Vývoj územní struktury.

Poprvé v historii vznikl politický okres Rokycany v roce 1905, do té doby byl pouze okresem soudním "(od roku 1850)" v rámci politického okresu Plzeň.  Za druhé světové války byl politický okres Rokycany opět dočasně zrušen a následně, při správní reformě v roce 1949, opět obnoven. Tehdy do jeho území náležely i např. oblasti v dnešním vojenském újezdu Brdy (dnes na Příbramsku) a obec Mokrouše (dnes okres Plzeň-jih). Naopak k němu nepatřila území dnešních obcí Smědčice (dříve okr. Plzeň), Liblín a Bujesily (dříve okr. Plasy). V dnešní podobě existuje okres od vyhlášení nové ústavy a s tím spojené reformy územní správy z 11. července 1960. Od té doby se jeho území nezměnilo, měnil se pouze počet obcí do něj zahrnutých.  K 1. lednu 2016 se rozloha okresu zvětšila o několik katastrálních území ze zaniklého vojenského újezdu Brdy (7 katastrálních území, 11 budov, 21 obyvatel):

Přírodní podmínky.

Struktura povrchu.

Území okresu leží v nadmořských výškách od 250 do 750 metrů. Celá západní část okresu je položena spíše níže, jeho přirozenou severozápadní a severní hranici tvoří údolí řeky Berounky. Východně od Radnic a Rokycan se zvedá masiv Radče – součásti Křivoklátské vrchoviny. Najdeme tam nejvýše položená místa okresu. Východní a jihovýchodní hranici okresu potom tvoří úpatí Brdského pohoří, v jehož centrální části se rozkládá rozsáhlý vojenský újezd. Oblasti mezi Rokycany, Radnicemi a Zvíkovcem a jižně od Zbiroha jsou zemědělsky využívány.  Nejvyšším bodem okresu byl do konce roku 2015 centrální masiv Radče (721 m), kóta Brno (718 m). Východně od Rokycan se nad obcí Svojkovice tyčí dominantní vrch Žďár (629 m), ze západní strany uzavírá Rokycanskou kotlinu Čilina (523 m). Na severovýchodě okresu, v prostoru CHKO Křivoklátsko, je nejvyšším vrcholem Těchovín (616 m). Po zániku vojenského prostoru Brdy k 1. 1. 2016 se území okresu rozšířilo o oblast Třemšínské vrchoviny a Třemošenské vrchoviny a nejvyšším místem se stala Koruna (831,6 m).  Nejvýše položenou obcí okresu je podbrdský Trokavec (615 m) – v současnosti známý zejm. referendem o umístění amerického radaru v Brdech. Naopak nejníže položenou obcí je Liblín (312 m) – na řece Berounce.  Nejníže položený bod okresu najdeme v katastru obce Čilá, v místě, kde řeka Berounka opouští území západních Čech (250 m).  K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 575,08 km2, z toho:

Vodstvo.

Celý okres je odvodňován řekou Berounkou, jejíž tok skoro 42 km přibližně kopíruje okresní hranici.  Centrálními oblastmi okresu neprotékají významnější vodní toky – jedná se zejména o potoky a říčky stékající z Brd. Okolí Zbiroha s četnými rybníky je odvodňováno Zbirožským potokem pramenícím pod Sirskou horou.  Z centrálních Brd stéká Padrťský potok, který protéká Strašicemi, Dobřívem a Hrádkem. Soutokem s Holoubkovským potokem v Rokycanech se z něj stává říčka Klabava, na které byla v roce 1957 mezi stejnojmennou obcí a Ejpovicemi vybudována vodní nádrž Klabava. Vody ve vodní nádrži zadržuje 15 m vysoká přehradní zeď, maximální hloubka nádrže je 15 m a převládajícím významem je ochrana před povodněmi.  Jižní, podhorskou část okresu odvodňuje Kornatický potok do Úslavy a dále do Berounky.  V povodí Zbirožského potoka nalezneme rozsáhlou rybniční soustavu. Největším rybníkem je Štěpánský rybník mezi Cheznovicemi a Mýtem "(48 ha)", rozsáhlý je také Cekovský rybník "(33 ha)" u Cekova a Dolejší Kařezský rybník "(32 ha)" u Kařeza.

Nerostné bohatství.

Rokycansko bylo v minulosti velmi bohaté na nerostné suroviny.  V Radnické pánvi se až do roku 1987 těžilo černé uhlí, dnes jsou ložiska vytěžena. Mezi Klabavou a Ejpovicemi byla ložiska méně kvalitní železné rudy, která byla upravována v přilehlém závodě Železnorudné doly a hrudkovny Ejpovice. Těžba i úprava byly zastaveny v roce 1967.  Okres byl také relativně bohatý na stavební suroviny – písek a kámen. Kamenolomy najdeme na okrese u Těškova a u Třebnušky (obec Zbiroh). Provozovatelé lomu v Třebnušce hodlají těžbu dále rozšiřovat, čímž narazili na odpor tamních obyvatel a ekologických sdružení.  V Kařeze se až do roku 1974 těžily cihlářské jíly, které využívala tamní cihelna.

Hospodářství okresu.

Skladbou hospodářství se okres Rokycany řadí mezi okresy průmyslově-zemědělské. Míra registrované nezaměstnanosti dosahovala v listopadu 2007 – 3,5 %.

Zemědělství.

V okrese je 272,22 km2 zemědělské půdy. Největší zemědělské společnost (většinou nástupnické organizace původních JZD) sídlí ve Zbiroze, v Oseku, v Kladrubech a v Příkosicích. Na zemědělské výrobě je nezanedbatelný také podíl soukromě hospodařících rolníků. Přibližně 12 000 ha zem. půdy je využíváno k pěstování obilovin, zvětšují se osevní plochy řepky olejné (2 100 ha v roce 01); asi 350 ha zabírají osevní plochy luskovin na zrno a 120 ha je osázeno bramborami. Do nejsevernějších oblastí okresu zasahuje žatecko-rakovnická chmelařská oblast. V živočišné výrobě převládá chov skotu (cca 12 tis. ks), prasat (cca 19 tis.) a drůbeže.  Skoro 25 000 ha zabírá na okrese lesní půda. Většina lesů na Rokycansku byla po restituci vrácena šlechtickému rodu Colloredo-Mannsfeldů, kteří je dnes, spolu s několika chovnými rybníky, opět obhospodařují.

Průmysl.

Rokycansko je jednou z tradičních oblastí výskytu hutnického průmyslu v ČR. Hutnictví a železářství má na okrese kořeny již od 16. stol. – s počátky hutní výroby je spojena technická památka – vodní hamr v Dobřívě "(zal. 1505)". V závodech okresu je zastoupeno jak hutnictví železa, tak i barevné hutnictví. Středisky tohoto průmyslového odvětví jsou dnes zejm. Hrádek u Rokycan "(závod Železárny Hrádek)", Rokycany (Kovohutě – zpracování barevných kovů) a Strašice (slévárna).  Dalším významným oborem je strojírenství. Tento obor je na okrese soustředěn zejména do Holoubkova – do obce, která se díky průmyslu po druhé světové válce mnohonásobně rozrostla. V tamním podniku Weiler "(dříve KOVOSVIT)" se vyrábějí obráběcí stroje a vrtačky. Do závodu DCK Bohemia je soustředěna výroba rozvaděčů nízkého napětí. Jedním z tradičních strojírenských výrobců je Zbirovia Zbiroh "(zal. 1845)", který vyrábí nářadí. Po revoluci vznikly zejm. v okolí Rokycan závody na výrobu součástek do automobilů (např. Borgers).  Mezi nejnovější průmyslové závody na Rokycansku patří Prowell v Rokycanech vyrábějící široký vlnitý papír a Linde (u Mýta). Naopak po roce 1989 zanikly známé rokycanské závody Marila (výroba džemů), Favorit (výroba jízdních kol), Hamiro (výroba hraček) a závody ZKZ (obkladačky) a Jitona (nábytek) ve Vranově.  Asi nejznámějším produktem vyráběným na Rokycansku jsou dnes nátěrové barvy Primalex, které se vyrábí v původním závodě ZKZ ve Vranově.

Doprava.

Silniční doprava.

Nejvýznamnější dopravní tepnou okresu je dálnice D5, která 28. října 1995 nahradila tehdejší (přetíženou) silnici I/5 – dnes silnici II/605. Dálnice spojuje Prahu s Plzní a hranicemi SRN v Rozvadově na Tachovsku. Je dlouhá 151 km a v současnosti již zcela dokončená. Na území okresu Rokycany byly její úseky stavěny postupně v letech 1990–1995. V říjnu 1993 byl otevřen úsek Mýto – Klabava, přesně o 2 roky později poté zbylé úseky Kařez – Mýto a Klabava – Ejpovice. Do okresu zasahuje i krátký úsek silnice I/26.  Ze silnic II. třídy jmenujme kromě silnice II/605 (původní hlavní státní silnice Praha – Plzeň – Rozvadov) také silnice II/117 (Žebrák – Hořovice – Strašice – Mirošov – Blovice –...), II/232 (Rokycany – Liblín – Kozojedy (okres Plzeň-sever)) a II/233 (Rakovník – Zvíkovec – Radnice – Plzeň).  Silnice II. třídy jsou II/117, II/183, II/232, II/233, II/234, II/235 a II/605.

Železniční doprava.

Okresem procházejí tři železniční tratě – jedna hlavní a dvě regionální.  Trať 170 Praha – Plzeň – Cheb vchází na území okresu před stanicí Zbiroh a opustí ho za zastávkou Ejpovice "(celkem 30 km)". Je dvojkolejná, v celé své délce elektrizovaná a relativně frekventovaná. Její trasa je součástí třetího železničního koridoru, v budoucnosti se plánuje její přestavba a modernizace, která si vyžádá např. zrušení (resp. přesunutí) stanice Zbiroh a přeložku tratě mezi Kařízkem a Rokycany. Po dokončení oprav a modernizací se na ní zvýší cestovní rychlost. Dnes jsou po ní vedeny kromě osobních a nákladních vlaků také rychlíky, v minulosti dokonce i vlaky InterCity. Rychlíkovými železničními stanicemi na Rokycansku jsou Kařez a Rokycany (zastavuje zde většina rychlíků).  Jako Trať 175 je v jízdních řádech označována lokálka Rokycany – Nezvěstice. V úseku z Rokycan do Mirošova prochází hustě zalidněnou oblastí a je využívána nejen k osobní, ale také k relativně husté nákladní dopravě, a proto tomuto úseku nehrozí omezování, nebo dokonce rušení provozu. V úseku od stanice Mirošov po stanici Nezvěstice trať vede řídce zalidněnou krajinou s malými obcemi a proto je budoucnost tohoto úseku lokálky nejistý. Za Kornaticemi opouští lokálka území Rokycanska a pokračuje posledních 7 km okresem Plzeň-jih.  Trať 176 vede z Chrástu u Plzně (okres Plzeň-město) do Radnic. Na území okresu vstupuje u Smědčic a má 8 zastávek – "Sedlecko, Střapole, Všenice, Dolní Stupno, Stupno (úvraťová stanice), Bezděkov u Radnic, Břasy a Radnice". Na této trati zatím nedošlo k výraznějšímu omezování spojů, pouze ke snížení počtu zaměstnanců v souvislosti se zavedením specifického odbavování cestujících.

Cestovní ruch.

Rokycansko je velmi oblíbeným rekreačním zázemím nejen obyvatel Plzně a západočeské oblasti, ale také mnohých Pražanů. Na okrese je velmi rozšířené chalupářství a chatařství – některé obce mají i přes 50 % domů využívaných k rekreaci. Největším lákadlem je relativně zachovalá příroda údolí Berounky, podbrdského kraje a Křivoklátska, která je navíc dobře dostupná po dálnici z Plzně i z Prahy. Úsek Berounky na Rokycansku je oblíben mezi vodáky. Střediskem agroturistiky na okrese je Darovanský dvůr u Darové (obec Břasy).  Nejnavštěvovanějšími stavebními památkami okresu jsou vodní hamr v Dobřívi – technická památka a zámek ve Zbiroze "(zpřístupněn od roku 2004, kdy ho opustila armáda)". Další zámečky najdeme např. v Mirošově, Radnicích, v Liblíně nebo ve Zvíkovci. Nedaleko Liblína se nad řekou Berounkou tyčí zřícenina gotického hradu Libštejn. Z dalších hradů jmenujme např. Mitrvald.  Okresní město Rokycany bylo v roce 1992 vyhlášeno městskou památkovou zónou. Minulý režim zanechal v historickém jádře města nesmazatelné stopy, přesto se však mnohé památky naštěstí zachovaly dosud (např. gotický kostel na náměstí). V Rokycanech můžeme navštívit Okresní muzeum dr. Bohuslava Horáka s paleontologickou a národopisnou expozicí; jeho paleontologické sbírky se dokonce řadí co do velikosti na 2. místo v České republice, po pražském Národním muzeu. Město je známé také tím, že se nedaleko od něj 10. května 1945 poprvé setkaly americká a sovětská armáda. Tuto událost připomíná pomník na demarkační čáře (u Borku) a Vojenské historické muzeum.  V Radnicích – malém historickém městečku severně od Rokycan – najdeme nejzachovalejší židovskou synagogu v kraji.  V mnoha obcích okresu se zachovala typická lidová architektura – vesnice Vejvanov, Podmokly, Lhota pod Radčem, Jablečno a Dobřív byly v roce 1995 vyhlášeny vesnickými památkovými zónami, vesnice Ostrovec, snad nejhezčí vesnice okresu, je dokonce vesnickou památkovou rezervací. Větší množství zachovalých staveb lidové architektury mají také např. vsi Chlum, Medový Újezd nebo Těškov.

Ochrana přírody.

