Léonovi Degrelle se však podařilo utéct do frankistického Španělska, kde působil v tamější neonacistické scéně. Zde se věnoval historickému revizionismu a obhajobě myšlenek národního socialismu, mj. zaslal papežovi Janu Pavlovi II. dopis ve kterém označil holokaust za vykonstruovanou lež. Ve Španělsku pak roku 1994 zemřel.

Rexismus je označení pro krajně pravicovou ideologii, ke které se hlásila belgická Rexistická strana (též Rex), vedená novinářem Léonem Degrelle. Název tohoto uskupení je odvozen od pojmenování tehdejších katolických novin a vydavatelství "Christus Rex" (latinsky Kristus Král), ve kterých Degrelle působil. Rexisté jakožto hnutí inspirované italským fašismem a španělským falangismem požadovali vytvoření sociálně spravedlivého stavovského státu, jenž by se opíral o katolickou církev. Rovněž hájili jednotnost belgického státu a zachování monarchie.

Als Rexisten bezeichnet man vor allem in Belgien die Anhänger der wallonischen faschistischen Bewegung Rex (von lateinisch "Christus Rex" für "Christus ist König"), die während der deutschen Besatzung während des Zweiten Weltkriegs mit den Nationalsozialisten kollaborierten. Aufgrund ihrer engen Anlehnung an die Dogmatik der katholischen Kirche wird die Bewegung von manchen Historikern dem Klerikalfaschismus zugeordnet.


Vývoj.

2. srpna 1951 byla se společností Dassault uzavřena smlouva na výrobu letadla MD 452 Mystère IV, odvozeného ze stíhačky Dassault Mystère II. První prototyp, poháněný motorem Rolls-Royce Tay s odstředivým kompresorem, vzlétl 28. září 1952. M.D.452-01 pilotoval Konstantin Rozanov a let trval 25 minut. Ačkoli si byl se starším letadlem podobný, byl Mystère IV ve skutečnosti nové konstrukce s aerodynamickými vylepšení pro nadzvukový let. Se stejným motorem jaký byl použit v Mystère II dosáhl nový stroj při horizontálním letu maximální rychlosti 0,92 Mach. 17. ledna 1953 se dokonce při střemhlavém letu podařilo pokořit zvukovou bariéru.  Už 25. dubna téhož roku bylo objednáno 225 letounů, které byly všechny dodány do června 1956. Prvních 50 ks Mystère IVA bylo poháněno britskými proudovými motory Rolls-Royce Tay, zatímco zbytek používal ve Francii vyráběný motor Hispano-Suiza Verdon 350, který byl variantou motoru Tay. Francouzské letectvo získalo první Mystère IVA 14. července 1955 a už o měsíc později přeletěla nad Champs Elysées formace složená z dvanácti strojů. Vedle "áčkové" verze se od roku 1953 vyvíjela i aerodynamicky vylepšená varianta Mystère IVB, na které se testoval motor Atar 101 s axiálním kompresorem. Bylo však vyrobeno pouze 10 testovacích kusů a program byl nakonec zrušen ve prospěch stroje Super-Mystère B2.  Paralelně s verzí IVB probíhal i vývoj dvoumístné noční stíhačky Mystère IVN. Trup tohoto letadla byl prodloužen o 1,4 m, aby v kokpitu vznikl prostor pro druhého pilota. Stroj byl poháněn výkonnějším motorem Rolls-Royce Avon RA 7R, avšak nejvýznamnějšími změnou bylo osazení palubního radiolokátoru APG 33. Jediný vyrobený prototyp vzlétl 19. července 1954, ale pak byl program ukončen z důvodu nedostatku financí. Francie v té době již financovala vývoj letadla Vautour, jehož verze Vautour IIN se později stala hlavní noční stíhačkou francouzského letectva.

Konstrukce.

Mystère IVA měl na rozdíl od Mystère IIC robustnější trup, nové ocasní plochy a křídla s tenčím profilem. V porovnání s Mystère IIC měla křídla "čtyřky" větší šípovitost, 38° oproti 30°.  Pohon letadla zajišťoval jeden proudový motor Hispano-Suiza Verdon 350 s radiálním kompresorem, jehož maximální tah byl 34 kN. Letadlo dosahovalo rychlost až 1120 km/h a mělo dostup 15 000 m. Mystere IV měl stoupavost 40 m/s, čímž výrazně převyšovalo svého předchůdce.  Základní výzbroj tvořily dva kanóny DEFA ráže 30mm. Pro útoky na pozemní cíle mohlo být letadlo vyzbrojené 12 neřízenými střelami vzduch-země ráže 105 mm. Alternativní municí byly 2 volně padající pumy o hmotnosti 250 kg/500 kg nebo 4 pumy o hmotnosti 70 kg.

