Životopis.

Mládí.

Narodil se 24. května 1870 na rodinné farmě Bovenplaats poblíž Malmesbury v Kapsku. Jeho rodiče Jacobus Smuts a jeho žena Catharina byli prosperující, na místě už dlouho usazení a velmi respektovaní afrikánští farmáři.  Jan byl jako dítě klidný a jemný a měl trochu samotářské sklony. Během dětství se často toulal sám a zkoumal okolní krajinu, což probudilo jeho zájem o přírodu, které zůstal věrný po celý život. Jako druhý syn v rodině byl předurčen k tomu, aby farmařil, plné vzdělání bývalo vyhrazeno pro prvního syna. Nicméně když mu bylo dvanáct, jeho starší bratr zemřel a Jan ho ve škole nahradil. Navštěvoval školu v blízkém Riebeek West. Přes pozdní nástup na školu dělal pokroky a za čtyři roky své spolužáky v poklidu dohnal. V šestnácti letech v roce 1886 nastoupil na Victoria college v Stellenboschi.  Tam se naučil spisovnou holandštinu, němčinu a klasickou řečtinu a ponořil se do klasické literatury a biblických studií. Jeho tradiční výchova a seriózní náhled na život ale zapříčinily jakousi společenskou izolaci od jeho vrstevníků. Nicméně na akademické půdě uspěl a v roce 1891 promoval z literatury a společenských věd, pokaždé na výbornou. V posledních letech ve Stellenboschi ze sebe trochu setřásl stydlivost a rezervovanost, což bylo i tím, že se v té době potkal s Isie Krigeovou, kterou si později vzal.  Po promoci na Victoria college získal Smuts jihoafrické Ebdenovo stipendium pro studium v zámoří. Rozhodl se pro studium práv v Christ ́ college na univerzitě v Cambridge ve Velké Británii. Začátky jeho studia byly krušné, stýskalo se mu po domově a pociťoval velký rozdíl mezi svým vzděláním a vzděláním svých anglických spolužáků. K jeho nepohodě také přispívalo to, že stipendium nemohlo pokrýt všechny jeho výdaje. Svěřil se s tím svému profesorovi z Victoria college J. I. Marasiovi, který mu obratem poslal šek na dostatečnou částku (což ovšem byla ve skutečnosti půjčka). Zároveň ho ujistil, aby se na něj obrátil, kdykoliv by měl problémy. Poté se postupně začal zapojovat i do společenského života na univerzitě, i když jeho hlavním zájmem zůstávalo studium.  Kromě studia práv se věnoval i studiu jiných oborů, dokonce napsal i knihu "(Walt Whitman : Studie o vývoji osobnosti)," která však vyšla až posmrtně v roce 1973. Myšlenky, které tato kniha obsahovala, položily základy pro Smutsem později propagovaný filosofický směr holismus.  Smuts promoval ve dvou oborech v roce 1893 se skvělým výsledkem. V předchozích dvou letech obdržel několik cen a uznání včetně prestižní ceny George Longa v oboru římského práva a právní vědy. Jeden z jeho lektorů, profesor Maitland, vůdčí postava anglických právních historiků, jmenoval Smutse jako jednoho z nejlepších studentů, které kdy měl. Lord Todd, profesor na Christ ́s college, roku 1970 prohlásil, že za 500 let existence školy byli nejlepší tito tři studenti: John Milton, Charles Darwin a Jan Smuts.  V roce 1894 složil Smuts profesní zkoušku do Inns of Court a stal se členem soudu Middle Temple. Jeden jeho spolužák z Cambridge mu nabídl partnerství ve své advokátní kanceláři. Nicméně Smuts odmítl pohodlný život cambridgeského právníka a v roce 1895 se vrátil do Kapska s tím, že jeho budoucnost leží tam.

Společenský vzestup.

Smuts si otevřel advokátní praxi v Kapském městě, ale jeho nepřístupná povaha mu nenadělala zrovna mnoho přátel. Praxe mu moc nevydělávala a možná také proto nasměroval své aktivity do politiky a novinářství a začal psát do Kapských Timesů. Smutse fascinovala myšlenka sjednocené Jižní Afriky a proto vstoupil do strany Afrikaner Bond (Afrikánský spolek). Smutsův otec naštěstí znal vůdce strany Jana Hofmeyra, který Jana doporučil Cecilu Rhodesovi. V roce 1895 se stal Smuts podporovatelem Rhodese a jím vlastněné důlní společnosti De Beers.  Když o novoročním víkendu 1895–1896 proběhl Rhodesem iniciovaný Jamesonův nájezd, pobouřený Smuts, který to pociťoval jako zradu od svého zaměstnavatele, politického spojence a přítele, odešel z De Beers a z politického života vůbec. Nastoupil jako státní zástupce v hlavním městě Pretorii.  Po tomto incidentu se vztahy mezi Brity a Afrikánci prudce zhoršily a někdy od roku 1898 začalo hrozit bezprostřední nebezpečí vypuknutí války. Prezident Oranžského svobodného státu Martinus Steyn svolal mírovou konferenci do Bloemfonteinu, kde se měly vyřešit sporné otázky všech stran. Protože dobře znal Brity, vedl delegaci Transvaalu Jan Smuts. Vedoucí britské delegace Sir Alfred Milner proti tomu ovšem protestoval a konflikt mezi nimi znamenal kolaps konference a posunul Jižní Afriku zase blíž k válce.

Búrská válka.

11. října 1899 vpadli Britové do obou búrských republik a zahájili tím druhou búrskou válku. V počátečních fázích války sloužil jako důvěrník Paul Krugerovi. Řídil propagandu, logistiku, komunikaci s generály a diplomaty a všechno, co bylo potřeba. V druhé fázi války sloužil pod legendárním Koos de la Reyem, který velel komandu 500 mužů v západním Transvaalu. Smuts přímo exceloval v partyzánské válce metodou ́udeř a uteč ́ a tím značně vyčerpával čtyřicetinásobně silnější britské jednotky. Prezident Kruger a celá delegace dlící v té době v Evropě se domnívali, že by nebylo od věci zaútočit na Kapsko. Původně chtěli vyslat generála De la Reye, ale pak si uvědomili, že ho nemohou postrádat v západním Transvaalu. Proto byl vyslán Smuts s malou jednotkou 300 jezdců s tím, že dalších 100 je mělo následovat. Díky britské politice spálené země ale bylo málo pastvy a koně byli příliš slabí, aby mohli pokračovat dál, proto je Smuts přenechal generálovi Kritzingerovi. Zpravodajská služba ale tvrdila, že v té době velel Smuts 3000 mužům.  Ke konci války usiloval Smuts o dobytí hlavního cíle, města Okiep, kde se těžila měď. Po třicetidenním obléhání nechal Smuts naložit vůz výbušninami a pustit ho dolů z kopce na britská kasárna. I když to nakonec nevyšlo, ukázalo se jasně, že pokud chce Smuts porazit nepřítele, nezastaví se před ničím. Norman Kemp Smith napsal, že generál Smuts si večer před útokem četl v Kantově Kritice čistého rozumu, z čehož vyvozuje. že toto Kantovo dílo může současně sloužit jako útěcha, útočiště, ale také může zbystřit úsudek. Smutsovy vojenské úspěchy spojené s neúspěšným pacifikováním Transvaalu nakonec neumožnily Britům jinou volbu, než nabídnout příměří a svolat mírovou konferenci do.  Ještě před konferencí se setkal Smuts s Lordem Kitchenerem v Kroonstadu, kde probírali podmínky eventuální kapitulace. Smuts také vedl vyjednávání mezi představiteli Oranžského svobodného státu a Jihoafrické republiky ve dnech 15. až 31. května 1902. Z čistě vojenského hlediska mohla válka pokračovat dál, ale uvědomoval si, že nemůže za nezávislost obětovat životy tolika Afrikánců. Byl si dobře vědom, že již více než 20,000 žen a dětí pomřelo v koncentračních táborech, do kterých je nepřítel nahnal. Cítil, že by byl zločin pokračovat ve válce, ve které nemohu od nikoho očekávat pomoc a proto prohlásil: „Kamarádi, dobojovali jsme se až k hořkému konci. Musíme si teď jako muži připustit, že je ještě horší, než jsme očekávali.“ Jeho návrh byl poměrem hlasů 54 ku 6 přijat. Vládní představitelé navštívili Lorda Kitchenera a pět minut po jedenácté hodině 31. května 1902 podepsal zastupující prezident Burger a členové jeho vlády mírovou smlouvu. Poté ji podepsal také zastupující prezident Oranžska de Wet a členové jeho vlády.