Na území okresu se na ploše cca 80 km2 rozkládá část CHKO Křivoklátsko (cca 1/10 její celkové rozlohy). CHKO byla vyhlášena v roce 1978 a sídlí ve Zbečně na Rakovnicku. Další CHKO jsou Brdy ve východní a jihovýchodní části okresu.

Demografické údaje.

Vývoj počtu obyvatel ve vybraných obcích okresu.

Data k 30. červnu 2005:

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí.  Bezděkov • Břasy • Březina • Bujesily • Bušovice • Cekov • Čilá • Dobřív • Drahoňův Újezd • Ejpovice • Hlohovice • Holoubkov • Hrádek • Hradiště • Hůrky • Cheznovice • Chlum • Chomle • Kakejcov • Kamenec • Kamenný Újezd • Kařez • Kařízek • Klabava • Kladruby • Kornatice • Lhota pod Radčem • Lhotka u Radnic • "Liblín" • Líšná • Litohlavy • Medový Újezd • Mešno • Mirošov • Mlečice • Mýto • Němčovice • Nevid • Osek • Ostrovec-Lhotka • Plískov • Podmokly • Příkosice • Přívětice • Radnice • Raková • Rokycany • Sebečice • Sirá • Skomelno • Skořice • Smědčice • Strašice • Svojkovice • Štítov • Těně • Terešov • Těškov • Trokavec • Týček • Újezd u Svatého Kříže • Vejvanov • Veselá • Vísky • Volduchy • Všenice • Zbiroh • "Zvíkovec"

Okres Rokycany "(Rokycansko)" se nachází v západních Čechách, v severovýchodní části Plzeňského kraje. Okresním městem jsou Rokycany. Rozlohou je okres druhý nejmenší v kraji (po okrese Plzeň-město). Počtem obyvatel se řadí na poslední místo v rámci kraje, do roku 1996 byl dokonce i nejméně lidnatým okresem v celé České republice. Hustota zalidnění okresu je v porovnání s průměrnou lidnatostí kraje nadprůměrná.

Im Bezirk wurden einige kleinflächige Naturreservate ausgerufen. Daneben kann man auch einige Sehenswürdigkeiten bewundern, wie Rokycansko wird jährlich von 21.000 Menschen besucht, davon sind die Hälfte Ausländer, die im Schnitt 4,2 Tage in 39 Beherbergungsbetrieben verweilen.


Historie.

Historie plemene korejského jinda je zahalená tajemstvím; neexistují žádné písemné záznamy o jeho původu. Toto psí plemeno po dlouhou dobu žilo izolovaně na ostrově Čindo v Jižní Koreji, od kterého je odvozen i název. Jeho předky jsou pravděpodobně původní mongolští psi, kteří se na Korejský poloostrov dostali ve 13. století při vpádu Mongolů na území dnešní Severní Koreje. Původně se korejský jindo využíval pro lov a hlídaní, k čemuž má vlohy. Jeho kořistí bývala střední až velká lesní zvěř, některé legendy vyobrazují toto psí plemeno při lovu na tygra ussurijského. Při lovu se psi pohybovali samostatně, výjimečně v párech.  Jedná se o chráněné psí plemeno, které je uznávané jako národní, dokonce jej v roce 1962 vláda Jižní Koreje označila jako "přírodní památku" (천연 기념물;天然記念物). Právě kvůli tomu bylo a stále je velmi těžké vyvézt je do světa. V roce 1988 se několik těchto psů předvedlo na letních olympijských hrách v Soulu, když kráčeli v zahajovacím průvodu. United Kennel Club (UKC) plemeno uznal 1. ledna 1998.  Poprvé bylo plemeno vyvezeno do Francie, odkud se dostalo do Spojených států. Ve Velké Británii se počet zapsaných psů pohybuje okolo 30 kusů.  V roce 2009 "Korea Economic Daily" udělal rozhovor s jihokorejským psovodem jménem Bak Nam-sun, který řekl, že korejští jindové se ve své rodné zemi nevyužívají jako záchranářští a vyhledávací psi, protože jejich lovecké instinkty jsou příliš silné a jejich výcvik je složitý. V roce 2010 člen korejské bezpečností služby napsal, že většinu jejich pracovních psů tvoří němečtí ovčáci, protože korejský jindo dog se neukázal jako dobrý služební pes. I přes tyto negativní odezvy se i nadále někteří chovatelé snaží cvičit tyto psy jako služební. Ještě toho roku v říjnu se v Los Angeles objevilo několik jedinců plemene, kteří zde měli být využíváni právními službami při vymáhání dluhů. Výcvik se ale nezdařil a štěňata byla označena za příliš aktivní, horlivá a dychtivá.

Korejský jindo v příbězích.

V roce 1993 prodala 83 let stará žena Park Bok-Dan svoji fenu korejského jinda do města vzdáleného přes 300 km od jejího domu. Když fena přicestovala k novému majiteli, během pár dnů utekla a vrátila se domů. Tato cesta jí trvala 7 měsíců a prokázala tak, že tito psi jsou velmi loajální vůči majiteli a jeho změnu nesou velmi těžce. Její původní majitelka Park Bok-Dan se rozhodla, že si fenu i nadále nechá. Ta zemřela o 7 let později přirozenou smrtí. Příběh této feny se stal v Koreji senzací a dle něj bylo vytvářeno mnoho karikatur, dokumentů i pohádek. V roce 2004 byla hotova socha oné feny a umístěna do jejího rodného města.  Další příběh pojednává o korejském jindovi jménem Baekgu, který žil sám jen se svým jedním majitelem. Ten zemřel a od té doby Baekgu nic nejedl ani nepil a po sedmi dnech svého majitele následoval.

Povaha.

Korejský Jindo je dobře známý pro svou věrnou a nezkrotnou povahu. Jedná se o aktivní a mrštné psy, kteří jsou velmi bystří a inteligentní, ale neposlouchají kdekoho. Z rodiny si vyberou pouze jednoho člena, kterému jsou oddaní, zbytek lidí ignorují. Jsou dominantní a tvrdohlaví. Jsou tišší, ale dobří hlídači. Nezvaného hosta jsou schopni sami zadržet a v případě nutnosti brání svého majitele do krve. Rozeznají známé tváře a neznámé vetřelce. Umí skákat velmi vysoko, jejich území tedy musí být ohrazeno velmi vysokým plotem. Rád tráví čas se svým majitelem a samotu těžko snáší. V dospívání potřebuje hodně socializace a kontaktu s lidmi, aby s nimi v budoucnu dobře vycházel. Vyžaduje hodně aktivity, jinak si zábavu najde sám: prokouše plot, uteče, bude olizovat zásuvky... V souvislosti s tímto psím plemenem je často zmiňována i jejich nenávist vůči vodě, takže koupel je pro něj velmi nepříjemný zážitek. U některých jedinců tento strach přerostl téměř ve fóbii, takže ani nepřejdou most přes vodu nebo nepůjdou na procházku v dešti. Vůči jiným psům nejsou přirozeně agresivní, ale vycházejí s nimi jen proto, že si to jejich majitel přeje. Nepracují příliš dobře ve skupině více psů, více jim vyhovuje práce samostatná. Děti jim nevadí, ale některé jejich hry jim mohou být nepříjemné. S jinými domácími zvířaty nevychází dobře hlavně kvůli svému loveckému instinktu, který jim velí zvíře pronásledovat a udávit.

Péče.

Péče o toto psí plemeno není příliš náročná. Srst je jemná, hustá a hladká na dotek, má podsadu, to znamená, že líná 2x ročně (na jaře a na podzim). V tomto období je nutné věnovat jí zvláštní pozornost a vyčesávat každý den. Mimo toto období stačí vyčesat jednou za týden. Už kvůli strachu těchto psů z vody je dobré se vyhýbat mytí ve vodě,  Korejský Jindo vyžaduje hodně pohybu jakéhokoliv typu. Majitel ale musí myslet na to, že by se pes neměl příliš ušpinit, nepřipadá tedy v úvahu prašné prostředí. Krom toho se ale korejský jindo hodí na horské túry i některé psí sporty, jako je agility nebo tanec se psem (dogdancing).  Výchova i výcvik jsou velmi náročné a je nutné s nimi začít již v nízkém věku, tedy co nejdříve. Pak už je na to pozdě a pes může být nezvladatelný a agresivní. Vyžaduje důkladnou socializaci.

Korejský Jindo (anglicky: Korean Jindo, – "Čindos gä" – doslova „"Čindský pes"“) je psí plemeno původem z Jižní Koreje. Jedná se o typického představitele špiců; je tvrdohlavý, temperamentní, důstojný a schopný samostatně jednat. Mezinárodní kynologická federace toto plemeno uznává a řadí jej do skupiny špicové a plemena primitivní, do sekce asijští špicové a příbuzná plemena. Oficiální zkratka je KJ a číslo standardu 334.

Der Korea Jindo Dog ( "Jindot-gae") ist eine von der FCI anerkannte Hunderasse aus Korea (FCI-Gruppe 5, Sektion 5, Standard Nr. 334). In Korea wird er Jindo-gae oder Jindo-kyon genannt. "Gae" und "Kyon" sind Bezeichnungen für "Hund".


Raný život a práce.

Narodil se v Belfastu v Severním Irsku. Když mu bylo 11, rozhodl se, že bude vědcem a začal chodil na střední technickou školu v Belfastu, kterou dokončil, když mu bylo 16 let. Potom navštěvoval Queen's University Belfast, kde získal bakalářský titul z experimentální fyziky v roce 1948 a magisterský z matematické fyziky o rok později. V roce 1956 získal doktorát, tentokrát na University of Birmingham, specializoval se na jadernou fyziku a kvantovou teorii pole.  Po zisku doktorátu začal pracovat ve výzkumném centru pro atomovou energii blízko Harwellu u Oxfordu. Po několika letech se přesunul do švýcarské Ženevy, kde začal pracovat pro Evropskou organizaci pro jaderný výzkum. Jeho činností v Ženevě byla teoretická fyzika částic a design urychlovačů, ale začal se zde zajímat i o základy kvantové teorie.  Byl zastáncem teorie pilotní vlny, kterou zformulovali Louis de Broglie a David Bohm.

Bellovy nerovnosti.

V roce 1964 po roční dovolené, kterou strávil na Stanfordově univerzitě v Kalifornii napsal článek o EPR paradoxu v němž odvodil slavné Bellovy nerovnosti. Tyto výsledné nerovnosti odvozené z určitých předpokladů jsou kvantovou teorií porušeny.  Existuje ovšem neshoda o výkladu významu Bellových nerovností. Sám Bell tvrdil, že nejen lokální teorie se skrytými parametry, ale všechny lokální teorie, tedy například i Bohmova-de Broglieho, musí být v rozporu s předpověďmi kvantové teorie. Existuje ale i alternativní výklad podle nějž jsou s předpověďmi kvantové teorie neslučitelné pouze lokální teorie se skrytými parametry.

Kritika von Neumannova důkazu.

Bellův zájem o skryté parametry byl motivován existencí ve formalismu kvantové mechaniky na pohyblivé hranici kvantovým systémem a klasickým přístrojem.  Bell byl názoru, že při formulaci Broglieho-Bohmovy teorie nenajdeme žádnou pevně danou hranici mezi klasickým a kvantovým světem, což zažehlo jeho zájem o tuto oblast fyziky. Kritizoval také standardní formalismus kvantové mechaniky z důvodu nedostatku fyzikální přesnosti.  Když chtěl Bell důkladně prozkoumat životaschopnost Broglieho-Bohmovy teorie, musel se vypořádat s výzvou důkazu nemožnosti existence skrytých proměnných, který předložil John von Neumann. Bell k tomuto tématu vydal publikaci nazvanou "K problematice skrytých proměnných v kvantové mechanice". Tento text napsal ještě před textem s publikací svých nerovností, avšak vzhledem k publikačnímu zpoždění vyšel článek později. Zde ukázal, že argumentace von Neumanna, tak jak je, neprokazuje nemožnost existence skrytých proměnných, jak bylo široce prezentováno, kvůli závislosti na fyzikálním pohledu, že není platná jmenovitě pro kvantovou mechaniku, že pravděpodobnost váženého průměru součtu pozorovatelných veličin se rovná součtu průměrných hodnot každé z oddělených veličin. Bell následně prohlašoval, že von Neumannův důkaz není jen falešný, ale i hloupý. Ve stejné práci Bell ukázal i to, že ani větší úsilí o takový důkaz neodstraní program skrytých proměnných. Předpokládanou chybu ve von Neumannově důkazu objevila už v roce 1935 německá matematička Grete Hermannová ale její práce zůstala neznámá.  Nicméně v roce 2010 publikoval Jeffrey Bub tvrzení, že Bell (a Hermannová) von Neumannův důkaz špatně interpretovali, jelikož se von Neumann nesnažil prokázat absolutní nemožnost skrytých parametrů, takže v jeho důkazu není chyba. Bub prokázal, že von Neumann pochopil limity svého důkazu, byť se zřejmě nepokoušel opravit teméř univerzální nesprávný výklad své práce, který existoval více než 30 let. Důkaz se ve skutečnosti nevztahuje na kontextuální skryté parametry jako je Brogileho-Bohmova teorie.

Závěry z experimentálních testů.