Operační nasazení.

Arabsko-izraelské války.

30. října 1956 se šest izraelských stíhaček Mystère IV dostalo do vzdušného souboje s asi 20 egyptskými MiGy-15. Izraelcům se podařilo jeden MiG sestřelit a další egyptské stroje poškodit. Jedno z izraelských letadel se vrátilo na základnu s poškozeným křídlem. Následující den narazily dva Mystère IV na čtyři egyptské stíhačky Vampire. Po krátkém leteckém souboji se izraelským pilotům podařilo všechny čtyři stroje sestřelit.  V šestidenní válce sehrály Mystère IV významnou roli na všech frontách, od náletů na egyptské základny až po operace na syrském bojišti. V průběhu bojů sestřelili Mystère IV dva syrské MiGy-17 a jeden jordánský Hunter. Izrael přiznal, že 8 letadel Mystère IV bylo zničeno nepřátelskou střelbou protivzdušné obrany.

Indicko-pákistánská válka (1965).

V roce 1965 se indické letadlo Mystère IV dostalo do vzdušného souboje s pákistánským strojem F-104 Starfighter, který ho značně poškodil. Předtím než se však Mystère IV zřítil k zemi, stihl indický pilot stíhačku Starfighter sestřelit.

Dassault MD.454 Mystère IV byl francouzský stíhací-bombardovací letoun a také první transonický letoun, který vstoupil do služby u francouzského letectva.

Die Dassault Mystère () war ein einstrahliges Kampfflugzeug des französischen Herstellers Dassault Aviation aus der Zeit des Kalten Krieges. Die Version "M.D.452 Mystère IV A" war das erste Dassault-Flugzeug mit Pfeilflügeln.


Příběh.

Příběh navazuje na staršího předchůdce Quake 2. Odehrává se v budoucnosti, když je Země napadená útočníky z vesmíru, rasou Kyborgů, zvaných Stroggové. Stroggové chtějí vyčerpat všechny přírodní zdroje a z mrtvých protivníků vytvářejí svoje vojáky. Na jejich domovskou planetu Stroggos je veden hromadný útok ze Země. Matthew Kane, hlavní hrdina hry, je členem elitního komanda Rhino Squad. Brzy se zjistí, že Stroggové jsou napojení na jeden systém, Nexus. Jedinou šancí je zničit ho. Po několika pokusech, které selhaly, byl Matthew chycený a převezený do medicínského centra, kde měl být přeměněný na Strogga. Nadopují ho látkami zvětšujícími sílu, odřeží mu končetiny a nahradí je novými mechanickými, díky kterým je rychlejší. V poslední fázi, když mu mají vyměnit mozek, je Matthew zachráněný svými kolegy. Je to však nezvratný proces, a tak je jedinou nadějí Země, protože strážný systém ho identifikuje jako Strogga. Po dlouhé cestě se Matthew dostane až k Nexusu, zlikviduje jeho strážce a následně i Nexus. Země je zachráněná a Matthew se vrací zpět na základnu.  Masový útok na Stroggos začíná rychlou akcí, která se ale nepovede a všechny jednotky nejsou na svých místech. Hráč se jmenuje Mathew Kane a po ztroskotání jeho člunu s jeho jednotkou se konečně dostane z trosek. Pokračuje do pevnosti Stroggů a tam se setká s jednotkou Badger. Jeden jejich voják je ale zraněný, proto se vrací zpátky pro medika. Najde ho, odvede ke zraněnému a prochází do další mise. Dalším úkolem je setkat se s jeho jednotkou Rhino. Po cestě nějaké členy vaší jednotky potká, ale má se hlásit u Bidwella. Setká se s ním a potom společně s Morrisem půjdou do hangárů...

Zbraně.