Britský Transvaal.

Přes všechny Smutsovy hrdinské činy ve válce a úspěchy při vyjednávání nemohlo nic zastřít skutečnost, že Afrikánci byli poraženi a pokořeni. plně kontroloval všechny oblasti života Jižní Afriky a do funkcí nastolil anglofonní elitu posměšně nazývanou. Jako Afrikánec byl Smuts z politiky úplně vyřazen. I když byl poražen, nebyl rozhodně nijak zastrašen a v lednu 1905 spolu s dalšími bývalými transvaalskými generály založil politickou stranu Het Volk ("Lidová strana"), která měla hájit práva Afrikánců. Vůdcem strany byl zvolen Louis Botha a Smuts byl jeho zástupce. Poté, co skončilo funkční období Lorda Milnera, byl jako vysoký komisař jmenován smířlivější. Smuts zde vycítil příležitost a začal tlačit na Bothu k zahájení jednání s Liberální stranou, aby podpořila jejich stranu Het Volk. Když v prosinci 1905 padla v Británii vláda vedená Arthurem Balfourem, padlo rozhodnutí. Smuts doprovodil Bothu do Londýna a začali vyjednávat úplnou samosprávu Transvaalu v rámci Britské Jižní Afriky. V rámci pomoci vyřešení palčivé otázky jihoasijských dělníků dovezených kdysi Brity ('kuliů') nakonec přesvědčili ministerského předsedu Sira Henry Campbell-Bannermana.  Celý rok 1906 pracoval Smuts na nové ústavě Transvaalu a v prosinci 1906 proběhly volby do parlamentu. Na rozdíl od showmana Bothy byl Smuts plachý a rezervovaný, ale přesto pohodlně vyhrál v okrsku Wonderboom nedaleko Pretorie. Jeho vítězství bylo jen jedno z mnoha, neboť Het Volk získala drtivou většinu hlasů a Botha mohl sestavit vládu. Smuts byl odměněn vedením ministerstva kolonií a vzdělávání.  Smuts se projevoval jako dobrý, ale nepopulární politik. Jako ministr vzdělávání musel bojovat s, jejímž oddaným členem kdysi byl, která požadovala výuku kalvinismu ve školách. Jako ministr kolonií zase bojoval s hnutím za rovná práva jihoasijských dělníků vedených jakýmsi Mohandasem Karamčahandem Gándhím.  Během samosprávné transvaalské vlády nebylo možno obejít nevyhnutelné téma, totiž sjednocení Jižní Afriky. Přes nezpochybnitelnost britského vítězství ve válce bylo na občanech Jižní Afriky, jakou formu státního uspořádání a vlády si zvolí. Smuts navrhoval unitární stát s centrální vládou v Pretorii, angličtinou jako jediným úředním jazykem a širokým volebním právem. Pro přednesení své vize svolal na říjen 1908 ústavní kongres do Durbanu.  Tam musel Smuts tvrdě bojovat s delegací Oranžska, která šmahem zamítala veškeré jeho návrhy. Smuts je ovšem předvídal a dobře se na to připravil. Byl ochoten ke kompromisům ve věci umístění hlavního města, úředního jazyka i volebního práva, ale naprosto odmítal ustoupit v otázce základní struktury vlády. Jak se kongres začal protahovat do podzimu, pocítili oranžští vůdcové, že bude nutné přistoupit na kompromis, aby si pojistili ústupky, které Smuts dosud učinil. Odsouhlasili Smutsův návrh ústavy, který podle očekávání ratifikovaly i ostatní jihoafrické kolonie. Smuts a Botha dovezli ústavu do Londýna, kde prošla parlamentem a v prosinci 1909 jí udělil Eduard VII..

Staří Búrové.

Zrodila se Jihoafrická unie a vzhledem k volebním výsledkům se chopili politické moci Afrikánci. Botha byl jmenován ministerským předsedou a Smutsovi svěřili tři klíčová ministerstva: Vnitra, Dolů a Obrany, takže byl beze sporu druhým nejmocnějším mužem země. Aby zkonsolidovali svou nadvládu v jihoafrické politice, spojili se všichni Afrikánci do nové všeobjímající South African Party (Jihoafrické strany).  Soulad a spolupráce však netrvala dlouho. Smuts byl kritizován, že si přisvojuje přílišnou moc a tak došlo k přerozdělení funkcí. Ztratil Vnitro a Doly, ale získal kontrolu nad Financemi. To bylo příliš na jeho kritiky, kteří nemohli skousnout to, že teď ovládá Obranu a Finance, což byla ministerstva, která byla vždycky na kordy. Na konferenci Jihoafrické strany v roce 1913 vyzvali Staří Búrové (Hertzog, Steyn, De Wet) Smutse a Bothu k demisi. Hlasování o důvěře přežili jen o vlas a obtížný triumvirát nakonec v dobrém ze strany vypadl.  Rozkol ve vnitrostranické politice znamenal novou hrozbu pro doly, které Jižní Africe přinášely většinu bohatství. Drobné rozepře mezi horníky náhle vyústily v Johannesburgu ve stávku a následné nepokoje, proti kterým Smuts tvrdě zakročil. Policie zastřelila dvacet jedna stávkujících, ale Botha a Smuts se přesto osobně vypravili bez doprovodu do Johannesburgu situaci vyřešit. Tváří v tvář vzbouřencům jim mohlo jít o život, ale přesto dojednali příměří. To ale dlouho nevydrželo a v roce 1914 vypukla stávka na železnici, která přerostla v generální stávku. Nebezpečí revoluce zažehnal Smuts vyhlášením stanného práva. Jednal přitom nemilosrdně, odborové předáky bez soudu deportoval a v parlamentu si zpětně nechal všechno posvětit. A to bylo moc i na Staré Búry, kteří v důsledku toho založili National Party (Národní stranu), aby mohli bojovat proti všemocného tandemu Botha - Smuts.

První světová válka.