V roce 1972 proběhl první z celé řady experimentů, které prokázaly, že Bellovy nerovnosti jsou skutečně porušeny. Bell z těchto experimentů vyvozoval, že nelokalita je v kvantové mechanice hluboce zakořeněna a bude přetrvávat v jakékoli podobě teorie. To podle Bella rovněž naznačuje, že kvantová mechanika není lokálně kauzální a nejde vložit do žádné lokálně kauzální teorie. Bell litoval, že výsledky experimentů nesouhlasily s konceptem lokálních skrytých parametrů.  Bell se nicméně zdál smířený s představou, že i budoucí experimenty budou zřejmě souhlasit s kvantovou mechanikou a budou ukazovat narušení Bellových nerovností.  Objevují se i názory, že by se ještě pořád mohlo ukázat, že nějaká teorie se skrytými parametry existuje a že musí být provedeny přesnější experimenty, které vyloučí mezery, které jsou v dřívějších experimentech. Nicméně většina fyziků je k těmto mezerám skeptická, připouští jejich existenci, ale domnívá se, že i další přesnější experimenty budou pozorovat narušení Bellových nerovností.  Bell se i dále zajímal o kvantovou mechaniku, zejména o kvantovou mechaniku bez pozorovatelů. Zůstal rovněž fascinován Broglieho-Bohmovou teorií a kritizoval některé subjektivní aspekty Kodaňské interpretace.

Další činnost.

Společně s několika přáteli přeložili několik knih z desetidílného kurzu teoretické fyziky od Lva Landaua a Jevgenije Lifšice, takže se toto dílo dostalo i k anglicky mluvícím čtenářům.

Smrt.

Zemřel v roce 1990 na krvácení do mozku.  V Belfastu je ulice pojmenovaná Bellova nerovnost, v Meyrinu blízko Ženevy je Bellova ulice. V roce 2008 byla založena cena Johna Stewarta Bella.

Osobní život.

Roku 1954 se oženil s Mary Ross, která byla rovněž fyzičkou s níž se setkal při práci na urychlovači v Malvernu. Již od mládí byl Bell vegetariánem.

John Stewart Bell (28. června 1928 Belfast – 1. října 1990 Ženeva) byl severoirský fyzik, známý jako autor Bellových nerovností, důležitého konceptu v kvantové mechanice týkajícího se teorií se skrytými parametry.

John Stewart Bell (* 28. Juni 1928 in Belfast; † 1. Oktober 1990 in Genf, Schweiz) war ein nordirischer Physiker, nach dem die Bellsche Ungleichung und das Bellsche Raumschiffparadoxon benannt wurden.


Pozadí vzniku.

Konstrukce této třídy ideově vycházela z prvoválečných pobřežních ponorek typu "UB". Protože Německo po prohrané první světové válce nesmělo ponorky vlastnit, stal se vzorem pro typ "II" německý projekt CV-707, na základě kterého byla pro finské námořnictvo postavena ponorka "Vesikko".

Varianty.

Celkem vznikly čtyři verze ponorek třídy "II", označené "IIA", "IIB", "IIC" a "IID". Vyznačovaly se například rostoucí délkou a výtlakem.

Typ IIA.

První verze postavená v šesti kusech pojmenovaných U "1" až U "6". Její výzbroj tvořily tři 533mm torpédomety a jeden 20mm kanón. Všechny torpédomety byly v přídi. Nesly celkem šest torpéd. Místo torpéd unesly až 18 min. Pohonný systém tvořily dva diesely MAN o výkonu 350 koní a dva elektromotory o výkonu 180 koní.

Typ IIB.

Verze postavená ve 20 kusech. Tato verze měla prodloužený trup a tedy unesla větší množství paliva. Dobu potřebnou k ponoření se u ní, oproti verzi "IIA", podařilo zkrátit z 35 na 30 sekund.

Typ IIC.

Tato verze byla postavena v osmi kusech. Měla delší trup a nesla více paliva. Oproti verzi "IIA" měla výkonnější elektromotory (220 koní).

Typ IID.

Tato verze byla postavena v 16 kusech. Oproti verzi "IIA" měla výkonnější elektromotory (220 koní), větší dosah a rozměrnější velitelskou věž.

Operační služba.

Ponorky typu "II" byly určeny zejména k výcviku, nedostatek ponorek na počátku druhé světové války si ale vynutil jejich nasazení v první linii. Teprve nárůst počtu ponorek typu "VII" a typu "IX" umožnil jejich postupný návrat k původnímu určení.

Typ II byla třída malých ponorek německé Kriegsmarine z období druhé světové války. Ponorky byly vyvinuty pro operace v Severním moři, průlivu La Manche a v přilehlých oblastech. Sloužily především k výcviku posádek potřebných k obnově ponorkových sil. Celkem bylo ve čtyřech variantách postaveno 50 ponorek této třídy.

Die U-Boot-Klasse II, offiziell Typ II genannt, war eine Klasse kleiner Einhüllen-U-Boote der deutschen Kriegsmarine, die hauptsächlich zur Küstenpatrouille benutzt wurden. Es waren die ersten U-Boote, die nach dem Ersten Weltkrieg in Deutschland gebaut wurden.


Vláda.

Valdemar II. začal vládnout roku 1202 po smrti svého staršího bratra Knuta VI. a stal se jedním z nejvýznamnějších dánských králů – během jeho vlády dosáhla dánská expanze svého vrcholu a Dánsko mělo vliv na celou oblast Baltu, hlavně Estonska. Na podporu této expanze došlo k přesunu moci z Jutska na Sjælland. Valdemar II. ovládl Holštýnsko, potvrdil vládu nad Šlesvickem a 15. června 1219 dobyl Estonsko v bitvě u Lyndanisse (dnešní Tallinn). Během této bitvy podle pověsti spadla z nebe dánská vlajka.  V roce 1225 pak byl Valdemar II. se synem zajat Jindřichem Zvěřínským (původcem tohoto zajetí byl však císař Fridrich II. Štaufský). Na podporu propuštění Valdemara vystupoval i papež Honorius III., a tak císař pod podmínkou vzdání se Holštýnska Valdemara propustil. Valdemar již v prosinci 1225 smlouvu prohlásil za neplatnou a Dánové začali sbírat vojsko. Jejich spojencem se stal rod Welfů a v roce 1227 došlo mezi oběma stranami k bitvě u Bornhövedu, v níž byl Valdemar kvůli zradě sedláků poražen a také přišel o oko. Tato bitva znamenala konec jeho snah o rozšíření území.

Vnitřní politika.

Valdemar se poté zaměřil na domácí záležitosti. Jednou ze změn, které zavedl, bylo to, že majetek věnoval těm, kteří chápali, že mu dluží své služby. To zvýšilo moc šlechtických rodin ("højadelen") a zlepšilo to pozici také nižší šlechty ("lavadelen"). Svobodní rolníci přišli o svá tradiční práva a privilegia z vikinské éry.  Zbytek života Valdemar strávil prací na právním kodexu "Jyske Lov," který platil až do roku 1683. Ten byl schválen na sněmu šlechty v Vordingborgu v roce 1241, těsně před Valdemarovou smrtí. Valdemar II. je pochován v klášteře Ringsted vedle svých dvou manželek.

Manželství a potomci.

V roce 1205 se v Lübecku oženil s dcerou českého krále Přemysla Otakara I. Markétou, která při té příležitosti přijala jméno Dagmar. Ta zemřela při porodu druhého syna v roce 1212 nebo 1213. Valdemar II. v roce 1218 zvolil svého nejstaršího syna svým spoluvládcem. Roku 1231 byl princ při lovu v Refsnæsu smrtelně postřelen.  V roce 1214 se Valdemar oženil podruhé, s Berengarií Portugalskou. Ta mu porodila čtyři děti – dceru a tři syny, kteří všichni usedli na dánský trůn.

Valdemar II. Vítězný (28. června 1170 – 28. března 1241) byl dánský král, syn prvního představitele dynastie Valdemarů na dánském královském stolci Valdemara I.

Waldemar II. (* 28. Juni 1170; † 28. März 1241) „der Sieger“ war Herzog von Schleswig (1182–1202) und König von Dänemark (1202–1241).


Život.

Benavente se narodil roku 1866 jako syn známého dětského lékaře. Studoval nejdříve práva, ale studia nedokončil. Po otcově smrti roku 1885 se vydal na cesty po Francii, Anglii a Rusku, které ovlivnily jeho zaměření na literaturu a divadlo a obohatily jeho tvůrčí rozlet. Po svém návratu do vlasti roku 1899 působil jako redaktor v několika novinách a časopisech. Svou literární dráhu začal roku 1892 sbírkou her pod názvem "Teatro fantástico" (Fantastické divadlo), poté vydal básnickou sbírkou "Versos" (1893, Verše) a povídkové knihy "Vilanos" (1893, Chmýří) a "Cartas de mujeres" (1893, Dopisy žen), jejichž druhý svazek vydal roku 1902 a kterými získal pověst brilantního stylistika. Roku 1894 byla na jevišti uvedena jeho první divadelní hra "El nido ajeno" (Cizí hnízdo). Od té doby psal Benavente dvě až tři hry do roka, takže jich za svůj život napsal 172.  Benavente patřil společně s Píjo Barojou a Antoniem Machadem k nejvýznamnějším představitelům skupiny španělských myslitelů, básníků a spisovatelů označovaných jako "„Generace 1898“", kteří si byli vědomi úpadkového stavu Španělska zejména po porážce v americko-španělské válce v roce 1898. Snažil se proto modernizovat španělskou divadelní scénu, povznést ji na evropskou úroveň, ale zároveň nepřetrhat pouta s tradicí. Svým nadáním, mimořádnou plodností, invencí a příměsí ironických a filozofických prvků získal doma i v cizině takovou proslulost, že byl společně s Luigi Pirandellem a G. B. Shawem považován za jednoho z nejpřednějších evropských dramatických autorů. Roku 1922 mu byla udělena Nobelova cena za literaturu "„... za talent, jímž pokračuje ve slavných tradicích španělského dramatu“" (citace z odůvodnění Švédské akademie).  Benavente dokonale ovládal divadelní umění, ale problematika jeho prací bývá mnohdy povrchní. Satirické zaměření jeho her totiž působí spíše jako usměvavé škádlení než jako nemilosrdná kritika. Jádrem jeho tvory jsou mravoličné komedie, zaměřené na problematiku měšťanské společnosti, mnohdy se sklonem k sentimentálnímu konzervatismu, které se nejčastěji odehrávají v Madridu nebo v Moraledě, imaginárním kastilském provinčním městě. Benavente se ale věnoval i námětům vážným, a to nejen realistickým, ale i fantastickým a pohádkovým. Byl rovněž vynikajícím překladatelem Shakespeara, Molièra a Alexandra Dumase staršího.  Za španělské občanské války opustil s republikány Madrid, ale po Francově vítězství neemigroval. Byl ve Valencii zajat frankistickými oddíly, dopraven zpět do Madridu a tam držen v domácím vězení. Později se s režimem smířil a přijímal od něj i různá ocenění.  Jacinto Benavente zemřel roku 1954. Jeho sebrané dílo čítá jednenáct svazků. Dodnes jej někteří kritikové považují za španělského národního génia a jiní ho naproti tomu úplně odmítají.

Jacinto Benavente y Martínez (12. srpna 1866, Madrid – 14. července 1954, Madrid) byl španělský dramatik a básník, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1922.

Jacinto Benavente y Martínez (* 12. August 1866 in Madrid; † 14. Juli 1954 ebenda) war ein spanischer Dramatiker und Journalist und Träger des Nobelpreises für Literatur 1922. Er gilt als Begründer des modernen spanischen Theaters.


Odnož Al-Káidy.

1999–2004 Džamáa at-Tauhíd wa-al-Džihád.

Původní název organizace byl „Džamáa at-Tauhíd wa-al-Džihád“ („Organizace pro monoteismus a džihád“).

2004–2006 Bilád ar-Ráfidín neboli Al-Káida v Iráku.

V letech 2004 až 2006 se organizace nazývala zkráceně „Bilád ar-Ráfidín“, ale známa byla spíše pod názvem „Al-Káida v Iráku“. Jejím vůdcem byl známý terorista Abú Musab az-Zarkáví, který v 80. letech bojoval proti Sovětům v Afghánistánu, a který měl na svědomí stětí amerického rukojmí Nicka Berga a mnoho teroristických útoků proti iráckým a americkým cílům během války v Iráku.  Většina lidí ze současného vedení Islámského státu byla po americké invazi do Iráku v roce 2004 zadržována v americkém vězeňském táboře Bucca, kde se mnozí z nich radikalizovali a přidali k islamistům.

2006 Mudžáhidská rada šúry.

Krátké období, kdy organizace působila v podobě menší povstalecké skupiny, později byla nahrazena Islámským státem v Iráku.

2006–2013 Islámský stát v Iráku.

Vyhlásit samostatný stát na území Iráku se islamisté snažili již dříve (naposledy v roce 2006 během války v Iráku), tj. „Islámský stát v Iráku“ („Dawlat al-'Irák al-Islamíja“). Tehdy měl zahrnovat provincie Bagdád, Anbár, Dijála, Kirkúk, Saladdín i Ninive, tedy oblasti, kde mají převahu vyznavači sunnitské větve islámu, k tomu patřily i části provincií Babylón a Wásit, kde mají převahu spíše ší'ité. Historie tohoto islamisty vyhlášeného "státu" prakticky nikdy neskončila; Islámský stát v Iráku a Sýrii na něj kontinuálně navazuje, pouze s tím rozdílem, že nově vyhlášený stát by měl zahrnovat i Sýrii či jen její část. V roce 2011 byla ukončena okupace Iráku zahraničními vojsky a ozbrojenci z hnutí Islámský stát začali mimo jiné působit i v sousední Sýrii během občanské války. Zde získali východní část země.  Podle některých expertů, včetně bývalých poradců britského premiéra Blaira, ke vzniku Islámského státu přispěla invaze do Iráku v roce 2003. Bývalý americký ministr obrany a ředitel CIA Leon Panetta je toho názoru, že ke vzniku Islámského státu napomohlo stažení amerických vojsk z Iráku prezidentem Obamou v roce 2011, čímž se v Iráku vytvořilo "vakuum", které bylo vyplněno islamisty.