Protože se hra odehrává v daleké budoucnosti, zbraně jsou nereálné – mají futuristický design. Některé z nich se ale podobají současným zbraním. Je možné je postupně modifikovat. Jsou to například větší zásobníky, zaměřovače, automatické navádění střel ad. Modifikovat je mohou kolegové z jednotky.  Seznam zbraní:

Quake 4 je počítačová hra žánru first-person shooter. Vytvořilo ji studio Raven Software, které při vývoji spolupracovalo s id Software, vývojářem předešlých her série. Hra byla vydána v roce 2005, běží na enginu "ID Tech 4".

Quake 4 ist ein Computerspiel und der vierte Teil der Quake-Serie. Er wurde von "Raven Software" unter der Aufsicht von "id Software" für den PC entwickelt und erschien am 18. Oktober 2005 für Windows. Zwei Tage später wurde der Linux-Client nachgeliefert. Quake 4 erschien als einer der 15 Starttitel für die Xbox 360.


Popis.

Podle podmínek může nabývat charakteru keře nebo rozložitého stromu. Ve stromové formě dorůstá přes 20 m do výšky, s rozpětím větví až 27 metrů; spodní větve se často sklánějí až k zemi a pak se opět stáčejí nahoru. Borka je tmavá, tlustá, podélně rozpraskaná. Řapíkaté, střídavě vyrůstající listy jsou podlouhle vejčité až kopinaté, celokrajné, tuhé a kožovité, na svrchní straně leskle tmavě zelené, na spodní našedlé, mírně plstnaté; dlouhé jsou 3,5–9, široké 2–4 cm. Vytrvávají jeden rok, opadávají na jaře těsně rozvinutím nových, dub tak působí dojmem stálezelené dřeviny. Kořenový systém sahá do velké hloubky, v mládí je kůlovitý, později se velmi široce rozvětvuje. Spolu s nízko položeným těžištěm vzhledem k široké, nízké koruně na krátkém kmeni tak strom dobře chrání proti silným větrům, včetně hurikánů.  Samčí a samičí květy se nachází odděleně na jednom jedinci. Dobou květu je pozdní zima až časné jaro, plodem jsou žaludy umístěné po jednom až po třech na 1–2 cm dlouhých stopkách.

Rozšíření a ekologie.

Areál dubu virginského zahrnuje pobřežní oblasti jihovýchodu a jihu Spojených států amerických, od Virginie přes Floridu po Texas, ostrůvkovitě se vyskytuje též v Mexiku. Roste v jednodruhových nebo smíšených lesích na široké škále půd od těžkých jílovitých po lehké písčité, pokud jsou dobře zásobeny humusem. Prosperuje dobře v suchých i vlhkých půdách, na dobře propustných podkladech snáší i příležitostné záplavy, pokud voda proudí a nezůstává dlouho stát.  Větve dubu jsou častým hostitelem epifytických rostlin, především provazovitě visících tilandsií, napadán bývá jmelím. Hustá rozložitá koruna stromu a jeho žaludy poskytují úkryt a potravu množství živočišných druhů.

Využití.

Dřevo dubu virginského je tvrdé, těžké, nesnadno opracovatelné a velmi pevné. V minulosti se využívalo na konstrukce lodních trupů. Indiáni používali kůru jako barvivo, žaludy jako potravinu a zdroj oleje, hálky na listech se sbíraly ke konzumaci.  Strom je často pěstován jako okrasná dřevina a cenný zdroj stínu v teplejších oblastech Ameriky, Evropy a Austrálie. Ve státech amerického Jihu vytváří jeho aleje a solitérní jedinci, mnozí více než 400 let staří, nezaměnitelný kolorit veřejných parků, univerzitních kampusů i soukromých koloniálních sídel.

Taxonomie.

V rámci rozsáhlého rodu dub patří dub virginský do podrodu "Quercus" a sekce "Quercus", mezi tzv. "bílé duby", k nimž náleží i evropské duby letní ("Q. robur") a zimní ("Q. petraea"). Je rozlišováno několik vnitrodruhových variant, někdy v literatuře považovaných i za samostatné druhy. V rámci svého areálu se často kříží s příbuznými druhy dubem lyrovitým ("Q. lyrata"), dubem dvoubarevným ("Q. bicolor"), dubem velkoplodým ("Q. macrocarpa") nebo dubem hvězdovitým ("Q. stellata").

Dub virginský ("Quercus virginiana") je dlouhověký strom z čeledi bukovitých, původní v jihovýchodních a jižních oblastech Spojených států. Mnoho jeho starých a mohutných exemplářů vytváří typický kolorit starého amerického Jihu.