Na začátku první světové války vytvořil Smuts Unijní obranné síly. Jejich prvním úkolem bylo potlačit povstání v Maritzu, což se podařilo až v listopadu 1914. Poté spolu s Louisem Bothou vedli Jihoafrickou armádu do Německé Jihozápadní Afriky a brzy ji dobyli.V roce 1916 dostal generál Smuts další úkol dobýt Německou Východní Afriku. O celém tažení vydal v roce 1918 velitel dělostřelectva plukovník (později generál) J.H.V. Crowe knihu "Tažení generála Smutse ve Východní Africe". 18. února byla Smutsovi dočasně propůjčena hodnost generálporučíka.  I když tažení se celkem vydařilo, německé síly se nedařilo porazit. Smutse kritizoval jeho zpravodajský důstojník plukovník Richard Meinertzhagen za to, že se vyhýbá čelním útokům, což by podle něj bylo mnohem levnější, než na sebe nenavazující úhybné manévry, které celé tažení prodlužovaly a díky čemuž umíralo hodně vojáků na tropické nemoci. Meinertzhagen věřil, že Horace Smith-Dorrien (proslavený záchranným ústupem britské armády u Monsu), který se měl ujmout velení v roce 1916, rychle porazí německého velitele plukovníka (později generála) Paula Emila von Lettow-Vorbecka. O Smutsovi napsal: "Smutsova opatrnost stála Británii statisíce životů a miliony liber...Smuts nebyl prozíravý voják, byl to brilantní státník a politik, ale ne voják." Na generálporučíka byl za vynikající službu v poli Smuts povýšen k 1. lednu 1917.  Začátkem roku 1917 opustil Smuts Afriku a odcestoval do Londýna, protože byl pozván Davidem Lloydem Georgem do Válečného kabinetu impéria a do Výboru pro válečnou politiku. Smuts zpočátku navrhoval obnovit útoky na západní frontě a tím postupně vyčerpávat nepřátelské síly pro případ, že další ruská účast ve válce bude nejistá a Francie a Itálie začnou pošilhávat po separátním míru. Lloyd George potřeboval energického velitele jako nástupce za Murraye na Střední Východ, ale Smuts koncem května velení odmítl, protože by nedostal slíbené prostředky k rozhodnému vítězství a souhlasil s Robertsonem, že závazky na Západní frontě neumožňují dobývání Jeruzaléma. Místo něj byl poté jmenován Allenby. Stejně jako ostatními členy Válečného kabinetu impéria i jím otřásly na západní frontě následky třetí bitvy u Yppres.  V roce 1917 v důsledku náletů německých vzducholodí a povzbuzován Vikomtem Frenchem sepsal Smuts kritiku stavu britského letectva (tzv. Smutsova zpráva). V mnohém mu v tom pomohl jeho podřízený generál Sir David Henderson. Tato zpráva vedla k vyčlenění letectva jako samostatné ozbrojené síly, ze které se později stalo Royal Air Force (Královské letectvo).  V polovině ledna 1918 si Lloyd George pohrával s myšlenkou jmenovat Smutse vrchním velitelem pozemních i námořních sil proti Turecku. S tímto návrhem seznámil dříve Válečný kabinet impéria, než jeho velitele Robertsona. Začátkem roku 1918 byl Smuts poslán do Egypta, kde měl s Allenbym a Marshallem projednat hlavní aktivity v této oblasti. Ještě před odjezdem se názorově rozešel s Robertsonem kvůli jeho přehnaných požadavkům na posily a požadoval jeho odvolání z funkce. Allenby také sdělil Smutsovi Robertsonovy soukromé instrukce, (předané mu Walterem Kirkem, kterého Robertson stanovil Smutsovým poradcem), dle kterých nemá význam vypracovávat se Smutsem plány ofenzívy, kterou by podpořily tři divize stažené z Mezopotámie. Ty by měly dobýt v červnu Haifu a na podzim Damašek a rychlost jejich postupu by byla limitována jen kladením nových železničních kolejí, což nakonec vytvořilo podmínky Allenbyho úspěšné ofenzívy koncem roku.  Stejně jako většina britských politiků a vojenských velitelů v průběhu První světové války byl Smuts přesvědčen, že americké expediční síly postrádají patřičné zkušenosti a vedení. Podporoval spíše myšlenku aby anglo-francouzský štáb velel i americkým silám. Neměl vysoké mínění o velitelských schopnostech generála Johna J. Pershinga a dokonce napsal důvěrné memorandum Lloydu Georgovi, ve kterém požadoval, aby Pershing byl zproštěn velení, které by mělo být svěřeno "někomu důvěryhodnějšímu, například mně." Když se to provalilo, žádnou zvláštní popularitu u Američanů tím nezískal.

Politik.

Smuts a Botha byli mezi hlavními účastníky Pařížské mírové konference. Oba propagovali smíření s Německem a omezené reparace. Smuts usiloval o silnou Společnost národů, což se ale nepovedlo zrealizovat. Versaillská smlouva přidělila Jihoafrické Unii mandát C nad Německou Jihozápadní Afrikou (ze které se později stala Namibie), kterou okupovala od roku 1919 až do úplného odchodu v roce 1990. Stejně tak Austrálie dostala přidělený stejný mandát nad Německou Novou Guineou, kterou okupovala až do roku 1975. Smuts i australský ministerský předseda Billy Hughes se obávali vzrůstající moci Japonska po první světové válce. Když byla Německá Východní Afrika rozdělena do tří mandátů (Ruanda, Burundi a Tanganjika), jeden z návrhů na pojmenování Tanganjiky byl "Smutsland". Smuts, který už od 19.století prosazoval rozšíření Jihoafrické Unie až k řece Zambezi, byl zklamán pouhým udělením mandátu nad Jihozápadní Afrikou a chtěl celé území plně včlenit do Jihoafrické Unie.  Po konferenci se vrátil Smuts do místní politiky. Když v roce 1919 zemřel Botha, byl zvolen ministerským předsedou a byl jím až do šokující volební porážky od Národní strany v roce 1924. Po smrti bývalého amerického prezidenta Woodrowa Wilsona prohlásil, že "ne Wilson, ale celé lidstvo v Paříži selhalo."  U příležitosti Konference Briského Impéria v roce 1920 si Smuts zajel do Irska na setkání s Eamonem de Valerou a pokusil se zprostředkovat příměří mezi válčícími britskými a irskými nacionalisty. Snažil se prosadit pro Irsko statut dominia stejný, jako měla Austrálie a Jihoafrická Unie.  Smuts byl také botanik a sbíral náruživě rostliny z celé Jižní Afriky. Mezi lety 1920 - 1930 se zúčastnil s významným botanikem Johnem Hutchinsonem několika výprav. Byl také aktivním horolezcem a podporovatelem tohoto sportu. Jedna jeho oblíbená výstupová cesta na Stolovou horu nad Kapským městem je také po něm pojmenována. V únoru 1923 odhalil pomník členům Horolezeckého klubu padlým ve válce.  V třicátých letech byl Smuts čelným představitelem politiky usmíření (appeasmentu). V prosinci 1934 v projevu v Královském Institutu Mezinárodních záležitostí řekl:  "Jak odstranit pocit ponížení, kterým je posedlá a bojím se že i otrávená duše Německa? Existuje jediná cesta, a to je přiznat jí upřímně, svobodně a bezvýhradně stejný status jako okolním sousedům....I když rozumím a chápu francouzský strach, chápu i to, že se Německo cítí jako vězeň i šestnáct let po ukončení války. Pokračování důsledků Versaillské konerence by mělo být špatným svědomím Evropy a nebezpečím pro zachování budoucího míru...Již kvůli smyslu pro fair-play by bylo třeba tento stav zrevidovat. Jeví se to nezbytné a bylo by to rozhodně prozíravé. Zlomte jejich okovy, humánně vysvoboďte tyto zakomplexované duše a Evropa za to bude odměněna klidem, bezpečím a budoucí prosperitou."  I když v říjnu 1934 v projevu pro univerzitu St. Andrews říká zase:  "Nová tyranie převlečená do atraktivních vlasteneckých barev láká všude mladé do svých služeb. Svoboda musí podniknout mohutný protiútok, aby ochránila sama sebe a celou naši západní civilizaci. Zase jednou jsou naši mladí osloveni výzvami k hrdinství. Boj za lidskou svobodu je a vždycky bude hlavním úkolem budoucnosti."

Holismus a s ním spojená akademická práce.