2009 Islámský stát v Sýrii.

Někteří komentátoři viní režim prezidenta Asada ze vzestupu Islámského státu. Asad začal údajně spolupracovat se zástupci Islámského státu proti své opozici, před vypuknutím občanské války. Poté co Islámský stát získal na síle, obrátil se proti režimu Asada, v rámci svých mocenských snah. Velká část bojovníků Islámského státu pochází z řad členů armády Saddáma Husajna. Britská stanice Sky News informovala o spolupráci mezi syrskou vládou a islamisty. Týká se předání vlády nad městem Palmýra nebo obchodu - například výměny ropy za hnojiva. Televize ale zároveň uvádí, že pravost kopií ručně psaných příkazů od vedení IS není možné spolehlivě doložit.  Někteří z jeho vzestupu viní USA, jelikož k Islámskému státu přeběhlo mnoho členů a bojovníků Svobodné syrské armády a dalších povstaleckých skupin, které od roku 2012 cvičila a vyzbrojovala americká CIA.

2013–2014 Islámský stát v Iráku a Levantě.

Organizace ISIL vznikala postupně jako irácká odnož Al-Káidy, která operovala během války v Iráku (v letech 2003–2011), která skončila úspěšným svržením autoritářského režimu Saddáma Husajna, zemi však zachvátilo sektářské násilí. Již od začátku se islámští ozbrojenci z hnutí ISIL netajili odvážným plánem vytvořit na území Iráku ryze islámský stát, ve kterém by platily pouze islámské zákony. ISIL byl jednou z mnoha vojenských organizací, které vedly záškodnické a teroristické operace proti americkým okupačním silám a jejich spojencům. Na konci roku 2013 se ozbrojencům podařilo ovládnout i velkou část západoirácké provincie Anbár, kterou obývají především sunnité, a dne 3. ledna 2014 vyhlásili samostatný stát s centrem v irácké Fallúdži. Následovaly další boje s iráckou armádou, která usilovala o dobytí ztracených území Iráku.  Většina syrských milicí, bojujících v Sýrii proti vládě Bašára al-Asada – které jsou pravděpodobně účelově Syrskou vládou označovány jako teroristické, neméně účelově je však západní mocnosti nazývají opozičními silami, volíce jedni velmi nepěkná, druzí až přespříliš pěkná pojmenování –, tedy většina těchto milicí se od ISILu distancuje, dokonce s ISIL i bojují, nicméně je potřeba podotknout, že občanské nepokoje přispěly k tomu, že se ISIL rozšířil i na území Sýrie, také se k tomu sluší dodat, že ačkoliv členové milicí sice zastávají názor těchto skupin, mnoho jejich členů se přidalo na stranu ISIL.  ISIL pokračoval na dobytých území ve svém plánu zavést islámský stát s islámským právem ve prospěch muslimské větve sunnitů, přičemž následovaly tvrdé represe a teror, zejména proti náboženským menšinám, spojený s jejich vyhlazováním.  V září 2014 bylo v řadách Islámského státu 31 tisíc bojovníků, z toho bylo 3000 občanů evropských států. Podle některých odhadů Islámský stát získal v roce 2014 na daních a s pomocí vydírání 600 miliónů dolarů, 500 miliónů dolarů uloupil ze státních bank v Iráku po dobytí iráckých měst, 100 miliónů dolarů získal z prodeje ropy a 20 miliónů na výkupném z únosů.

Samozvaný chalífát.

Vyhlášení nezávislosti.

Vyhlášení nezávislosti předcházely nepokoje v západní irácké provincii Anbár (2013–2014). Vojenské střety na území provincie začaly 30. prosince 2013 poté, co irácké bezpečnostní síly zničily protestní tábor sunnitů v Ramádí. Kmenové milice vytlačily iráckou armádu z provincie Anbár, ta se musela stáhnout. Dne 3. ledna 2014 vyhlásili samostatný stát.

Ofenziva v severním Iráku v roce 2014.

Organizace ISIL v sobotu 4. ledna 2014 oznámila, že zcela ovládla město Fallúdža, a pod kontrolou měla částečně také Ramádí, hlavní město provincie Anbár, jež leží u hranice se Sýrií a zabírá přibližně třetinu iráckého území. Cílem islamistů na dobytém území je vytvoření oblasti řízené islámskými zákony. O totéž usilují islámští radikálové i z druhé strany hranice – v Sýrii, kde bojují proti vládě tamního autoritářského prezidenta Bašára Asada. Ve městě Ramádí se ozývala střelba. Irácké ozbrojené síly plánovaly ztracené území dobýt zpět. Irácké vojsko ostřelovalo Fallúdžu za pomocí minometů, údajně 8 lidí zahynulo a 30 lidí bylo zraněno. Mezi mrtvými se údajně nacházeli i někteří kmenoví vůdci. Spojené státy americké a Írán jsou ochotny poskytnout Iráku zbraně a výzbroj, nikoli však vojáky. Ministr zahraničí John Kerry je přesvědčen, že Irák by se měl s islamisty na svém území vypořádat sám, bez cizího vojenského zásahu. USA mimo jiné zvažuje i nabídku pomoci s výcvikem iráckých speciálních jednotek. Jejich výcvik by s největší pravděpodobností mohl probíhat na území Jordánska.  V červnu 2014 dobyl ISIL velkou část severního Iráku, včetně několika hraničních přechodů. Dobyt byl dvoumilionový Mosul, který padl do rukou islamistům poté, co vládní jednotky dezertovaly. Islamisté také vykradli banky ve městě, čímž se stali nejbohatší teroristickou organizací na světě. Před postupujícím Islámským státem uprchlo z Mosulu na 500 000 lidí. Na konci června již radikálové stanuli před branami Bagdádu. Probíhaly také boje o strategickou rafinerii v Bajdží.  V průběhu roku 2014 si násilnosti v Iráku a Sýrii vyžádaly skoro 100 000 mrtvých. Nárůst počtu obětí souvisí s ofenzívou Islámského státu v severním Iráku a Sýrii.

Islámský stát (od června 2014).

Dne 29. června 2014 byla organizace znovu přejmenována na Islámský stát, tentokrát však vyhlásila i obnovení islámského chalífátu. Její vůdce Abú Bakr al-Bagdádí prohlásil sám sebe za chalífu Ibráhíma.  Postup islamisté zastavili v Tikrítu, kde odrazili útok irácké armády, a namísto dalšího postupu se soustředili na boj s Kurdy. V srpnu 2014 dobyli město Sindžár obývané náboženskou menšinou jezídů poté, co se z něj kurdské milice pešmergů stáhly. Výsledkem byl exodus obyvatel z města, z nichž mnoho uvízlo na hoře Džabal Sindžár. Islamisté během útoku zabili nejméně 500 jezídů a některé i pohřbili zaživa, zajali také stovky žen, které drží jako otrokyně. Výsledkem rychlého postupu IS proti Kurdům byla americká intervence, americké letouny a drony podnikly několik náletů na pozice IS a shodily zásoby jezídským uprchlíkům uvízlým na Džabal Sindžáru.  Irácká armáda získala v červnu 2014 k boji proti Islámskému státu ruské bitevní stroje Su-25 a stíhací bombardéry Su-30.  V Islámském státě vznikla a rozvinula se funkční státní struktura. Na svém území vybírá daně, stará se o infrastrukturu, má vlastní soudy, úřady, dopravní policii i náboženskou policii Hisba. Státní zaměstnanci v místní správě, energetice, školství nebo zdravotnictví, kteří neuprchli, musí nyní pracovat pro Islámský stát. Řada místních sunnitů Islámský stát podporuje a je ochotna za něj bojovat. Křesťané nemusí konvertovat k islámu, pokud platí "daň z hlavy" tzv. džizju, která vychází z koránu. Německý novinář Jürgen Todenhöferov napsal o Mosulu: „130 000 křesťanů bylo z města vyhnáno, šíitské obyvatelstvo uprchlo, mnoho lidí bylo zavražděno. Přesto však život ve městě i nadále funguje a mnoho lidí je paradoxně rádo za současný klid, který jim IS přinesl."

Islámský stát v Libyi.

Od začátku roku 2014 působí v libyjském městě Derna ozbrojenci z řad Islámského státu, vyhlašující oddanost Abú Bakru al-Bagdádímu. Dne 5. října 2014 je město pod úplnou kontrolou Islámského státu v počtu 800 bojovníků. Islamisté označují tuto oblast jako provincii (tj. vilájet) Barka (což je arabský název pro Kyrenaiku).  Islámský stát údajně posílá své bojovníky do Evropy na člunech spolu s uprchlíky, jichž každoročně k břehům Itálie a Řecka připlouvají statisíce. Před infiltrací stoupenců Islámského státu mezi uprchlíky varovaly v květnu 2015 i vlády Libye a Egypta.

Intervence USA a spojenců.

8. srpna 2014 americký prezident Barack Obama autorizoval letecké údery na pozice Islámského státu a humanitární pomoc jazídským uprchlíkům v pohoří Sindžár. Cílem úderů byla kromě prevence genocidy také ochrana amerických zájmů v Iráku. Vojenská operace byla později rozšířena kvůli ochraně irácké infrastruktury a letecké podpoře irácké armády. Po rozšíření úderů proti Islámskému státu, byly kurdské a irácké jednotky schopné zvrátit islámistický postup a znovu obsadit Mosulskou přehradu, která je největším vodním dílem v Iráku. Podle aktuálních zpráv se Islámský stát zmocnil přehrady u města Ramádí a zavřel stavidla na místní přehradě na řece Eufrat. Pokud by nechali řeku bez přítoku delší dobu, hrozila by humanitární krize obrovských rozměrů. Někteří experti ovšem tvrdí, že IS chce takto usnadnit operaci svých jednotek.  10. září americký prezident Barack Obama oznámil, že autorizoval letecké údery na pozice Islámského státu v Sýrii, pokud je schválí americký kongres. Zároveň oznámil, že navýší počet úderů v Iráku. 19. září provedlo francouzské letectvo nálet na muniční sklad Islámského státu. 22. září provedly ozbrojené síly USA, Bahrajnu, Jordánska, Kataru, Saúdské Arábie a Spojených arabských emirátů nálety na pozice Islámského státu v Sýrii.  K Islámskému státu přeběhlo podle jeho vysoce postaveného velitele mnoho členů a bojovníků Svobodné syrské armády, největší protivládní síly v Sýrii, které od roku 2013 podle jeho slov cvičila a vyzbrojovala americká CIA k boji proti Asadovi. Svobodná syrská armáda jakožto skupina dlouhodobě bojuje proti ISIL a nelze věrohodně potvrdit, že by kdy došlo mezi nimi k uzavření spojenectví. Syrské povstalecké skupiny bývají často špatně organizované a né zcela táhnoucí za jeden provaz a je obtížné na jednání jednotlivců pozorovat, jaké smýšlení převládá ve velení a v nejpevnějším jádru té které skupiny.  Po atentátu na levicové prokurdské aktivisty ve městě Suruç na jihovýchodě Turecka v červenci 2015 podnikla turecká armáda letecké nálety na pozice Islámského státu v Sýrii, ale zároveň zaútočila i na pozice Kurdů, kteří proti Islámskému státu bojují. Royal Air Force provedlo v jednom roce 1300 útoků proti Islámskému státu z toho 300 náletů. Cílem útoků byly mimo jiné kamiony, bunkry, zákopy či budovy Islámského státu.

Dohoda s An-Nusrou.

V listopadu 2014 uzavřeli představitelé Islámského státu a Fronty an-Nusrá, odnože Al-Káidy, dohodu o spolupráci. Obě organizace bojovaly doposud proti sobě. Frontu an-Nusrá podporují Saúdská Arábie a Katar, zajišťující zbraně a peníze dopravované do Sýrie přes turecké území.

Islámský stát v Jemenu.

Část stoupenců Al-Káidy v Jemenu a Ansar al-Šaría přešla v únoru 2015 k Islámskému státu. V březnu 2015 zahájila Saúdská Arábie s logistickou podporou Spojených států vojenskou intervenci v Jemenu proti Hútíům. Proti Hútíům podnikají útoky také Al-Káida a Islámský stát, který se přihlásil k březnovému útoku na šíitskou mešitu v San'á, při kterém zemřelo přes 140 lidí. Podle některých komentátorů z chaosu v Jemenu a z intervence Saúdské Arábie budou těžit především jemenské odnože Al-Káidy a Islámského státu.

Intervence Ruska.

30. září 2015 zahájilo Rusko na žádost syrského prezidenta Bašára al-Asada intervenci v Syrské občanské válce, zahrnující letecké a raketové údery. Původně se sice zaměřovalo více na jiné povstalecké skupiny, jako jsou Syrská svobodná armáda a fronta an-Nusra, nicméně závažné škody působí i Islámskému státu. USA, Saúdská Arábie i Turecko se k ruským akcím staví odmítavě a odsuzují fakt, že Rusko útočí nejen na Islámský stát. Podle generála Pavla míří na Islámský stát jen asi 30 procent útoků Ruska. Po teroristických útocích v Paříži v listopadu 2015 začala s Ruskem více spolupracovat Francie.  Od roku 2017 spolupracuje Rusko v boji proti Islámskému státu s Tureckem.

Úpadek.