Die Virginia-Eiche ("Quercus virginiana"), auch Lebens-Eiche genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Eichen ("Quercus") in der Familie der Buchengewächse (Fagaceae).


Historie.

Na Tchaj-wanu se dlouho používaly různé systémy romanizace. Oficiálně se užíval systém Gwoyeu Romatzyh, od roku 1986 nahrazen MPS II (Mandarin Phonetic Symbols II), ovšem tyto systémy se nikdy výrazněji neprosadily do praxe, kde převládala Wade-Gilesova transkripce, která ovšem nebyla používána zcela důsledně.  Tchajwanci (zejména ti, kteří si přejí úplnou nezávislost) dlouho odmítali přechod na hanyu pinyin (pchin-jin), protože pochází z ČLR a hledali vlastní systém.  Tongyong pinyin vymyslel v roce 1998 Jü Po-čchüan (). Tento systém byl od té doby několikrát upraven. Ve srovnání s chan-ju pchin-jinem vykazuje jisté shody, ale i řadu rozdílů.  V listopadu 2000 navrhl bývalý ministr školství Ccheng Č'-lang (), aby vláda používala hanyu pinyin s několika úpravami pro místní nářečí, ale návrh byl zamítnut. Mnoho lidí, včetně starosty Tchaj-peje, Ma Jing-ťioua (), věřilo, že Tchaj-wan by měl přejít na hanyu pinyin, protože je to mezinárodní standard.  10. července 2002 se na tchajwanském ministerstvu školství konala schůze pro 27 členů. Dostavilo se jich pouze 13, 2 jednání předčasně opustili a předseda nemohl hlasovat, takže vyhláška o tongyong pinyinu prošla pouhými 10 hlasy. Protože tongyong pinyin není povinný, tchajpejská městská rada se rozhodla, že bude používat souběžně tongyong i chan-ju pchin-jin. Starosta Ma později rozhodl, že na silničních ukazatelích bude pouze chan-ju pchin-jin a na konci roku 2002 bylo 161 silničních ukazatelů změněno ze starší transkripce na chan-ju pchin-jin. Na konci roku 2003 mělo všech 659 ulic cedule v chan-ju pchin-jinu.  Dělení skupin příznivců chan-ju pchin-jin a tongyong pinyinu se na Tchaj-wanu do značné míry kryjí se rozdělením na zastánce tezí „Tchaj-wan je Čína,“ resp. „Tchaj-wan má být na Číně nezávislý.“ Radnice ovládané Kuomintangem proto obvykle preferují chan-ju pchin-jin, radnice ovládané demokratickou stranou preferují tongyong. Vedle sebe pak mohou být dvě cedule s odlišným pravopisem, podle toho, která radnice je vede. Nekonzistentní transkripce ale není na Tchaj-wanu nic nového.  Částečně i kvůli nedostatečné shodě, kterou abecedu používat, byl (v roce 2003) na neurčito odložen záměr ministerstva školství začít používat chan-ju pchin-jin k výuce výslovnosti znaků ve školách (dosud se používá zvláštní abeceda ču-jin).  V roce 2008 Kuomintang vyhrál jak parlamentní tak prezidentské volby. Na to byl vyhlášen od 1. ledna 2009 chan-ju pchin-jin již jako jediný oficiální systémem romanizace na Taiwanu.

Pravidla.

Pokud není řečeno jinak, tongyong pinyin se shoduje s hanyu pinyinem.

Tchajwanština.

Existuje i verze tongyong pinyinu pro přepis tchajwanštiny (), která neobsahuje písmeno "f", ale přidává písmeno "v" (pro hlásku 万). Tchajwanské ministerstvo školství však 28. září 2006 rozhodlo, že pro tchajwanštinu se nadále bude používat systém zvaný Pe̍h-ōe-jī ().

Tongyong pinyin (čínsky: ; tongyong pinyin: "tongyòng pinyin"; hanyu pinyin: "tōngyòng pīnyīn"; český přepis: "tchung-jung pchin-jin)" byla v letech 2002–2008 oficiální metoda transkripce čínských znaků do latinky, schválená tchajwanským ministerstvem školství. Jeho používání není povinné. Je postaven na standardní čínské výslovnosti.