Během svého působení na akademii prosazoval myšlenky holismu, který definoval jako "základní prvek nutný ke stvoření celého vesmíru", což popsal ve své knize "Holismus a vývoj" z roku 1926. Smutsova definice holismu byla spojena s jeho politicko-vojenskými aktivitami, hlavně s jeho touhou vytvořit Společnost národů. Jak jeden jeho životopisec napsal:  Mělo to mnohé společné s jeho životní filosofií, která se postupně rozvinula a ztělesnila v jeho knize. Malé jednotky se musí proměnit ve větší celky a ty poté musí bez ustání růst do stále větších struktur. A pouze tento postup znamená pokrok. Tudíž spojení čtyř provincií do Jihoafrické Unie, vytvoření Britského společenství národů a konečně vytvoření Společnosti národů celého světa bylo logickým důsledkem jeho filosofických dogmat.

Smuts a segregace.

Smuts byl po většinu svého politického života důrazný stoupenec oddělení jednotlivých ras. V roce 1929 uzákonil vznik oddělených institucí pro bílé a černé a předznamenal tím ducha apartheidu.  Původní praxe ve společné instituci promíchávala bílé i černé a díky tomu byla původní domorodá společnost a její tradice lehkomyslně, někdy i záměrně ničeny. Takže vznikl nový prvek, "rozdělení ras jihoafrických občanů, neboli segregace", který znamenal vytvoření dvou vzájemně oddělených institucí pro dvě skupiny obyvatelstva žijících na vlastních od sebe oddělených územích. A právě tyto oddělené instituce vyžadovaly územní rozdělení bílých a černých. Pokud by žili všichni promícháni a pospolu, nebylo by možné je rozdělit pod jednotlivé instituce, takže z toho vyplynula i nutnost rozdělení jednotlivých oblastí.  Smutsův náhled na domorodce byl blahosklonně povýšený, viděl je jako nezralé lidské bytosti, které potřebovaly být vedeny bílými. Což ostatně byl názor, který sdílela v průběhu celého jeho politckého života naprostá většina ne-domorodců. Smuts je charakterizoval takto:  Jsou to děti přírody, které neoplývají vnitřní pevností a houževnatostí typickou pro Evropany. Nemají ani naši společenskou a morální motivaci, která v poměrně krátkém čase vybudovala evropskou civilizaci.  Přestože Gándhí a Smuts byli v mnoha směrech protivníci, vzájemně se respektovali a dalo by se říct i obdivovali. Než se Gándhí vrátil v roce 1914 do Indie, obdaroval generála Smutse párem vlastnoručně vyrobených sandálů. V roce 1939 napsal Smuts (v té době ministerský předseda) esej do pamětního sborníku ke Gándhího sedmdesátinám a vrátil mu sandály s připojeným poselstvím: "Obouval jsem tyto sandály v průběhu mnoha letních měsíců, i když jsem si byl vědom, že nejsem hoden chodit v botách tak velikého muže."  Smuts byl často obviňován, že je politik, který v cizině opěvuje ctnosti humanismu a liberalismu, ale praxe doma už vypadá úplně jinak. Bylo to například jasně vidět v roce 1946, kdy Indie vznesla v OSN oficiální stížnost ohledně rasové diskriminace Indů v Jižní Africe. Smuts se osobně dostavil na Valné shromáždění OSN, kde bránil politiku své vlády a vášnivě obhajoval celou věc jako otázku vlastní jurisdikce své země. Nicméně Valné shromáždění rasovou politiku Jižní Afriky odsoudilo a vyzvalo Smutsovu vládu, aby uvedla chování k jihoafrickým Indům do souladu se základní principy Charty OSN.  Na stejném shromáždění prezident Afrického národního kongresu generál Alfred Bitini Xuma spolu s delegáty Jihoafrického kongresu Indů nastolil otázku brutality Smutsova policejního režimu proti horníkům stávkujícím počátkem roku za vyšší mzdy a také vyhlásil rozšíření boje o rasovou rovnoprávnost v Jižní Africe.  V roce 1948 poněkud ustoupil od svých dřívějších postojů k segregaci a podporoval doporučení Faganovy komise, podle kterých by měli být domorodci uznáni jako stálí obyvatelé bílé Jižní Afriky a ne pouze jako dočasní dělníci patřící do rezervací. Bylo to v přímém rozporu s politikou Národní strany, která si přála rozšířit a tím i formálně stvrdit apartheid. Nicméně neexistuje žádný důkaz, že by Smuts někdy podporoval myšlenku rovných politických práv pro černé a bílé. A další Smutsův citát:  Myšlenka, že by domorodci měli být přesídleni a nacpáni do svých kraalů (domorodých vesnic) se mi jeví jako největší nesmysl, který jsem kdy slyšel.  Faganova komise nechtěla podpořit vznik ne-rasové demokracie v Jižní Africe, ale chtěla jen trochu uvolnit kontrolu přílivu domorodců do oblastí měst, aby usnadnila přísun pracovníků do průmyslových odvětví. Měla také připravit určité zmírnění pasových zákonů, které značně omezovaly pohyb domorodců.

Druhá světová válka.

Po devíti letech v opozici a po působení v akademické sféře se vrátil jako místopředseda vlády ́velké koalice ́ vedené J.B.M.Hertzogem. Když v roce 1939 Hertzog navrhoval vyhlásit neutralitu ve vztahu k nacistickému Německu, byl na stranickém sjezdu odvolán a Smuts se stal podruhé ministerským předsedou. Již v průběhu první světové války spolupracoval s Winstonem Churchillem a už tehdy se mezi vytvořilo jakési osobní i pracovní pouto. Jako služebně nejstarší Jihoafričan byl v roce 1939 pozván do Válečného kabinetu impéria a 24. května 1941 byl jmenován polním maršálem Britské armády.  Smutsovu důležitost v průběhu války ještě zdůraznil docela troufalý návrh předložený začátkem roku 1940. Podle něj by měl být Smuts jmenován ministerským předsedou Velké Británie v případě smrti nebo kvůli nezpůsobilosti výkonu funkce Winstona Churchilla. Tento nápad předložil Churchillův osobní sekretář Sir John Colville nejprve královně Marii a posléze i králi Jiřímu VI., kteří mu byli potom nakloněni.  V květnu 1945 zastupoval Jižní Afriku v San Franciscu při sepisování Charty spojených národů. V roce 1945 byl navržen norským politikem Halvdanem Kohtem jako jeden ze sedmi kandidátů na Nobelovu cenu míru. Nicméně nakonec žádný z nich nominován nebyl a Nobelovu cenu za mír 1945 získal bývalý americký ministr zahraničí a ́otec OSN ́ Cordell Hull.

Po válce.

Během Smutsova druhého období ve funkci ministerského předsedy bylo provedeno mnoho reforem na poli sociálního zabezpečení. V letech 1944 a 1947 bylo rozšířeno důchodové pojištění a příspěvky na invaliditu pro ́Indy ́ i ́Domorodce ́, i když se jejich výše u jednotlivých ras lišila. Zákon o pojištění pracujících z roku 1941 "pojistil všechny zaměstnance bez ohledu na to, jestli za ně platili zaměstnavatelé pojistné a také rozšířil soupis nemocí z povolání". Zákon o nezaměstnanosti z roku 1946 zavedl celonárodní pojištění nezaměstnaných, i když s určitými výlukami.  Smuts také v cizině reprezentoval svou zemi. V roce 1947 byl jedním z čelních hostů na svatbě princezny Alžběty a Filipa, vévody z Edinburgu. Ovšem doma se negativně projevilo jeho angažmá v druhé světové válce a také jeho podpora Faganovy zprávy. V důsledku toho ztratil hodně popularity u rodilých Afrikánců a ve všeobecných volbách roku 1948 vyhrála apartheid podporující Sjednocená národní strana vedená Danielem Francoisem Malanem.  17. září 1948 byl jmenován velícím plukovníkem Regimentu domobrany západní provincie. Týden po velké oslavě jeho osmdesátých narozenin v Johannesburgu a Pretorii, 25. dubna 1950 ho postihl srdeční infarkt, na jehož následky zemřel 11. září 1950 na své farmě Doornkloof v Irene nedaleko Pretorie.