18. října 2016 zahájily irácká armáda a kurdské milice za mezinárodní letecké a logistické podpory ofenzivu na město Mosul na severu Iráku, největší město v držení Islámského státu. 18. ledna 2017 byla osvobozena jeho část na východ od řeky Eufrat. Západní část byla osvobozena v červenci 2017 dobytím starého města. Při bojích o Mosul zahynulo více než 10 tisíc lidí, podle některých odhadů mohlo v Mosulu zahynout až 40 tisíc civilistů a 700 000 obyvatel Mosulu přišlo o své domovy.  Koncem června 2017 kurdské a arabské jednotky podporované západem obklíčily Rakku, hlavní město samozvaného Islámského státu a v říjnu 2017 Rakku po dohodě o evakuaci některých zbývajících členů Islámského státu osvobodily. Devadesát procent města bylo zničeno při bojích o město a při náletech Američany vedené koalice. Při dělostřelecké palbě a náletech leteckých sil USA, Británie a Francie zahynulo v Rakce podle pozorovatelů přes tisíc civilistů.  Po dobytí Mosulu začalo zatýkání příbuzných džihádistů, které nyní irácká armáda sdružuje v uzavřených táborech. Na konci srpna 2017 osvobodila irácká armáda město Tal Afar. V tunelech pod městem vojáci našli i množství manželek islamistů, které pochází ze Západu, mezi nimi i 16letou německou studentku Lindu Wenzelovou. Ženy ze Západu bojují v konfliktu i na straně spojenců, Islámský stát na jejich dopadení vypsal milionové odměny.  V listopadu 2017 bylo osvobozeno město Rawa, poslední město v Iráku v držení Islámského státu, které ovládalo jen část pouště. Rovněž syrská armáda ovládla v listopadu 2017 s leteckou podporou Ruska město Dajr az-Zaur, které bylo posledním velkým městem v Sýrii a Iráku pod kontrolou Islámského státu.  Dne 23. března 2019 ztratil Islámský stát své poslední území, kterým bylo město Baghúz v Sýrii. V říjnu 2019 byl zabit vůdce Islámského státu Abú Bakr al-Bagdádí, americké speciální komando ho zabilo v domě ve vesnici Bariša, nacházející se asi 25 km severně od města Idlib a 5 km od tureckých hranic.

Územní nároky Islámského státu.

Islámský stát vznesl nárok na území v Sýrii, Irák, Egypt, Saúdskou Arábii, Jemenu, Libyi a Alžírsku.  Na sociální síti Twitter byla v roce 2014 zveřejněna mapa, podle které chce islámský stát ovládnout severní Afriku, Blízký východ, Španělsko, Balkán, Krym, Kavkaz a část Indie. Pozdější verze mapy již zahrnovala i celou Indii, nicméně vytvoření a publikování jakýchkoliv variant této mapy včetně původní varianty přímo islámským státem bylo zpochybněno.  Velení Islámského státu užívá specifická geografická označení pro ta území, ve kterých organizace operuje, a označuje je termínem vilájet (arabsky ولاية- "wilāyat", tj. ve smyslu provincie):

Zločiny.

Na území islámského chalífátu je údajně přísně dodržováno islámské právo šaría. Islámský stát zveřejnil videozáznamy, které ukazují ukřižování mladíků za krádež, ukamenování nevěrné ženy nebo svržení gayů z městské věže. Ženy obviněné z čarodějnictví byly sťaty. Podle Mezinárodního svazu muslimských učenců jsou ale některé kroky IS nekompatibilní s právem šaría. Podle svazu není zabíjení a mučení nevinných lidí, jehož se IS dopouští u svých odpůrců, nic než zločin. Islámský stát například také zveřejňuje natočená videa vražd svých odpůrců, které využívá pro zastrašování a k propagandě. Mnoho z nich provedl například britský občan Mohammed Emwazi známý jako Džihádista John.  Islámský stát se dopouští násilí na etnických a náboženských menšinách v Iráku a Sýrii, včetně Turkmenů, Kurdů, křesťanů či šíitů. Při útoku Islámského státu a jeho spojenců z řad syrské opozice na alavitské vesnice v syrské provincii Lakátija zahynulo v srpnu 2013 několik stovek civilistů. OSN vyhodnotila útoky Islámského státu na náboženskou menšinu jezídů jako pokus o genocidu. V severoiráckém městě Sindžár a jeho okolí přišlo o život až 5000 jezídů při masakrech a útěku okolo 150 000 jezídů před postupem Islámského státu v srpnu 2014, tisíce jezídských žen a dívek byly bojovníky Islámského státu znásilněny a odvlečeny do otroctví.  Islámský stát se dopustil mnoha dalších zločinů, například v červnu 2014 jeho bojovníci zavraždili 1700 zajatých šíitských iráckých kadetů u Tikrítu, v srpnu 2014 zavraždili 250 zajatých syrských vojáků po dobytí základny Tabka, v listopadu 2014 povraždili přes 630 příslušníků sunnitského arabského kmene Albu Nimr v irácké provincii Anbár jako odplatu za jeho podporu irácké vládě, v květnu 2015 povraždili 400 lidí po obsazení syrského města Palmýra, v lednu 2016 bylo zavražděno až 300 lidí při útoku na syrské město Dajr az-Zaur, a v červenci 2018 zahynulo při útocích na menšinu Drúzů v syrském městě Suvajda na 250 lidí. Od počátku roku 2014 zahynulo v Iráku v bojích s Islámským státem přes 15 000 civilistů.  Islámský stát se také dopouští kulturních zločinů, kdy otevřeně ničí starobylé památky s odůvodněním, že jde o pohanské modly, ke kterým se lidé modlí místo k Alláhovi. V muzeu v Mosulu tak jeho stoupenci zničili až tři tisíce let staré asyrské a akkadské sochy nevyčíslitelné hodnoty. Vypálili také zdejší knihovnu s 8000 vzácnými svazky a se vzácnými artefakty, univerzitní knihovnu nebo divadlo. V provincii Anbár také vypalují knihovny a zničili tak už 100 tisíc svazků. Část ale propašovali za hranice a prodali.

Teroristické útoky.

Islámský stát má na svědomí mnoho desítek tragických teroristických útoků. V červnu roku 2015 se IS přihlásil k teroristickým útokům proti západním turistům v tuniském letovisku Súsa, dále k teroristickým útokům proti kurdským a levicovým aktivistům v tureckém Suruçu a v Ankaře, k sebevražedným atentátům proti šíitským civilistům v jemenském Saná, v libanonském Bejrútu a v iráckém Bagdádu. V říjnu 2015 se přihlásil k umístění bomby na palubu ruského airbusu nad Sinají v Egyptě a o měsíc později k teroristickým útokům v Paříži provedeným dne 13. listopadu 2015, které si vyžádaly 130 obětí a více než 350 zraněných. V lednu 2016 Islámský stát spáchal bombový útok v Istanbulu proti západním turistům a v březnu 2016 provedl teroristické útoky v Bruselu s několika desítkami obětí.

Dabiq.

Islámský stát vydával kromě jiných tiskovin také anglicky psaný občasník "Dabiq". Jeho první číslo vyšlo v létě roku 2014 během vyhlášení chalífátu v Iráku a Levantě. Vydání číslo 13 detailně pojednávalo o teroristech z pařížských útoků v listopadu 2015. Islámský stát přestal časopis vydávat, poté co Tureckem podporovaní rebelové dobyli severosyrské město Dábik, podle kterého byl časopis pojmenován.

Islámský stát (zkráceně IS; arabsky:, ad-Dawla al-ʾIslámíja, zkráceně Daiš či Daeš) je radikální islámská teroristická organizace původem z Iráku. Na dobytém území na částech území států Iráku a Sýrie vyhlásila v roce 2014 samozvaný Islámský stát. Ten nebyl mezinárodně uznán žádným jiným státem. Jeho stoupenci vyhlásili toto území za chalífát, který si nárokuje náboženskou autoritu nad všemi muslimy na světě a usiluje o vládu nad všemi muslimy obývanými územími. Cílem bylo obnovit chalífát na územích Iráku a Levanty (dřívější geografické označení zahrnující Sýrii, Palestinu, Jordánsko a Libanon), či dalších zemí, které byly někdy v historii pod muslimskou vládou.

Der sogenannte Islamische Staat (IS, ) ist eine seit 2003 terroristisch agierende salafistische Miliz mit tausenden Mitgliedern, die ein als „Kalifat“ deklariertes dschihadistisches „Staatsbildungsprojekt“ war. Aufgrund der fehlenden Anerkennung war der sogenannte Islamische Staat allerdings zu keinem Zeitpunkt ein Staat im Sinne des Völkerrechts.


Historie.

Počátky fotbalu v Itálii.

Podobně jako do dalších zemí jižní Evropy (např. Turecko, Španělsko), přinesli fotbal i do Itálie přistěhovalci z Velké Británie. Prvním oficiálně založeným sportovním klubem, hrajícím z části fotbal, byl v roce 1893 janovský klub Genoa CFC. A podobně jako jinde, byla i zde expanza tohoto sportu velmi rychlá. V roce 1897 vznikla soutěž pořádaná přistěhovalci a v roce 1898 byla založena "Italská fotbalová federace (FIGC)". Jako sídlo si vybrala Turín a jejími členy se staly 4 severoitalské kluby — Genoa CFC, FBC Torinese, Internazionale Torino a Reale Società Ginnastica Torino. A tyto čtyři týmy se staly účastníky prvního oficiálního Italského fotbalové mistrovství v roce 1898, jehož vítězem a zároveň držitelem prvního oficiálního titulu pro mistra Itálie se stal Genoa CFC.  V následujících dvou ročnících (1899, 1900) se přidaly i další celky jako UC Sampdoria, AC Milán nebo Juventus FC. Genoa CFC dokázal vyhrát šest ze sedmi úvodních ročníků soutěže a jeho nadvládu dokázal narušit jen AC Milán (1901) a ukončit ji musel až Juventus FC (1905). V roce 1905 se také Italská fotbalová federace (FIGC) stala právoplatným členem FIFA.  Po neplánované pauze zapříčiněné I. světovou válkou obliba fotbalu v této zemi ještě vzrostla. Následkem bylo částečné oddělení soutěže pod CCI, čili svaz sdružující menší kluby. V sezoně 1921/22 tak máme dvě rovnocenné soutěže, které vyhráli FC Pro Vercelli 1892 (FIGC) a USD Novese (CCI). Následující sezonu byl tento exces ukončen a svazy i jejich soutěže sloučeny pod FIGC. V sezoně 1923/24 získal svůj 9. titul Genoa CFC a stanovil rekord platný až do roku 1958. V ročníku 1926/27 došlo k několika vážným sportovním přestupkům týmu Torino FC, zejména pak v zápase s Juventus FC, ze kterého se v roce 1906 odštěpil. Jako trest mu byl odebrán jeho první titul a místo italského mistra zůstalo poprvé neobsazeno.  Fotbalová éra před založením Serie A je specifická dominancí dvou klubů, které dohromady získali 16 titulů — Genoa CFC a FC Pro Vercelli 1892. Nikdo jiný nezískal více než 3 mistrovské tituly. Oba tyto týmy však titul v Serii A (1929 - dodnes) doposud nezískali.

Založení Serie A (1929 - 1943).

V létě roku 1929 se činovníci FIGC rozhodli, že skoncují s nejasnou strukturou fotbalových soutěží na území Itálie a sjednotí ho na klasický ligový formát. Ze dvou skupin soutěže "Divisione Nazionale 1928-1929" postoupilo 18 nejlepších (z každé 9) týmů do nově vzniklé Serie A. Bylo rozhodnuto, že soutěž zůstane nadále otevřená a dva nejhorší týmy z ročníku sestoupí do Serie B a naopak. Nově vzniklý formát nejvíce ze všeho vyhovoval týmům ze severní části Itálie, zejména pak ze sousedících provincíí Piemont a Lombardie. Čtyři nejslavnější kluby, které tyto provincie reprezentují (Juventus FC, Torino FC, AC Milán a FC Internazionale Milano), dohromady získali 56 titulů během prvních 70 ročníků Serie A a drží zde naprostou dominanci.  Juventus FC se jako první mohl pyšnit vítězstvím v 5 ročnících v řadě "(Quinquennio d'oro)", což bylo krátce po založení Serie A mezi lety 1931-1935. Během meziválečného období změnil klub FC Internazionale Milano název na "Associazione Sportiva Ambrosiana" (sloučením s Unione Sportiva Milanese). Pod tímto názvem získal 3 mistrovské tituly, které mu po rozdělení a opětovnému přejmenování v roce 1946 zůstaly zachovány. Během tohoto období měli také kluby ze severozápadu silnou konkurenci v týmu Bologna FC 1909, který získal 4× titul a dvakrát triumfoval ve slavném Mitropa Cupu (Středoevropském poháru).

Druhá polovina 20. století a úspěchy v evropských pohárech (1946 - 2000).