Tongyong Pinyin () ist eine in der Republik China auf Taiwan entwickelte Umschrift (oder Romanisierung) der chinesischen Sprache. Sie basiert ebenso wie das in der Volksrepublik China entwickelte Hanyu Pinyin auf der Aussprache des Peking-Dialekts. Etwa 80 Prozent der Silben des Tongyong Pinyin sind mit den entsprechenden Silben in der Schreibweise des Hanyu Pinyin identisch.


Historie.

ZFS byl navržen a implementován týmem společnosti Sun, který vedl Jeff Bonwick. ZFS bylo oznámeno 14. září 2004. Zdrojový kód ZFS byl integrován do hlavního vývojového kmene Solaris 31. října 2005 a uvolněn jako součást OpenSolarisu (build 27) dne 16. listopadu 2005. Sun oznámil ZFS do aktualizace na verzi 6/06 pro Solaris 10 v červnu 2006, jeden rok po vzniku komunity Open Solaris.  Celé jméno zní "Zettabyte File System". ZFS umí uložit až 256 kvadrilionů Zettabytů (1 ZB = 2 bytů).

Čísla verzí.

Významné verze ZFS:

Vlastnosti.

Integrita dat.

Jedna z hlavních vlastností, která odlišuje ZFS od ostatních souborových systémů je jeho vytvoření od základu se zaměřením na integritu dat. Tedy ochraňuje uživatelská data na disku před jejich nenápadným poškozením, způsobeným například kosmickou radiací, chybami v ovladači disku, falešnými zápisy, atd.  Integrita dat je vysokou prioritou v ZFS protože nedávné výzkumy ukazují, že žádný ze souborových systémů rozšířených v současnosti, jako jsou Ext, XFS, JFS, ReiserFS nebo NTFS, ale ani hardwarový RAID, neposkytují dostatečnou ochranu proti takovýmto problémům. Současné výzkumy ukazují, že ZFS chrání data lépe, než dřívější řešení.  Integrity dat je dosaženo používáním Fletcherova kontrolního součtu nebo používáním hashovacího algoritmu SHA-2 přes stromovou strukturu souborového systému. Je vypočten kontrolní součet každého bloku dat a hodnota každého součtu je uložena v ukazateli na tento blok, nikoli v bloku samotném. Dále, blok obsahující tento ukazatel je také chráněn kontrolním součtem a hodnota je uložena do ukazatele nadřazeného. Takto kontrola pokračuje až do kořene stromové struktury souborového systému, jehož kontrolní součet je také proveden a tímto je vytvořen strom (tzv. „hash tree“). Když je přečten blok, nezáleží jestli jsou to data nebo metadata, je vypočten jeho kontrolní součet a je porovnán s uloženou hodnotou kontrolního součtu. Pokud jsou součty shodné, data jsou poslána dále procesu, který o ně žádal. Pokud nejsou shodné, ZFS dokáže data opravit, pokud datové úložiště obsahuje redundanci dat pomocí zrcadlení disků typu ZFS nebo jiného typu RAID. Pokud se datové úložiště skládá pouze z jediného disku, ZFS poskytuje možnost redundance pomocí parametru codice_1 (nebo codice_2), což znamená, že data budou uložena na disku dvakrát (třikrát) a velikost disku bude rozdělena na polovinu (na třetiny). Pokud redundance existuje, ZFS načte druhou kopii dat (nebo data opraví pomocí obnovovacích mechanismů RAID) a přepočítá kontrolní součty, doufaje že tentokrát budou data správná. Pokud jsou kontrolní součty shodné, ZFS nahradí poškozená data daty z druhé kopie.

Současnost.

V současné době se uvažuje o zapojení podpory ZFS v jádrech mnoha unixových systémech (např. Linux, Mac OS X, BSD) a to především v jejich serverových verzích. ZFS by se měl objevit v chystaném Mac OS X 10.6 Snow Leopard (v 10.5 Leopard se nachází pouze experimentální podpora „ZFS Beta Seed v1.1“ umožňující jen čtení a práci přes terminál, která se nedočkala ve verzi 10.5.1 žádné aktualizace). Po dořešení problémů s kolizí licencí CDDL a GPL bude obsažen jako volitelná součást Linuxu.