Podpora sionismu.

Jihoafričtí přívrženci Theodora Herzla kontaktovali Smutse již v roce 1916. Smuts byl významným podporovatelem vzniku židovského státu a bojoval už ve třicátých letech proti nastupujícímu antisemitismu. Podporoval také Balfourovu deklaraci a v Londýně se spřátelil s budoucím izraelským prezidentem Chaimem Weizmanem. V roce 1943 v dopise Smutsovi Weizman nastínil plán, jak by mohly Britské africké kolonie konkurovat Spojeným státům. Ve funkci premiéra několikrát osobně zajistil peníze pro sionistické organizace. Jeho vláda "de facto" uznala stát Izrael už 24. května 1948, 10 dní poté, co jej vyhlásil David Ben Gurion. Vlivem volební porážky z 26. května 1948 byl ale stát Izrael "de jure" uznán až 14. května 1949. Nicméně v době, kdy byl místopředseda Hertzogovy vlády, byl přijat Cizinecký zákon, který značně ztížil židovské přistěhovalectví do Jižní Afriky a který byl reakcí na sílící antisemitismus Afrikánců.  Smuts také lobboval proti Bílé knize z roku 1939, což byl zákon omezující židovské přistěhovalectví do Palestiny.  V Izraeli je po Smutsovi pojmenováno několik ulic a kibuc Ramat Yohanan.  Smuts také sepsal Weizmanův epitaf, ve kterém ho nazval "největším židem od časů Mojžíše."  Smuts kdysi prohlásil:  "Tato válka, velká válka za spravedlnost a svobodu, s sebou přinesla obrovské změny, ale pochybuji, jestli některá z nich předčila osvobození Palestiny a jejího uznání jako Domov Izrael."  Jan Smuts byl také oceněn titulem Spravedlivý mezi národy.

Další zastávané funkce.

V roce 1931 se Smuts stal prvním nebritským prezidentem Britské asociace pro vědecký pokrok. Téhož roku byl také zvolen jako druhý nebritský čestný rektor univerzity v St.Andrews (po Fridtjofu Nansenovi). Od roku 1948 až do své smrti byl jako první člověk nepocházející z Velké Británie čestným rektorem univerzity v Cambridge.

Rodina.

Smuts se v roce 1897 oženil s Isabelou (Isie) Margaretou Krige (později přezdívanou "Ouma"). Pocházela ze Stellenbosche a bydlela blízko Smutsových. Měli spolu šest dětí.

Dějinný odkaz.

Jedním z jeho největších mezinárodních úspěchů bylo založení Společnosti národů, jejíž koncepce a rozvoj ležely plně na Smutsovi. Později také naléhal na zřízení nové mezinárodní organizace, Spojených národů. Smuts sám sepsal preambuli Charty spojených národů a byl vůbec jediným člověkem, který podepsal obě Charty, Společenství národů a OSN. Byl také jediným politikem, který se zúčastnil obou konferencí ukončujících světové války ve Versailles a v Postupimi. Usiloval o úpravu vztahů mezi Spojeným královstvím a jeho koloniemi a pomohl tak vytvořit Britský Commonwealth v podobě, v jaké ho známe dodnes. Ovšem jeho aktivity v této oblasti byly někdy kontraproduktivní, například když ho v roce 1946 Valné shromáždění OSN vyzvalo, aby jednal s jihoafrickými občany indického původu v souladu s ustanoveními Charty spojených národů, které sám vytvořil a podepsal.  Mezinárodní letiště v Johannesburgu neslo v letech 1952 až 1994 jeho jméno. Poté bylo přejmenováno na Johannesburské mezinárodní letiště, aby název neobsahoval žádné politické konotace. Nicméně v roce 2006 bylo přejmenováno podle politika Afrického národního kongresu Olivera Tambo.  V televizním hlasování o největšího Jihoafričana všech dob v roce 2004 se Smuts umístil na předním místě. Pořadí prvních deseti mělo být stanoveno druhým kolem volby, které ale bylo kvůli politické korektnosti zrušeno a na první místo byl dosazen Nelson Mandela. Po prvním kole byl polní maršál Smuts na sedmém místě.

Jan Christiaan Smuts (24. května 1870 – 11. září 1950) byl jihoafrický státník, voják a filozof. Kromě různých vládních postů byl v letech 1919 až 1924 a 1939 až 1948 předsedou vlády Jihoafrické unie.

Jan Christiaan Smuts (* 24. Mai 1870 auf der Farm Bovenplaats bei Riebeek West, Kapkolonie; † 11. September 1950 in Irene bei Pretoria; gelegentlich auch "Jan Christian Smuts") war ein südafrikanischer Staatsmann, Philosoph, burischer General und britischer Feldmarschall. Von 1919 bis 1924 und von 1939 bis 1948 war er Premierminister der Südafrikanischen Union.


Starší koncepce.

Platón.

Původní řecké slovo mimésis znamenalo také „smyslové zpředmětnění, předvedení, vyjádření pravděpodobnosti“. Primární význam „nápodoba“ převládl až díky pozdějšímu latinskému překladu „imitatio“. Úvahy o mimésis začaly již u předsókratiků, kdy byl pojem vztahován kromě umění také na vědy a řemesla. Platón později tematizoval mimésis ve svém dialogu "Ión", a především pak v "Ústavě" (Knihy II, III a kniha X.). V dialogu "Ión" tvrdil, že poezie je uměním božské posedlosti nebo inspirací. Ve III. knize Ústavy rozlišil básnickou řeč na "mimésis" a "diegésis" – zatímco mimésis vytváří iluzi, že mluvčím pronášeného je někdo jiný, u diegésis se mluvčí sám prezentuje jako autor (v moderních pojmech „showing“ a „telling“, popřípadě přímá řeč a nepřímá řeč). V X. knize se k básnictví vrátil a vykázal je ze svého ideálního státu, neboť básnictví je podle něj až na „třetím místě od pravdy“ – básníci totiž, kdykoliv napodobují jevy reálného světa, napodobují napodobeniny idejí.

Aristotelés.

Aristotelés pojednal o mimésis ve své "Poetice". Ačkoliv byl Platónem ovlivněn, je jeho dílo stavěno do protikladu k Platónově koncepci. Aristotelés chápal mimésis jako typicky lidský sklon, antropologickou konstantu, kterou se člověk odlišuje od zvířete. Omezil mimésis na poezii (ve smyslu literatury), hudbu a výtvarné umění; vizuální a poetická mimésis mají přitom v jeho pojetí styčné body. Cílem básníků a malířů nemá být přesné vyobrazení jednotlivé věci, nýbrž její vylepšení a univerzalizace, tedy proměna v dílo schopné vypovídat o světě vůbec. Místo toho, aby umělec přesně zachytil, co se stalo (jak to činí historik), má zachytit daný jev v souladu s pravidly pravděpodobnosti a nutnosti. I v případě, že tvůrce pracuje s reálnými událostmi, má z nich svými zásahy učinit skutečnost „vyššího“ řádu; umělec tedy nemá zachycovat to, co vzniklo působením přírody, nýbrž napodobovat přírodu jako tvořivou sílu.

Antická historiografie.