Po skončení II. světové války tentokrát nastává dynastie druhého z turínských klubů - Torino FC, který ovládl první čtyři poválečné ročníky. Na konci jeho éry opět stál největší rival Juventus FC, který se pozvolna blížil na čelo tabulky v počtu mistrovských titulů. Jeho chvíle nastala v roce 1952, kdy vyrovnal tým Genoa CFC a v sezoně 1957/58 se ziskem jubilejního 10. titulu osamostatnil v čele. Stejně tak, jak prestižní je v Itálii nosit na dresu nášivku "Scudetto" (pro mistra soutěže), je prestižní právo našít si nad logo hvězdu ("Stella") za 10 titulů. A právě Juventus FC byl prvním vyvoleným a především vhodným týmem v Evropě pro nápad politika "Umberto Agnelli", jehož myšlenka ovládla mnoho zemí, jako Turecko, Německo a další.  Od roku 1955, kdy byly založeny evropské poháry, považujeme italské kluby jako jedny z nejlepších v Evropě. AC Milán zvítězil v sezoně 1962/63 v Poháru mistrů evropských zemí a dvěma triumfy ho následoval FC Internazionale Milano. V sezoně 1960/61 zase ovládlo AS Roma Veletržní pohár. Hned úvodní ročník Poháru vítězů pohárů ovládla ACF Fiorentina. Podobným stylem se pokračovalo celá 60. a 70. léta, kdy Italské kluby získali celkem 12 velkých mezinárodních trofejí, včetně Interkontinentálního poháru v podání FC Internazionale Milano (1964, 1965) a AC Milán (1969).  A právě v tomto období nastává v Serii A nejznatelnější odskok v dominanci velké trojky, čili FC Internazionale Milano a zejména pak AC Milán a Juventus FC. Tyto tři kluby jsou doposavad jediné, kterým se podařilo získat "zlatou hvězdu" za 10 mistrovských titulů. Po Juventusu se to podařilo nejprve, v roce 1966, týmu FC Internazionale Milano a v roce 1979 se přidal i AC Milán. Vzhledem k těmto faktům jsou 60. léta označována jako "La Grande Inter", volně přeloženo nadvláda Interu v Itálii i v Evropě.  Ke konci 20. století se k životu probudil gigant jménem AC Milán. Počátek můžeme najít v roce 1986, kdy do povadlého AC přichází pozdější politická superstar Silvio Berlusconi, který jako prezident klubu získal obdiv i cenné trofeje. Během následujících sezon najdeme milánský klub pětkrát ve finále PMEZ a Ligy mistrů UEFA. Z toho hned 3× úspěšně. V domácí lize získává dalších 6 titulů a dostává se na kótu 16 vítězství. Zdatně mu konkuruje i Juventus FC, který byl prvním klubem, co zvítězil ve třech nejvýznamnějších evropských soutěžích (Pohár mistrů evropských zemí, Pohár UEFA, Pohár vítězů pohárů), čehož dosáhl v roce 1985 a je doposud jediným klubem, kterému se podařilo získat titul ve všech 6 mezinárodních soutěžích, jakých se může evropský klub účastnit (navíc Superpohár UEFA, Pohár Intertoto a Interkontinentální pohár). U dosažených úspěchů turínského klubu musíme zmínit i zisk druhé zlaté hvězdy "Stella" za zisk 20. mistrovského titulu, z roku 1982. Neopomenutelná je i naprostá dominance italských klubů ve druhé nejvýznamnější soutěži UEFA - Poháru UEFA. V období mezi lety 1989—1999 zaznamená Itálie neuvěřitelných 14 finálových účastí svých mužstev, z toho hned 8 vítězných. Nic podobného v dějinách mezinárodního fotbalu nenajdeme.

Nejnovější historie poznamenaná korupční aférou (2000 - dodnes).

Do nového tisíciletí vstupovala Serie se známkou jedné z nejlepších evropských soutěží, což vždy dokazovalo i postavení na žebříčku UEFA. V roce 2000 vydala FIFA žebříček nejlepších klubů 20. století a Itálie měla zástupce na sedmém (Juventus FC), děleném devátém (AC Milán) i děleném dvanáctém (FC Internazionale Milano) místě. Žebříček fotbalových historiků IFFHS posuzoval kontinenty zvlášť a možná proto se italské kluby umístily ještě výše. V hodnocení evropských klubů za 20. století se Juventus umístil na 2. místě, AC Milán na 4. místě a Internazionale na 6. místě, což dělá z italských klubů ty nejúspěšnější.  V Serii A se zatím dočasně usadili na trůnu římské kluby SS Lazio (2000) a AS Roma (2001), ale od sezony 2001/02 panuje nepřetržitě velká trojka. V Lize mistrů pošesté vítězí AC Milán, který ve finále ročníku 2002/03 poráží Juventus FC, s Pavlem Nedvědem v sestavě (pro trest však nemohl nastoupit), po penaltovém rozstřelu. Poprvé v historii soutěže se ve finále utkaly dva italské kluby a toto setkání znamenalo pro Juve již pátou finálovou porážku. Juventus FC Si spravil chuť v domácí lize, kde vítězí dvakrát za sebou (2002, 2003).

Korupční aféra 2006.

Rozvíjející se hegemonii Juventusu ještě jednou narušil AC Milán, který zvítězil v sezoně 2003/04. Poté pro následující dva ročníky znovu převzal mistrovskou "taktovku" Juventus. Jenže se nemohl radovat dlouho. V květnu roku 2006 začala italská Policie, na základě telefonních odposlechů, rozplétat jeden z největších fotbalových korupčních skandálů v historii. Vážně bylo zapleteno celkem šest klubů ze Serie A i Serie B. Obviněni byli Juventus FC, AC Milán, ACF Fiorentina, SS Lazio, Reggina Calcio a Atletico Arezzo (Serie B). První obětí byl předseda svazu FIGC Franco Carraro, který odstoupil z funkce. Krátce poté byly vyneseny tresty.  Největší trest dostal Juventus FC. Mistru Serie A ze sezon 2004/05 a 2005/06 byl odebrán prvně zmíněný titul a z druhé sezony odečteno všech 91 získaných bodů. Tím pádem klesl na poslední místo soutěže a poprvé ve své historii sestoupil do Serie B. Navíc mu bylo znemožněno startovat v Lize mistrů 2006/07 a odečteno 30 bodů pro ročník 2006/07, kdy startoval v Serii B. AC Milán přišel o 44 bodů a klesl na pozici mimo účast v Lize mistrů 2006/07 a pro ročník 2006/07 přišel o 15 bodů. Ostatním týmům byly odečteny body v nadcházející sezoně a znemožněn start v evropských pohárech.  Ze vzniklé situace vytěžil nejvíce jediný nezapletený z velké trojky - FC Internazionale Milano. Na úvod mu připadl titul ze sezony 2005/06, kdy původně skončil na 2. místě. Ale hlavně přišel o největší soupeře pro následující roky. A naskytnutou možnost využil znamenitě. Jako třetí klub v historii dokázal 5× v řadě zvítězit v Serii A a postupně převzal i pozici nejsilnějšího italského klubu v evropských pohárech. Juventus se sice vrátil hned po první sezoně v Serii B, kterou vyhrál se ziskem 94 bodů (oficiálně 85 bodů, protože se mu u odvolací komise podařilo snížit trest ze 30 na pouhých 9 bodů), ale ne v takové síle, v jaké Serii A opouštěl. Síla Interu gradovala v sezoně 2009/10, kdy pod vedením José Mourinha popáté v řadě získal mistrovský titul (s počtem 18 se posunul před AC Milán) a potřetí v historii triumfoval v Lize mistrů UEFA. V prosinci ještě získal trofej pro Mistra světa klubů 2010.  V sezoně 2010/11 zvítězil AC Milán a dotáhl se na dělené druhé místo s FC Internazionale Milano. A poprvé od návratu ze Serie B se mohl radovat i Juventus FC, který v sezoně 2011/12 získal oficiální 28. titul. Téměř neohrožená dominance Juventusu trvá i díky krizi obou milánských klubů dodnes, protože dokázal obhájit titul i v sezónách 2012/13, 2013/14 a 2014/15, takže nyní má již 31 titulů. V roce 2015 navíc dokázal Juventus postoupit až do finále Ligy mistrů UEFA, kde nakonec podlehl týmu FC Barcelona.

Historická tabulka střelců Serie A.

Nejvíce branek vstřelil v sezoně 2007 - 2008 Alessandro Del Piero, když si připsal 21 branek. V sezoně 2008 - 2009 vstřelil nejvíce branek Zlatan Ibrahimovič, když se trefil 25 krát. Antonio Di Natale se mohl pyšnit titulem nejlepší střelec Serie A v sezoně 2009-2010 s 28 brankami. V ročníku 2011 - 2012 se stal nejlepším střelcem ligy s 28 góly Zlatan Ibrahimović. V sezóně 2012 - 2013 se stal nejlepším střelcem Edinson Cavani z Neapole, který vstřelil 29 branek.

Serie A (oficiálně známá jako Serie A TIM) je nejvyšší italská fotbalová soutěž. Hlavním sponzorem soutěže je společnost "Telecom Italia Mobile (TIM)". Založena byla v roce 1929 a plynule navázala na předchozí italské celonárodní soutěže (hrané od roku 1898), jejichž vítězové mohou počítat tituly z nich získané. V Serii A hraje 20 týmů, 3 nejhorší sestupují do Serie B a nejlepší tým získá italský titul, takzvané "Scudetto". Nejvíce ligových titulů má Juventus FC, který jich má po sezoně 2015/16 na kontě 36 (mimo odebrané z let 2005 a 2006).

Die Serie A ist die höchste Spielklasse im italienischen Profifußball. Ihr formeller Name lautet Lega Nazionale Professionisti Serie A. Der Meistertitel der Serie A wird umgangssprachlich als "scudetto" (deutsch "„kleiner Schild“") bezeichnet, nach einem schildförmigen Abzeichen in den italienischen Nationalfarben, das der amtierende Meister in der Folgesaison auf dem Trikot trägt.


Život.

Charles Pierre François Augereau se narodil jako syn obchodníka s ovocem na pařížském předměstí St. Marceau. Vstoupil do armády a sloužil u karabinierů. Vyhledával hádky a souboje a po jednom z konfliktů dezertoval. Sloužil pak v cizích armádách, naposledy v Neapolsku, kde se od r. 1787 živil jako učitel šermu. Když roku 1792 museli všichni Francouzi opustit Neapolsko, vstoupil Augereau jako jeden z prvních dobrovolníků do tvořící se francouzské revoluční armády a již v roce 1793 sloužil v hodnosti divizního generála ve východních Pyrenejích, kde dosáhl několika menších vítězství nad Španěly (1794 a 1795).  Nevychovaný, bezcharakterní a málo nadaný, vynikal však neúnavnou cílevědomostí a neomezenou odvahou. Tu prokázal zejména v bitvě u Millesima a v bitvě u Lodi (1796), kde na sebe upozornil vycházející hvězdu strategie Napoleona Bonaparta. Ten jej pak poslal do Papežského státu. Zde Augereau obsadil Bolognu, potlačil povstání v Romagni a přinutil papeže k míru. Poté byl povolán zpět k hlavní armádě a 5. srpna 1796 byl pravou rukou Bonapartovou při porážce Dagoberta Wurmsera u Castiglione. Nato spolu s Massénou porázil 6. listopadu 1796 Alvinczyho v bitvě u Carmignana. Podílel se též na vítězství u Arcole (15. – 17. listopadu 1796) a obsadil Proveru před branami Mantovy. Následně se vydíráním a rabováním značně obohatil. V srpnu 1797 se vrátil do Paříže, kde byl jmenován velitelem pařížské posádky, a pomáhal provést převrat 18. fructidoru (4. září 1797); proti svému očekávání však nebyl jmenován členem Direktoria. Brzy byl odvolán i z velení Rýnské armády a odsunut do Perpingnanu. Roku 1799 byl zvolen do Rady pěti set v Paříži. Neměl však schopnosti dosáhnout nejvyšších funkcí, po kterých toužil, a tak se po 18. brumairu podřídil generálu Bonapartovi, kterého dosud považoval za soka.  Byl jmenován vrchním velitelem armády v Holandsku (Batavská republika) a s armádou francouzsko-batavskou táhl na střední Rýn, aby podpořil Moreauovy operace v jižním Německu. Při postupu přes Frankfurt do Würzburgu absolvoval četné boje s nepřítelem, které však nevedly k žádnému výsledku.  Po Lunévillském míru (1801; ) žil na svém statku u Melunu až do roku 1803, kdy byl jmenován velitelem armády určené k tažení proti Potugalsku. S přidělenou armádou však nevytáhl do boje, ale zůstal v Paříži, kde v roce 1804 obdržel maršálskou hůl. Roku 1805 mu byl následně udělen titul "vévody z Castiglione". Ve válce roku 1805 byl v čele armády pohybující se ve Vorarlbersku a u Dornbirnu přinutil Jelačiće ke kapitulaci.  Roku 1806 byl velitelem levého křídla v bitvě u Jeny. V bitvě u Eylau 8. února 1807 bojoval s nesmírnou statečností, ale v krutých klimatických podmínkách zabloudil. Při útoku na ruské pozice byl jeho sbor téměř zničen a Augereau těžce raněn. Císař jej pak poslal na zdravotní dovolenou do Francie. V roce 1809 byl velitelem v Katalánsku, ale nedosáhl tam žádných úspěchů. Napoleon jej odvolal a nahradil MacDonaldem. Roku 1812 byl velitelem 11. armádního sboru v Berlíně.  Roku 1813 shromáždil jako generální guvernér Frankfurtu a Würzburgu rezervní armádu, která pak začátkem října 1813 vyrazila k Lipsku. V Bitvě národů bojoval Augereau s velkou statečností a vytrvalostí. Po vpádu spojenců do Francie sestavoval Augereau v Lyonu armádu, když byl však v březnu 1814 svědkem pádu Napoleona, zahájil mírová jednání s rakouským generálem Ferdinandem Bubnou z Litic. Tato jednání vedla ke kapitulaci Lyonu 21. března 1814. Podřídil se Ludvíkovi XVIII. a urychlil pád Napoleona, který jej pak do konce života považoval za jednoho z hlavních zrádců. Následně byl králem jmenován členem Válečné rady a pairem. Byl také prohlášen rytířem Řádu svatého Ludvíka.  V březnu 1815 byl postaven do čela 14. divize v Caen. I když byl po návratu Napoleona z Elby označen za zrádce, přesto v provolání ke své divizi Augereau vítal císaře a vzdával mu úctu. Jeho důvěru si však již nezískal. Po druhé abdikaci Napoleona opět vstoupil do komory pairů, z které byl Napoleonem vyloučen. Byl členem válečného soudního senátu, který měl maršála Neye odsoudit, prohlásil se však nezpůsobilým. Poté se maršál Augereau zcela vzdal všech funkcí a vrátil se na svůj statek La Houssaye, kde 11. června 1816 zemřel.

Charles Pierre François Augereau (11. listopad 1757, Paříž/St. Marceau – 11. červen 1816), vévoda z Castiglione, byl generál revoluce a maršál Francie v době prvního císařství.

Charles Pierre François Augereau (* 21. Oktober 1757 in St. Marceau (Paris); † 12. Juni 1816 in La Houssaye-en-Brie, Département Seine-et-Marne), Herzog von Castiglione, war ein Revolutionsgeneral und Maréchal d’Empire.