ZFS ("Zettabyte File System") je kombinovaný souborový systém a správce logických svazků vyvinutý společností Sun Microsystems pro operační systém Solaris. ZFS obsahuje funkce pro ověřování integrity dat, podporu pro uchovávání velkých objemů dat, integraci konceptů souborového systému a správy svazků, zaznamenávání a ukládání aktuálního stavu systému (jako bod obnovy u Windows), ověřování integrity dat a jejich opravy za chodu, RAID-Z a přirozená podpora NFSv4 ACLs. ZFS je implementováno jako open-source software, licencováno pod Common Development and Distribution License (CDDL). ZFS byl do 20. září 2011 registrovanou obchodní značkou firmy Oracle.

ZFS ist ein von Sun Microsystems entwickeltes transaktionales Dateisystem, das zahlreiche Erweiterungen für die Verwendung im Server- und Rechenzentrumsbereich enthält. Hierzu zählen die vergleichsweise große maximale Dateisystemgröße, eine einfache Verwaltung selbst komplexer Konfigurationen, die integrierten RAID-Funktionalitäten, das Volume-Management sowie der prüfsummenbasierte Schutz vor Datenübertragungsfehlern. Der Name ZFS stand ursprünglich für "Zettabyte File System", ist aber inzwischen ein Pseudo-Akronym, wodurch die Langform nicht mehr gebräuchlich ist.


Životopis.

Narodil se v rodině Martina Scitovského a jeho manželky Barbory rozené Karácsony. Lidovou školu absolvoval v Jelšavě a gymnázium v Rožňavě. Teologické vzdělání získal v Trnavě, kde v roce 1808 získal doktorát z filosofie. 5. listopadu 1809 ho v Jasově vysvětili za kněze Rožňavské diecéze. Od roku 1809 působil jako profesor filozofie a matematiky na biskupském lyceu v Rožňavě a od roku 1811 do roku 1827 i jako profesor teologie. V roce 1813 získal doktorát z teologie. Panovník jmenoval Jana rožňavským kanovníkem a rektorem semináře, 19. listopadu 1835 získal Armalite listinu od Ferdinanda V. vydanou ve Vídni pro něj i jeho bratra Josefa spolu s dalším příbuzenstvem. Panovník mu povolil používání predikátu ""de Nagykér" tedy z Velkého Kýra".  17. srpna 1827 byl jmenován biskupem v Rožňavě a 28. ledna 1828 Svatá stolice potvrdila jmenování. Biskupské svěcení přijal z rukou velkovaradínského biskupa a jeho předchůdce v Rožňavě Františka Lajčáka 25. března 1828. 23. listopadu 1838 byl jmenován biskupem v Pécsi.  V roce 1849 byl jmenován ostřihomským arcibiskupem. Tento post nebyl obsazen od roku 1847, kdy zemřel Jozef Kopáč. V roce 1848 sice Ferdinand V. jmenoval Jana Háma za nového ostřihomského arcibiskupa, ale ten v důsledku politických tlaků se postu vzdal ještě před nastoupením do úřadu. Ján Scitovský převzal úřad ostřihomského arcibiskupa a uherského primase 6. ledna 1850. Do roku 1853 spravoval i pécssku diecézi jako apoštolský administrátor. Vystupoval na obranu biskupů (např. Jozef Rudňanský), kteří měli problémy kvůli svým postojům během revoluce v letech 1848 - 1849. Vícekrát neúspěšně intervenoval u císaře Františka Josefa ve prospěch vůdců uherské revoluce, kteří byli později v Aradu popraveni.  V roce 1850 přestěhoval z Trnavy do Ostřihomi, kde absolvoval kněžský seminář sv. Štěpána. V roce 1853 slavnostně uvedl do Trnavy jezuity, což bylo jejich první působiště v Uhrách po obnovení řehole v roce 1814 a svěřil jim nově zřízené arcibiskupské gymnázium.  V roce 1856 vysvětil novou katedrálu v Ostřihomi, i když ještě nebyla zcela dokončena. Na její dostavbu věnoval přes 880 tisíc zlatých.  Na konzistoři 7. března 1853 ho papež Pius IX. Jmenoval kardinálem-knězem s titulárním kostelem Santa Croce in Gerusalemme.

Jan Křtitel Scitovský z Velkého Kýra, křtěn Ján ( "de Nagykér Scitovszky János", 1. listopadu 1785, Košická Belá - 19. října 1866, Ostřihom) byl římskokatolický duchovní, biskup v Rožňavě a Pécsi, od roku 1849 ostřihomský arcibiskup a uherský primas.