Přestože Aristotelés rozlišoval literaturu mimetickou (uměleckou, založenou na pravděpodobnosti) a nemimetickou (historiografickou), začalo se později užívat pojmu mimésis také v kontextu historiografických textů, a to nejpozději od 1. století př. n. l. Prvním významným historikem, který s pojmem mimésis pracoval, byl Duris ze Samu ve 3. století př. n. l. Podobně k věci přistupoval také Dionýsios z Halikarnassu, když napsal, že Hérodotos dokázal při popisu historických událostí lépe napodobovat osobnosti, zatímco Thúkydidés vynikal nápodobou citů. Thúkydida však kritizoval za to, že ve svém podání veřejných projevů slavných osobností (například Perikla) nebyl dostatečně věrný tomu, jak by v dané situaci daný projev pravděpodobně vypadal, čímž se proti konceptu mimésis prohřešoval. Mimetičnost vyžadoval od historiografických spisů také významný teoretik Pseudo-Longinos ve svém spise "O vznešenu" (1. století). V římské antice, počínaje Dionýsiem z Halikarnassu, se koncept mimésis (respektive imitatio) rozšířil z napodobování přírody také na imitaci starších autorů, vnímaných jako kvalitní. Seznamy tvůrců hodných napodobení pak byly významnou součástí literárního života, byť nepanovala shoda, zda imitovat pouze jednoho vybraného spisovatele.

Pozdní antika a středověk.

V pozdní antice a v průběhu středověku vedle sebe fungovaly obě koncepce, platónská (nedůvěra k mimezi jako nedokonalé a odvozené kopii reality) i aristotelská (vnímání mimésis jako organizace lidských zkušeností a jejich opatřování smyslem). Svatý Augustin vycházel z Platóna a byl vůči mimésis tvrdý – napsal, že dramata a poezie jsou nebezpečné svým působením na člověka a tím, že vytvářejí klamné fantazijní obrazy (fantasmata). Na jeho kritiku navázali středověcí encyklopedisté jako Isidor ze Sevilly nebo Hrabanus Maurus. Středověké pojetí nápodoby se v platónovském duchu zaměřilo na Bohu jakožto zdroj kreativity a předmět nápodoby, byť více v praktickém životě než v umělecké tvorbě (imitatio Christi). Aristotelské pojetí bylo do dalších období přeneseno především prostřednictvím Horatiova dopisu "O umění básnickém" ("De arte poetica"). Ve vrcholném a pozdním středověku pak hrál významnou roli zejména překlad Averroova komentáře k "Poetice" od Hermanna Alemanna z roku 1256; v tomto překladu se užívá pojmu assimilatio (připodobnění).

Raný novověk a 19. století.

Aristotelsko-horatiovská tradice měla pak značný vliv též v raněnovověkém estetickém myšlení – v Itálii je převzali raní teoretikové klasicismu jako Antonio Minturno, Lodovico Castelvetro nebo Joseph Justus Scaliger. V renesanční Anglii se k Aristotelově pojetí přihlásili Roger Ascham nebo Philip Sidney. Ačkoliv bylo umění někdy chápáno jako „pouhá“ reprodukce, mnohdy bylo coby kreativní tvorba přinášející vzdělání a potěšení stavěno nad samotnou přírodu – například Sidney pojal ve své "Obraně básnictví" ("An Apology for Poetry", 1595) mimésis jako vytváření „zlatého světa“, jenž stojí nad „mosazným světem“ reality. Jedním z klíčových textů renesance a osvícenství byl Senecův dopis Lucilovi č. 84, ve kterém bylo doporučeno, aby autor sbíral materiály z mnoha zdrojů a následně je strávil a seskládal do nové podoby.  Debaty o podstatě mimésis a o tom, do jaké míry by měla být užívána v moderní tvorbě, pokračovaly také v 18. století, zejména v otázce napodobování klasických děl. Významný německý estetik Johann Joachim Winckelmann napsal v eseji "Myšlenky o imitování řeckých děl v malířství a sochařství" ("Gedanken über die Nachahmung der griechischen Werke in der Malerei und Bildhauerkunst", 1755), že nápodoba antických umělců je jediný způsob, jak se stát velkými a nenapodobitelnými. Ve stejné době jiní myslitelé začali pokládat stále silnější důraz na individuálního génia a jednoduchou imitaci odsuzovali – například anglický myslitel a básník Edward Young ve svých "Úvahách o původní tvorbě" ("Conjectures on Original Composition", 1759), německý filosof Immanuel Kant v "Kritice soudnosti" ("Kritik der Urteilskraft", 1790) nebo anglický básník a výtvarník William Blake. V období romantismu pak význam koncepce mimésis jako imitatio značně poklesl, neboť autoři se vůči svým předchůdcům často snažili spíše vymezovat. Rozšířeným pojetím bylo v romantismu chápání umění jako nápodoby vnitřních obrazů, což je teze, kterou razil například německý myslitel Friedrich Schleiermacher. K platónsko-aristotelskému chápání mimésis jako nápodoby světa v uměleckém díle se pak otevřeně přihlásili také teoretikové literárního realismu; tento přístup chápali jako obdobu svých snah.  Kromě teorií mimésis v umění se v průběhu historie rozvíjela také pojetí mimésis jako základního kamene mezilidských vztahů a lidského života vůbec. K reprezentantům tohoto typu myšlení patřil v 18. století Denis Diderot, později pak sociolog Gabriel Tarde (který vysvětloval fungování civilizací tím, že jedinci imitují jiné jedince, přičemž kultura se postupně stává stále komplexnější) nebo psycholog Sigmund Freud (který navazoval na Tarda a do centra svých psychoanalytických teorií postavil ego jako produkt identifikace s ostatními a jejich nápodoby).

Moderní koncepce.

V roce 1946 vydal Erich Auerbach knihu "Mimesis. Zobrazení skutečnosti v západoevropských literaturách" ("Mimesis. Geschichte des abendländischen Realismus", 1946), na ploše dvaceti kapitol zachycující proměny práce s mimésis v různých obdobích západoevropské literatury a jejich sociálněhistorického pozadí. Tato kniha, jež se stala jedním ze základních kamenů pro studium literární komparatistiky a literární historie, chápe mimésis jako věrný obraz reality, a tím se vymezuje vůči formalistickému přístupu. Auerbachovo pojetí kritizovali především v 60. a 70. letech další literární vědci, kteří rozuměli mimésis pouze jako mimetické iluzi, neboť jazyk a jazykové dílo může referovat pouze k jazyku, a tudíž nezobrazuje skutečnost.  K významným kritikům patřil obzvláště Roland Barthes, který tvrdil, že reálno je nereprezentovatelné, ač se o to lidé v literatuře pokoušeli. Jazyk a vyprávění si podle něj konstruují vlastní svět, a jsou tudíž autoreferenční, byť zároveň vznikají v určitém okamžiku dějin a vztahují se jak k nim, tak k jiným textům. Ve své významné eseji „Efekt reálného“ (1968) popsal, jak je v literárním realismu pomocí „zbytečných detailů“ navozována iluze toho, že je pojednáváno o reálném světě, a na základě toho je pak text vnímán jako pravděpodobný. Cílem literární mimésis tak podle něj není vytvoření iluze reálného světa, ale iluze pravdivého diskurzu o reálném světě. Gérard Genette postavil svou koncepci na platónsko-aristotelském pojetí mimésis a diegésis (vyprávění), avšak tuto klasickou dvojici upravil na „vyprávění o slovech“ a „vyprávění o událostech“. Tvrdil přitom, že ačkoliv „vyprávění o slovech“ (tedy monology, dialogy, citace) by se v platónském slova smyslu označovaly za mimésis, o skutečnou nápodobu se nejedná. Verbální projev podle něj nenapodobuje realitu, místo toho představuje řeč (jazykový akt), a jelikož dokonalá nápodoba není nápodoba, ale věc sama, o mimésis v tomto případě nelze mluvit. Mimésis je pro Genetta pouze nedokonalá nápodoba, tedy vyprávění, tudíž to, co klasičtí řečtí filosofové označovali jako diegésis.  Paul Ricoeur vyšel z aristotelovské pojmové dvojice mimésis (napodobení) a mythos (uspořádaný sled událostí) a znovu zdůraznil názor, že mimésis není pouhou imitací, nýbrž tvořivá a dynamická činnost. Mythos podle něj vzniká uspořádáním faktů, činů a událostí prostřednictvím mimésis. Mimetickou aktivitu rozdělil Ricoeur do tří fází – mimesis I je poznáváním a osvojováním světa (předporozumění), mimesis II je konfigurací času a narativu do podoby literární fikce, a konečně mimesis III je rekonstrukce a doplňování prostřednictvím aktu četby.