Dětství.

Narodila se New Orleansu v Louisianě do židovské rodiny. Během svého dětství pobývala vždy půl roku v New Orleansu u svých tet, druhou polovinu roku pak v New Yorku.

Dílo.

Její nejznámějšími díly jsou divadelní hry "A Children's Hour" (1934), "The Little Foxes" (1939) a "Toys in the Attic" (1960).  Do svých děl ráda zahrnovala postavy mladých lidí. Hra "A Children's Hour" se odehrává ve škole a hlavní hrdinka hry, Mary, je mladá dívka. V Lištičkách "The Little Foxes" se důležitá vedlejší dějová linie týká potenciálního manželství nejmladších postav hry, Lea a Alexandry.  Napsala také tři autobiografické memoáry – "An Unfinished Woman: A Memoir" (1969), "Pentimento" (1973) a "Scoundrel Time" (1976).  Oscarový film "Julia" je založen na knize "Pentimento". V roce 1977, kdy byl film premiérován, začala newyorská psychiatrička Muriel Gardinerová tvrdit, že hlavní postava je napsaná podle ní, ale že se nikdy s Hellmanovou nesetkala. Hellmanová následně popřela, že by postava Julie byla založena na Gardinerové. Navzdory tomu je pravda, že obě měly stejného právníka, který měl přístup k memoárům Gardinerové a některé scény ve filmu jsou stejné jako v těchto memoárech. To vedlo k dojmu, že si je Hellmanová „vypůjčila“ bez souhlasu Gardinerové.

Černá listina.

V roce 1950 byla předvolána před Výbor pro neamerickou činnost, protože se všeobecně vědělo, že její milenec Dashiell Hammett je dlouholetým členem komunistické strany. Poté, co Hellmanová odmítla vyzradit jména dalších komunistů, dostala se v Hollywoodu na černou listinu a tak se její díla nesměla v Hollywoodu adaptovat a přijímat její scénáře.  Známý je i výrok Mary McCarthy, která o Hellmanové v Dick Cavett show řekla, že „každé slovo, co napíše je lež, také ‚the‘ a ‚and‘.“ Hellmanová záhy zažalovala jí, Dicka Cavetta a televizi o 2,5 milionu dolarů, pro pomluvu. Spor skončil až po smrti Hellmanové v roce 1984.

Smrt a odkaz.

Zemřela z přirozených příčin 30. června 1984 a její právníci po její smrti stáhli žalobu proti McCarthyové.  Postava Hellmanové se pak objevila ve hře "Catewalk" Petera Feiblemana, která je o vztahu Hellmanové a mladšího romanopisce. Hellmanová měla s Feiblemanem dlouhodobý vztah, takže druhá postava ve hře je založena na něm.  Objevila se také v kultovním seriálu "Simpsonovi", v 15. epizodě 19. řady, kde se snaží Lízu odnaučit kouřit. V té samé epizodě je také Hellmanová nesprávně určena za tvůrkyni majonézy Hellman’s.  Hellmanová je také postavou připravované knihy Chucka Palahniuka.

Lillian Florence Hellman (20. června 1905, New Orleans, Louisiana – 30. června 1984, Tisbury, Massachusetts) byla americká spisovatelka a dramatička, známá pro své levicové postoje. Třicet let žila ve vztahu s americkým autorem mysteriózních a detektivních románů Dashiellem Hammetem. Stala se také inspirací pro jeho postavu Nory Charlesové. Byla také literární agentkou a dlouholetou přítelkyní Dorothy Parkerové.

Lillian Florence Hellman (* 20. Juni 1905 in New Orleans; † 30. Juni 1984 in Tisbury (Martha’s Vineyard), Massachusetts) war eine US-amerikanische Schriftstellerin.


Zmínky v Bibli.

Podle Matoušova evangelia, kap. 2 verš 2, se mudrci od východu v Jeruzalémě ptali krále Heroda: „Kde je ten narozený král Židů? Viděli jsme na východě jeho hvězdu a přišli jsme se mu poklonit.“ Poté, podle verše 7, Herodes tajně povolal mudrce a podrobně se jich vyptal na čas, kdy se hvězda ukázala. Mudrcům nařídil, aby se vydali do Betléma, našli dítě a vrátili se zpět Herodovi podat zprávu.

Vysvětlení Betlémské hvězdy.

Astronomická vysvětlení.

Konjunkce planet.

Většina astronomů se přiklání k názoru, že biblický úkaz souvisí s konjunkcemi v r. 2, v r. 7 a v letech 10-12 před n.l., nebo se zákrytem Jupitera Měsícem dne 17. dubna r. 6 př. n. l. Nejčastěji je uvažována konjunkce Jupitera a Saturna v souhvězdí Ryb v r. 7 před n.l. Tyto konjunkce se opakují v 19letém cyklu. Tato byla však výjimečná tím, že byla trojnásobná a trvala téměř celý rok.  Podle výpočtů Johanna Keplera, který 17. prosince 1630 pozoroval jinou konjunkci Jupitera a Saturna, se však spíše jednalo o opakovanou (trojitou) konjunkci Jupitera a Saturna v souhvězdí Ryb, která nastala v roce 7 př. n. l., a to koncem května, koncem září a navíc i počátkem prosince. Takový úkaz mohl být astrology své doby vykládán jako zrození židovského krále v Judei, protože Jupiter je planeta královská, Saturn symbolizoval Židy a souhvězdí Ryb symbolizovalo oblast dnešní Palestiny. Jeroným Klimeš v souvislosti s touto konjunkcí poukazuje na význam periodických konjunkcí s Měsícem a na hebrejské názvy planet: Jupiter () – spravedlivý [král], židovský název pro Saturn () je odvozen od slova šabat a Saturn byla vždy hvězda Židů, Měsíc v novu () – zrozený. Takže tato konjunkce doslova odpovídá otázce, kterou položili Tři králové králi Herodovi: „Kde je ten "narozený král Židů"?" Navíc v hebrejštině se řekne planeta "chodící hvězda" (). I to odpovídá Matoušovu popisu: "Hvězda "šla" před mágy".  Jinou verzi konjunkce jako Betlémské hvězdy uvádí R. W. Sinnott. Velmi těsná konjunkce Jupiteru a Venuše, k níž došlo 17. června roku dva před naším letopočtem způsobila, že obě planety společně vytvořily úkaz připomínající velmi jasnou hvězdu. S ohledem na ostatní historická fakta je však tato možnost považována za méně věrohodnou. Zajímavá je v této souvislosti také informace, že se v srpnu v roce 0 astronomického systému překryly v linii všechny tehdy známé planety v souhvězdí Lva.

Kometa.

Jako kometu zobrazil Betlémskou hvězdu do vánoční scény poprvé zřejmě italský malíř Giotto di Bondone (1267–1337), a to v roce 1304. Učinil tak podle Halleyovy komety, která byla pozorovatelná jako velmi nápadný úkaz na noční obloze v roce 1301. Odborníci nemohou vyloučit, že v době Kristova narození mohla být na noční obloze viditelná jiná kometa. Tuto teorii zastává například A. A. Borett (1983). Záznamy tehdejších hvězdářů ale nenaznačují, že by se v daném období na obloze objevila nějaká jasná vlasatice.  Proti nápadným úkazům ale hovoří fakt, že podle evangelia sv. Matouše si nikdo v Jeruzalémě nevšiml Betlémské hvězdy až do příchodu Tří králů, i když se hvězdy v antice běžně používaly pro určování času v noci. Proti teorii komety hovoří i fakt, že v antice byly komety považovány za zlověstná znamení.

Nova či supernova.

Další možností je náhle vzplanuvší nova či supernova. Zastáncem této možnosti je například A. J. Morehouse (1978).

Teologická vysvětlení.

Teologické vysvětlení považuje betlémské světlo za součást zázraku dokazujícího narození Božího syna. Wolfgang Trilling se domnívá, že „evangelista zřejmě nemá na mysli astronomickou událost, nýbrž přímo zázračný, mimořádný úkaz. Něco takového by autor mohl sotva napsat po způsobu lidového vyprávění, kdyby myslel na konjunkci v souhvězdí Ryb. Řada badatelů je zajedno v tom, že se v tomto případě musíme vzdát spojitosti mezi astronomií a textem Písma." Betlémské světlo byla výzva k následování, kterou mágové přijali a nechali se jím dovést k narozenému Spasiteli.

Jiná zázračná světla.

V historii křesťanství byla zázračná světla zaznamenána často, například dle legendy při svržení těla Jana Nepomuckého do Vltavy. K nejznámějším patří Sluneční zázrak ve Fátimě z roku 1917.

Výtvarné umění a tradice.

Jako kometu zobrazil Betlémskou hvězdu do vánoční scény poprvé zřejmě italský malíř Giotto di Bondone (1267–1337), a to v roce 1304 na fresce "Klanění" pro padovskou kapli Scrovegni. Dílo bylo inspirováno úkazem Halleyovy komety v září 1301. Na jiných středověkých obrazech, například třeboňském Narození Páně, bývá Betlémská hvězda zobrazena mnohem nenápadnější.  Při vzniku tradice vyobrazení vánočního Betléma se ustálil i zvyk vyobrazení hvězdy, obvykle komety, nad scenérií betlémského chléva s jesličkami a Svatou rodinou.

Ohlasy.

Motiv hvězdy nebo hvězd ukazujících cestu se objevoval též v černošských spirituálech a gospelech, kde je často smíšen s motivy útěku z Egypta. V obou případech je zřejmá biblická inspirace.

Betlémská hvězda je biblický pojem známý z Matoušova evangelia, v němž je popsán příběh mudrců (v originále mágů) z východu (lidově Tří králů), kteří se s pomocí „hvězdy nového židovského krále“ dostavili do Betléma v Judeji, aby se poklonili malému Ježíškovi a předali mu své dary. Betlémská hvězda je tak spojena se symbolikou Vánoc.

Als Stern von Betlehem (auch: Dreikönigsstern, Weihnachtsstern oder Stern der Weisen) wird eine Himmelserscheinung bezeichnet, die nach dem Matthäusevangelium Sterndeuter oder Weise zum Geburtsort Jesu Christi geführt hat :


Základní informace.

Obec patří mezi významná letoviska Moravskoslezských Beskyd. Nachází se bezprostředně pod nejvyšším beskydským vrcholem Lysou horou a další významnou horou Smrkem. Nedaleko proti proudu řeky Ostravice se nachází přehradní nádrž Šance. Z 5 km vzdáleného Frýdlantu nad Ostravicí vede do obce železnice.  V okolí je množství dobře značených turistických tras na horské hřebeny. Beskydy leží i dnes mimo hlavní turistické trasy a proto nabízejí celou řadu zajímavých míst, které jsou masovou turistikou téměř nedotčeny.V obci se také nachází malý pivovar.

Členění obce.

Obec se člení na 2 katastrální území: Ostravice 1 "(moravská část obce)" o výměře 1 455,3 ha; a Staré Hamry 2 "(slezská část obce)" o výměře 1 311,9 ha. Hranici mezi nimi tvoří řeka Ostravice.

Historie obce.

Vznik obce Ostravice není zcela jasný. Podle některých náznaků se v oblasti obce a či jejího blízkého okolí usazovali osadníci již ve starší době, než se dozvídáme z dochovaných písemných pramenů. Literatura někdy hovoří i o "starobylosti" obce. O starším původu obce svědčí, že je ve své urbanistické struktuře výrazně poznamenaná lánovou kolonizací 13. století, která bývá s intenzivnějším osidlováním beskydského kraje spojována. Samotné reliktní sídelní jádro obce je pak podle urbanistické analýzy Ing. arch. Ladislava Mohelníka, Ph.D., zbudováno na základech původně zde existujícího pohanského kultovního okrsku, na který pak navázalo pozdější velkomoravské sídlo, zaniklé ve 13. století, a známé z historických listin z 9.-10. století pod názvem "Ostarwitz". Další dochovaná písemná zmínka o obci pochází z roku 1581 z urbáře hukvaldského panství, kde se o ní píše jako o vsi "OSTRAWICZE".  Až do roku 1951 se jednalo o čistě moravskou obec, s rozlohou 104,4 km2. Tehdy zahrnovala území moderních katastrálních území Ostravice 1 "(součást moderní obce Ostravice)", Ostravice 2 "(součást moderní obce Staré Hamry)" a Bílá "(moderní obec Bílá)". Úřadování v původní obci Ostravice bylo kvůli její značné rozloze velice obtížné a proto již 3. srpna 1919 předložili obyvatelé území dnešní obce Bílá, na ustavující schůzi zastupitelstva obce Ostravice, žádost o rozdělení obce na dvě obce, což však bylo tehdy zamítnuto. K dalšímu jednání obecního zastupitelstva v této věci pak došlo 11. června 1923 za přítomnosti zástupce zemského úřadu v Brně Eduarda Nopa. 15. srpna 1923 se pak, opět za přítomnosti Eduarda Nopa, konalo konečné hlasování, kdy pro rozdělení bylo 5 hlasů a proti 13. Po druhé světové válce se pak objevil návrh, aby byla do celé akce přibrána ještě obec Staré Hamry, ležící tehdy kompletně ve Slezsku. Roku 1945 však byla celá tato plánovaná akce zamítnuta nařízením okresního národního výboru z 8. května 1945. Obvyvatelé obce Ostravice se však nevzdali myšlenky na nové katastrální rozdělení a 2. února 1947 na společné schůzi místních národních výborů obcí Ostravice a Staré Hamry bylo odhlasováno, aby byla zvolena komise, která měla připravit návrh na sloučení a následné rozdělení obou obcí. Komise se sešla 15. února 1947, ale ukázalo se na ní, že již 22. září 1946 byl celý návrh místním národním výborem Staré Hamry zamítnut a že opětovného zamítnutí se celý návrh dočkal na schůzi pléna téhož MNV 26. dubna 1947 s tím, že se již nadále touto věcí MNV Staré Hamry nebude zabývat. Nakonec obec Ostravice dosáhla nového rozdělení úřední cestou seshora. Celé rozdělení, zahrnující i vznik nové obce Bílá, proběhlo k 1. červenci 1951, kdy zároveň proběhla radikální změna územního vymezení obcí Ostravice a Staré Hamry, při které byl původní katastr obce Ostravice rozdělen na 3 části, a původní katastr obce Staré Hamry na 2 části. Nejjižnější část katastru Ostravice byla přeměněna v novou obec Bílá. Střední část původního katastru Ostravice byla spojena s jižní částí katastru Starých Hamer, čímž vznikla obec Staré Hamry, jak ji známe dnes. Zbývající severní části katastrů obou obcí pak byly spojeny v moderní obec Ostravice.