János Scitovszky de Nagykér (slowakisch "Ján (Krstiteľ) Scitovský") (* 1. November 1785 in Košická Belá im Königreich Ungarn (heute Slowakei); † 19. Oktober 1866 in Esztergom) war ein ungarischer Kardinal der römisch-katholischen Kirche und Erzbischof von Gran.


Historie.

Jihočeská univerzita byla založena 28. září 1991 zákonem ČNR č. 314/1991 Sb. Navázala zejména na tradice vzdělávání učitelů, vysokoškolských odborníků pro různá odvětví zemědělské výroby, teologická studia, tradici rybníkářství a rybářství.  Základ univerzity původně tvořily dvě fakulty – Pedagogická fakulta (od roku 1948 pobočka Pedagogické fakulty Univerzity Karlovy, později se stala samostatnou fakultou) a Provozně ekonomická fakulta (od roku 1960 součást pražské Vysoké školy zemědělské). K zakládajícím kamenům patřily také tři nově vytvořené fakulty: Biologická, Teologická a Zdravotně sociální. V roce 1994 vznikla v Jindřichově Hradci Fakulta managementu Jihočeské univerzity, která se ale na přelomu let 1997/1998 vyčlenila ze struktury Jihočeské univerzity a stala se šestou fakultou Vysoké školy ekonomické v Praze. V roce 2006 vznikla Filozofická fakulta a o rok později se přidala Ekonomická fakulta. Původní Biologickou fakultu nahradila v roce 2007 Přírodovědecká fakulta. V roce 2009 vznikla Fakulta rybářství a ochrany vod.

Mezinárodní spolupráce.

Jihočeská univerzita spolupracuje s více než 300 univerzitami po celém světě. Univerzita realizuje přeshraniční studijní obory Biological Chemistry a Bioinformatics s Univerzitou Jana Keplera v Linci a s vybranými zahraničními univerzitami také nabízí možnost získat dvojí diplom (double degree).  Mezinárodní prestiž Jihočeské univerzity dokládá i aktivní výzkum badatelských týmů v rozmanitých částech světa, včetně provozování vlastních výzkumných stanic v Papui Nové Guineji a na Svalbardu.

Kampus ve Čtyřech Dvorech.

Univerzitní kampus ve Čtyřech Dvorech leží v klidné části města. Jsou v něm 4 z celkem 8 fakult, menza, akademická knihovna a 4 koleje. S rozlohou 17 hektarů slouží také k relaxaci a jako prostor pro pořádání kulturních a společenských akcí. V centrální části kampusu vznikl park anglického typu, ve kterém je umístěna Lavička Václava Havla od architekta Bořka Šípka.  V roce 2016 byl v kampusu otevřen nový studentský klub JU Kampa a také univerzitní školka Kvítek.

Čestné doktoráty.

Za dobu své existence udělila Jihočeská univerzita celkem 27 čestných vědeckých hodností doctor honoris causa. Mezi nositeli jsou například prof. RNDr. Antonín Holý, DrSc. a prof. Dr. Erik De Clercq, MD., světově uznávaní odborníci ve virologii.

Časopis Journal.

Čtyřikrát ročně a v nákladu 5 000 kusů vychází oficiální celouniverzitní časopis "Journal". Přináší novinky, rozhovory a reportáže ze všech fakult JU. V pravidelných rubrikách představuje studenty, pedagogy i absolventy. Porota Komory Public Relations ocenila Journal v desátém ročníku ankety Firemní médium roku čestným uznáním.

Studentské spolky a aktivity.

Na Jihočeské univerzitě v Českých Budějovicích působí řada studentských organizací. Například:

Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích (JU, latinsky "Universitas Bohemiae Meridionalis Budovicensis") je veřejná vysoká škola univerzitního typu se sídlem v Českých Budějovicích. Má 8 fakult a profiluje se jako vzdělávací a výzkumná instituce s orientací na přírodní, humanitní a sociální vědy. Na univerzitě studuje 11 000 studentů ve více než 200 oborech bakalářských, magisterských a doktorských programů.

Die Südböhmische Universität in Budweis, tschechisch "Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích", englisch "University of South Bohemia České Budějovice", ist eine im Jahre 1991 gegründete öffentliche Universität in Budweis, Tschechien.