Mimésis (řec. "μίμησις", odvozeno od slova "μιμεîσθαι", "mimeisthai", napodobovat), v počeštěné podobě také mimese nebo mimeze, znamená napodobení nebo znázornění. Od dob antických funguje jako jeden ze základních konceptů úvah nad uměním, zejména v rámci estetiky a literární vědy. Klíčovou roli hrálo pojetí umění jako nápodoby u Platóna a Aristotela, později především v raněnovověkém pohledu na uměleckou tvorbu. Z moderních autorů se problému mimésis věnovali Erich Auerbach (mimésis jako obraz reality), Roland Barthes (mimésis jako iluze), Gérard Genette (mimésis jako diegésis) či Paul Ricoeur (mimésis jako poznání). S pojmem mimésis je také spojena otázka, co přesně je napodobováno (zda jsou to například ideje věcí, příroda sama, vnitřní prožitek člověka, či příroda a klasičtí autoři) a jaký má umělecké dílo přesně vztah k napodobovanému objektu či jevu (zda jde o pasivní nápodobu přírody, nebo o její nové uspořádání a kreativní vytváření nového univerza). Mimésis má blízko také k pojmu realismus.

Mimesis (von ) bezeichnet ursprünglich das Vermögen, mittels einer Geste eine Wirkung zu erzielen. Als Mimesis bezeichnet man in den Künsten das Prinzip der Nachahmung im Sinne der Poetik des griechischen Philosophen Aristoteles, im Unterschied zur "imitatio", der kunstgerechten Nachahmung älterer, meist antiker Vorbilder. Platon verstand unter Mimesis die „nachahmende Rede“, die man heute als direkte Rede bezeichnet, im Gegensatz zur Diegesis, der Erzählung:


Životopis.

Obec Overijssel, kde se Justus Lipsius narodil je součástí dnešní Belgie. Jeho rodiče ho poslali studovat na jezuitskou vysokou školu v Kolíně nad Rýnem. Když mu bylo šestnáct let začali se obávat že by se mohl stát členem jezuitského řádu. Justus proto přešel na univerzitu v Leidenu.  V roce 1567 vydal svou publikaci "Variarum Lectionum Libri Tres", kterou věnoval kardinálovi Antoine Perrenot de Granvelle, což mu vyneslo jmenování tajemníkem a návštěvu Říma v doprovodu kardinála. V Římě Lipsius zůstal dva roky a věnoval svůj volný čas studiu latinských klasiků, shromažďoval texty a zkoumal rukopisy ve vatikánské knihovně. Po návratu z Říma vydal v roce 1575 svou druhou publikaci obsahující kritické texty: "Antiquarum Lectionum Libri Quinque. " Ve srovnání s "Variae Lectiones" vydanou před osmi lety se ukazuje, že postoupil od pojmu konjunkce (dohadná emendace) k pojmu kompletace.

Akademická kariéra.

V roce 1570 cestoval Burgundskem, Německem, Rakouskem a Čechami. Na univerzitě v Jeně působil více než rok jako učitel. Předpokladem byl jeho souhlas s luteránskou církví. Na cestě zpět do Leuvenu pobýval nějaký čas v Kolíně nad Rýnem, kde se zase musel chovat jako katolík. Poté se vrátil do Leuvenu. Neustálé boje Nizozemska proti španělské nadvládě trvající od roku 1568 do roku 1648, zvané osmdesátiletá válka jej záhy donutila uchýlit se do Antverp v severním Nizozemsku, kde jej v roce 1579 nově založená univerzita v Leidenu jmenovala profesorem historie. Na univerzitě zastával funkci rektora. V Leidenu Lipsius strávil jedenáct let. Bylo to období jeho největší produktivity. V té době pracoval na publikaci o Senecovi a Tacitovi a vydal i řadu jiných prací. Některé byly určeny pro vědecké studium, jiné byly sbírkami klasických autorů a jiné byly napsány v obecném zájmu. Jedna z těchto prací je jeho pojednání o politice "Politicorum Libri Sex" z roku 1589. V pojednání dokazuje, že přestože je veřejným učitelem v zemi, která vyznává toleranci, neodchýlil se od státní protireformační politiky španělského guvernéra v Nizozemí Fernanda Álvarez de Toledo a Filipa II. Španělského. Napsal, že vláda by měla podporovat pouze jedno náboženství a vyhnat nesouhlasící ohněm a mečem. Toto prohlášení nesmiřitelného katolíka Lipsia vystavilo mnoha útokům, ale opatrné úřady v Leidenu jej ochránili uveřejněním prohlášení, že jeho výraz "Ure, seca" (Palte a řežte) byl pouhou metaforou pro energické zacházení s jinověrci.

Pozdní život.

Na jaře 1590 opustil Lipsius Leiden pod záminkou léčebného pobytu v lázních. Vybral si lázně v Mohuči, kde se usmířil s římskokatolickou církví. Tento smír velice zaujal katolický svět a Lipsius dostával mnoho pozvání od dvorů a univerzit v Itálii, Rakousku a Španělsku. On ale raději zůstal ve své vlastní zemi a nakonec se usadil v Leuvenu jako profesor latiny v Collegium Buslidianum. (Jinak zvaná Collegium Trilingue, nebyla formálně součástí univerzity v Leuvenu, ale byla založena skupinou humanistů, kteří chtěli šířit humanismus a oživení klasiků (konkrétně literae humaniores), které nebyly v té době na středověké univerzitě Leuven přednášeny. Colleguim podporovalo výuku tří starověkých jazyků: latiny, řečtiny a hebrejštiny.) Lipsius neočekával že bude ještě někdy učit. Byl jmenován do funkce soukromého poradce a historiografa španělského krále Filipa II. Pokračoval v publikování jako předtím, jeho stěžejní práce jsou "De militia romana" z roku 1595 a "Lovanium" z roku 1605, zamýšlené jako úvod do obecné historie Brabant. V roce 1606 Lipsius v Leuvenu zemřel.

Odkaz.

Sídlo bývalého ředitelství Evropské rady (2004–2017) a Rady Evropské unie (1995–2017), budova Justus Lipsius, nese jeho jméno. Budova je stále používána oběma institucemi pro kanceláře a schůzky na nízké úrovni, a tak se jméno Justus Lipsius v lexikonu EU mnohokráte objevuje.  V roce 2006 byla jeho podobizna vybrána pro speciální edici pamětních mincí ražených ve zlatě a stříbře v hodnotě 10 eur. Mince byly vydány v Belgii. Revers mince ukazuje jeho portrét spolu s datem narození a úmrtí (1547–1606).

Lipsius jako politik.