Ostravice () je obec v Moravskoslezském kraji, rozkládající na obou březích stejnojmenné řeky po obou stranách moravsko-slezské zemské hranice. Žije zde obyvatel.

Ostravice (deutsch "Ostrawitz") ist eine Gemeinde im Bezirk Frýdek-Místek in Tschechien. Sie liegt am Fluss Ostravice und am Fuße des höchsten Berges der Mährisch-schlesischen Beskiden – des Kahlbergs (Lysá hora) und des Smrks. Beide Berge sind symbolisch im Gemeindewappen abgebildet. Ostravice ist ein bedeutendes Erholungszentrum mit den meisten Einfamilienhäusern und Bauden in der Region. Es wohnen hier ca. 2300 Einwohner.


Historický vývoj.

Rozložení znaků na klávesách klávesnic má dlouhou historii, která začíná dobou vzniku prvních psacích strojů. Uspořádání kláves na těchto prvních strojích nebylo jednotné. Nejen pořadí písmen bylo různé, ale i uspořádání kláves do řad. Existovaly klávesnice dvou-, tří-, čtyř- až sedmiřadové. Klávesnice měla i tvar polokoule.  V roce 1878 se začal prodávat nový model psacího stroje zn. Remington, který měl čtyřřadovou klávesnici (předcházející model, který vznikal v letech 1873 až 1876 ještě neměl toto rozložení klávesnice). Znaky na klávesnici nebyly řazeny abecedně, ale v uspořádání, které dnes známe pod označením QWERTY. Toto uspořádání bylo v roce 1888 na sjezdu odborníků v Torontu všemi výrobci psacích strojů přijato jako univerzální.  Tomu však předcházela zásadní událost, která toto uspořádání upřednostnila před jinými. V té době byly na trhu i psací stroje se sedmi řadami – tři řady pro malá písmena, tři řady pro velká písmena a jedna řada pro číslice. Mezi sebou soupeřily metody psaní dvěma, čtyřmi a deseti prsty. V soutěži mezi metodou slečny Longleyové prezentované na klávesnici s rozložením QWERTY a panem Taubem na klávesnici uspořádané do sedmi řad zvítězil pan McGurrin zastupující školu slečny Longleyové. Firma Remington využila tohoto vítězství a tím došlo k rozšíření uspořádání QWERTY, jež vyvrcholilo ujednáním v Torontu.

Současná pravidla pro rozložení znaků.

Z univerzálního rozložení znaků QWERTY vzniklo mnoho národních modifikací (QWERTZ, AZERTY atd.). Postupující globalizace si vyžádala stanovení alespoň rámcových pravidel pro uspořádání znaků na jednotlivých klávesách klávesnic. V současné době platí mezinárodní norma Mezinárodní elektrotechnické komise a Mezinárodní organizace pro normalizaci ISO/IEC 9995-2:2003, která uvádí, že rozmístění se provádí podle národních norem nebo zvyklostí. Jako jeden z příkladů uvádí možnost na klávese B01 (na českém standardu znak Y) umístit znaky Z nebo Y nebo W.  Rozložení kláves na české klávesnici je stanoveno ČSN 36 9050:1994 Rozložení znaků na české klávesnici pro textové a kancelářské systémy, která stanovuje rozložení pro 48 kláves. Upraveno je tak umístění znaků abecedy, číslic a dále +, =, ́, ̈, §, ), čárky, -,., ;, ˇ, %,!, ", (, _, :,? a některých dalších. Umístění znaků vychází z rozložení QWERTZ.

Rozložení QWERTZ.

Rozložení kláves QWERTZ vzniklo prohozením umístění znaků Z a Y v německy mluvících zemích již v 19. století. Důvodem k tomu nejspíše byl četnější výskyt Z v německém textu. Vzhledem k tomu, že České země v té době byly součástí Rakouska-Uherska a němčina byla úředním jazykem, ujala se v Českých zemích klávesnice QWERTZ.  Rozložení kláves QWERTZ je pro psaní českého textu výhodnější než QWERTY, neboť i v českém textu se častěji vyskytuje Z než Y. Odborníci se ve výskytu v desetinách procent liší, avšak shodují se v tom, že Z je častější. Použijeme-li údaje, které publikoval Dr. J. Králík v The Czech Language zjistíme, že z tisíce písmen (včetně mezer) je v průměru 19 „Y“a 21 „Z“ (po zaokrouhlení na celá čísla). I z hlediska zatížení rukou při psaní textu je vhodnější rozložení QWERTZ. Umístění „Z“ na klávese D06 (český standard) sice zvyšuje její již tak velké zatížení (podle způsobu psaní mezery se zatížení pravé ruky v přepočtu na sílu jejích jednotlivých prstů pohybuje od 51,1979 % do 59,3926 %). Avšak přesun znaku „Z“ na klávesu B01 (americký standard) znamená zvýšení zatížení nejvíce chybujícího prstu, což by pravděpodobně mělo za následek ještě větší nárůst chybovosti. Navíc u žen levý malík v přepočtu na jeho sílu vykazuje největší zatížení ze všech deseti prstů. Proto jeho ještě větší zatížení je opravdu nežádoucí. Prohození obou znaků nepřináší ani výraznější nárůst produktivity práce - pouze o 0,4 %, což je za osmihodinovou směnu asi o dva řádky textu více.  Toto rozložení však přináší také řadu problémů. Například nepísmenkové znaky (!@#$%^&*()<>?) jsou na standardní české klávesnici QWERTZ rozloženy zcela jinak oproti anglické, proto se mnozí uživatelé přepínají do anglické klávesnice, aby rychleji dosáhli na nějakou často užívanou zkratku.

Rozložení kláves Dvorak – DSK.

Ve 30. letech minulého století pro anglicky píšící vytvořil August Dvorak ergonomičtější rozložení znaků na klávesnici. Toto rozložení lépe odpovídá četnosti jednotlivých znaků v anglicky psaném textu, zohledňuje se i střídání rukou, "síla" prstů a jiná statistická a ergonomická pravidla. Cílem nového uspořádání mělo být rychlejší, bezchybnější a snazší psaní v důsledku vhodnějšího umístění více frekventovaných znaků.  Podle některých zdrojů vede používání klávesnice Dvorak ke zvýšení rychlosti psaní anglického textu až na 190 % původní rychlosti, jiné jsou skeptičtější a odhady zlepšení se pohybují v několika málo desítkách procent. Vzhledem k tomu, že již řadu let přední místa ve většině mezinárodních soutěží obsazují Češi, kteří používají rozložení QWERTZ, lze usuzovat, že rozloženi Dvorak není až tak výhodné. Také to potvrzuje fakt, že dlouholetým držitelem světového rekordu (955 úhozů za minutu) je Češka Helena Matoušková píšící na české klávesnici, tedy na rozložení QWERTZ.  Použití klávesnice Dvorak doplněnou o znaky s diakritikou na jejich původních pozicích představuje omezení výhod oproti anglickému textu. Kniha „Profesionálem v administrativě“ dokonce uvádí, že rozdíl je pro český text zcela zanedbatelný a produktivita vzroste přibližně o 1 %. Publikace dále vypočítává, že tento způsob rozložení kláves umožňuje napsat za osmihodinovou pracovní dobu o pět řádků více textu a nelze podle ní tedy říci, že by byl výrazně efektivnější.

Optimalizace rozložení kláves.

Optimalizace rozložení kláves českého standardu nebyla nikdy oficiálně provedena. Různé amatérské pokusy jsou občas prováděny, včetně využití rozložení Dvorak - DSK. Přitom pokud by došlo k rozmístění znaků v závislosti na jejich výskytu v českém textu, došlo by, jak uvádí publikace „Profesionálem v administrativě“ k zvýšení produktivity práce přibližně o 12,2 %. Pokud by navíc došlo i k dalším úpravám klávesnice, produktivita práce by mohla být zvýšena o další 2 %. To by umožňovalo psát 59,5 % obsahu textu přímo v základní poloze, tedy z kláves na nichž jsou umístěny prsty při využívání hmatové metody. Tedy přibližně stejně jako při psaní anglického textu na klávesnici Dvorak - DSK.  Optimalizace rozmístění znaků na klávesách by však znamenala ještě větší rozdíly od amerického standardu než jsou dnes. Proti optimalizaci na základě ergonomických pravidel stojí v celém světě probíhající globalizace. Z jejího pohledu by bylo vhodné, aby bylo dosaženo jednotného uspořádání znaků na klávesnici. To by však znamenalo velký odklon od efektivního rozložení znaků v jednotlivých národních standardech a v důsledku toho pokles produktivity práce.

Rozložení kláves na klávesnici, lépe řečeno rozložení znaků na jednotlivých klávesách klávesnice, je dáno historickým vývojem a upraveno mezinárodní normou. Přesto existuje mnoho variant a subvariant tohoto rozložení.

Die Tastaturbelegung (auch Tastaturlayout) beschreibt sowohl die Kodierung der einzelnen Tasten als auch deren Lage und Anzahl auf der Tastatur einer Schreibmaschine, eines Textverarbeitungssystems oder Computerterminals. Je nach Anwendung und Einsatzzweck gibt es verschiedene Varianten, spezielle Tasten für bestimmte Funktionen, wie auch besondere Tastaturen an Kassensystemen. Grundsätzlich muss zwischen der physischen Belegung – d. h. der mechanischen Anordnung der bedruckten Tasten im Tastenfeld – und einer variablen, über Software anpassbaren Tastaturbelegung, also der Zuordnung von Zeichen und Funktionen zu bestimmten Tasten unterschieden werden.


Historie.

udev byl představen v Linuxu 2.5.  Systém využívající nové verze udevu nenabootuje s jádrem starším než 2.6.13, dokud udev není vypnut a klasická složka /dev není použita pro přístup zařízení.  V dubnu 2012 byl zdrojový kód udev sloučen do systemd.

Přehled.

Na rozdíl od tradičních unixových systémů, kde připojená zařízení ve složce /dev byla statická sada souborů, linuxový udev správce zařízení dynamicky poskytoval pouze soubory zařízení, aktuálně připojených v systému. Ačkoliv devfs využívaný k podobné funkcionalitě, Greg Kroah-Hartman cituje několik důvodů pro upřednostnění implementace udevu před implementací devfs.

Funkčnost.

udev je obecný správce zařízení. Je spuštěn jako démon v linuxovém systému a naslouchá skrze netlinkový socket ueventu, že jádro vyslalo signál o inicializaci nového zařízení nebo jeho odebrání ze systému. Systém poskytuje sadu pravidel, která se shodují s exportovanými hodnotami události a vlastnostmi objeveného zařízení. Odpovídající pravidlo se dle zařízení bude jmenovat, vytvoří pro něj soubor a spustí konfigurační programy pro nastavení a konfiguraci.  udev pravidla mohou odpovídat vlastnostem jako je jádro subsystému, název jádra zařízení, fyzickému umístění zařízení nebo vlastnostem jako sériové číslo. Pravidla mohou požadovat také informace z externích programů k pojmenování zařízení nebo zadat vlastní název, který bude vždy stejný bez ohledu na pořadí, v jakém jsou k systému připojeny.  V minulosti bylo běžným způsobem jak používat udev v linuxových systémech nechat posílat události skrz socket HALu. Například HAL oznámí ostatnímu běžícímu softwaru v systému, že nový hardware je připojen vydáním broadcastové zprávy po D-Bus IPC pro všechny zúčastněné procesy. Tímto způsobem desktopy jako GNOME nebo K Desktop Environment (KDE) mohou spustit správce souborů k prohlížení obsahu nově připojených USB flash disků nebo paměťových SD karet.  V polovině roku 2011 byl HAL odmítnut většinou linuxových distribucí a stejně tak desktopovými prostředí KDE, GNOME a XFCE. Funkcionalita dříve obsažená v HAL byla integrována do samotného udev nebo přesunuta do odděleného softwaru jako je udisks a UPower.

Architektura.

Systém je rozdělen do tří částí:  Systém dostane volání z jádra skrze netlinkový socket. Dřívější verze za tímto účelem využívaly hotplugu, přidávající odkaz na sebe ve složce /etc/hotplug.d/default.

Autoři.

udev byl vyvinut Gregem Kroah-Hartmanem a Kayem Sieversem, s velkou pomocí Dana Stekloffa.

udev je v informatice název subsystému, který řeší správu zařízení pro jádro Linuxu. Obsluhuje připojovaná zařízení reprezentovaná speciálními soubory v adresáři codice_1 a stará se o navazující akce v uživatelském prostoru potřebné při přidávání nebo odebírání zařízení za chodu (tzv. hot swapping), například načtení firmware. Je nástupcem systémů devfs a hotplug.

udev steht für userspace /dev ("/dev" steht für Gerätedatei; siehe engl. "device" = Gerät) und ist ein Programm, mit welchem der Linux-Kernel Gerätedateien für die Datenein- und -ausgabe (Input/Output) verwaltet.