Německý historik Gerhard Oestreich napsal, že Lipsiovy představy o ideálním občanovi, člověku, který jedná podle rozumu, je odpovědný sám za sebe, má kontrolu nad svými emocemi a je připraven bojovat, našel široké přijetí v turbulentních dobách reformace. Lipsiův názor převedený na politiku, byl postaven na základě racionalizace státu a jeho vládního aparátu, autokratické vlády prince, disciplíny rozdělované subjektům a silné vojenské obrany. Tyto zásady by položily základ vojenské revoluci, která proměnila první evropské válčení a poté vnitřní organizaci samotných evropských států. Tyto Oestreichovy závěry se setkaly s jistým skepticismem v akademické obci a představa, že Lipsiovy politické myšlenky měly rozhodující vliv na politický vývoj a vojenské reformy v Nizozemské republice, byla zpochybněna.

Justus Lipsius také Joest Lips nebo Joost Lips (18. října 1547 Overijse, Brabantsko – 23. března 1606 Leuven) byl vlámský filosof a humanista. Zabýval se především oživením stoicismu takovou formou, která by nebyla v rozporu s křesťanstvím. Jeho ideje o postavení člověka ve společnosti měly vliv na utváření moderního pojetí státu. Jeho nejslavnější dílo je "De Constantia" ("O stálosti").

Justus Lipsius (eigentlich Joest Lips; * 18. Oktober 1547 in Overijse (Flämisch-Brabant); † 23. März 1606 in Löwen) war ein flämischer Philosoph und Philologe.


Výsledky a tabulky.

7. dubna 1972 (17:00) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Československa: 12:11 Jan Klapáč, 15:52 Jaroslav Holík, 16:06 Václav Nedomanský, 17:30 Vladimír Martinec, 19:40 Václav Nedomanský, 20:18 Jaroslav Holík, 22:55 Václav Nedomanský, 27:57 Július Haas, 29:19 Jiří Holík, 30:46 Václav Nedomanský, 33:21 Ivan Hlinka, 34:49 Július Haas, 35:05 Július Haas, 47:21 Ivan Hlinka, 49:36 Bohuslav Šťastný, 50:23 Jiří Holík, 54:05 Rudolf Tajcnár, 56:22 Jiří Holík, 56:28 Jiří Kochta Branky Švýcarska: 55:27 Gérard Dübi Rozhodčí: Haley (CAN), Tegner (SWE) Vyloučení: 3:7 (4:0) Diváků: 10 079  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Milan Kužela, Rudolf Tajcnár, Jiří Bubla, Josef Horešovský – Jan Klapáč, Jaroslav Holík, Jiří Holík – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Július Haas – Vladimír Martinec, Ivan Hlinka, Bohuslav Šťastný.  Švýcarsko: Gérard Rigolet – René Huguenin, Peter Aeschlimann, Marcel Sgualdo, Gaston Furrer, Charles Henzen, Robert Chappot – Gérard Dübi, Michel Türler, Francis Reinhardt – Heini Jenni, René Berra, Guy Dubois – Hans Keller, Paul Probst, Velli Lüthi.  7. dubna 1972 (20:30) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky SSSR: 9:17 Alexandr Gusev, 11:28 Valerij Charlamov, 13:03 Vladimir Šadrin, 21:01 Jurij Blinov, 26:21 Vjačeslav Soloduchin, 36:03 Michajlov, 43:23 Alexandr Malcev, 47:39 Vladimir Vikulov, 51:10 Vladimir Vikulov, 54:36 Vladimir Šadrin, 57:30 Valerij Charlamov Branky SRN: nikdo Rozhodčí: Isotalo (FIN), Lee (USA) Vyloučení: 4:3 (2:0, 2:0) Diváků: 9 080  SSSR: Treťjak – Vasiljev, Ragulin, Kuzkin, Gusev, Lutčenko, Romiševskij – Vikulov, Malcev, Charlamov – B. Michajlov, V. Petrov, Blinov – V. Soloduchin, Šadrin, A. Jakušev.  SRN: Kehle (30:38 Makatsch) – Thanner, Völk, Schiechtl, P. Langner, Kadow, Schneitberger – A. Schloder, Hanig, Kuhn – Egger, L. Funk, Rothkirch – Philipp, R. Bauer, A. Hofherr.  8. dubna 1972 (17:00) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Švýcarska: 3:09 Anton Neininger Branky Švédska: 5:08 Anders Hedberg, 7:08 Håkan Wickberg, 18:31 Stig Larsson, 18:48 Håkan Wickberg, 25:24 Anders Hedberg, 26:57 Stefan Karlsson, 27:45 Lars-Göran Nilsson, 37:10 Björn Johansson, 39:17 Karl-Johan Sundqvist, 52:41 Stig Larsson, 53:24 Björn Palmqvist, 59:38 Björn Palmqvist Rozhodčí: Dombrovskij (URS), Kompalla (GER) Vyloučení: 2:1 (0:0) Diváků: 5 534  Švýcarsko: Rigolet (40:01 Molina) – Furrer, Sgualdo, Henzen, R. Chappot, Aeschlimann, Huguenin – Dürst, B. Wittwer, A. Neininger – Reinhard, Türler, Dubi – Dubois, R. Berra, Jenni.  Švédsko: Ch. Abrahamsson – B. Salming, Östling, Björn Johansson, Sjöberg, Sundqvist, Thommy Abrahamsson – Hammarström, Wickberg, Lundström – S. Larsson, Palmqvist, Stig-Göran Johansson – S. Karlsson, Hedberg, Lars-Göran Nilsson.  8. dubna 1972 (20:30) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky SRN: 22:05 Bernd Kühn, 23:06 Karl-Heinz Egger, 24:04 Gustav Hanig, 24:43 Otto Schneitberger, 43:17 Karl-Heinz Egger Branky Finska: 3:38 Matti Murto, 6:44 Lauri Mononen, 9:42 Lasse Oksanen, 14:32 Lauri Mononen, 17:39 Juha Rantasila, 25:11 Lasse Oksanen, 31:54 Seppo Repo, 41:42 Lauri Mononen Rozhodčí: Bucala, Kořínek (TCH) Vyloučení: 10:9 (2:5) Diváků: 5 340  SRN: Kehle – Thanner, Völk, Schiechtl, P. Langner, Kadow, Schneitberger – A. Schloder, Hanig, Kuhn – Egger, L. Funk, Rothkirch – Philipp, R. Bauer, A. Hofherr – Pohl.  Finsko: Valtonen (20:01 – 24:04 Wetzell) – Riihiranta, Rantasila, Öystilä, Nummelin, Rautakallio – Linnonmaa, Murto, Tamminen – L. Oksanen, Ketola, Keinonen – L. Mononen, Turunen, Repo – E. Peltonen.  9. dubna 1972 (17:00) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Československa: 0:36 Jiří Holík, 6:45 Jiří Holík, 35:45 Július Haas, 44:15 Václav Nedomanský Branky Švédska: 42:06 Björn Palmqvist Rozhodčí: Ehrensperger (SUI), Kompalla (GER) Vyloučení: 5:5 (0:0) Diváků: 12 280 ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Milan Kužela, Rudolf Tajcnár, Jiří Bubla, Josef Horešovský – Jan Klapáč, Jaroslav Holík, Jiří Holík – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Július Haas – Vladimír Martinec, Ivan Hlinka, Bohuslav Šťastný  Švédsko: Christer Abrahamsson – Stig Östling, Börje Salming, Björn Johansson, Lars-Erik Sjöberg, Karl-Johan Sundqvist, Thommy Abrahamsson – Inge Hammarström, Håkan Wickberg, Tord Lundström – Stig-Göran Johansson, Björn Palmqvist, Stig Larsson – Anders Hedberg, Mats Lindh, Lars-Göran Nilsson.  9. dubna 1972 (20:30) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Finska: 22:07 Lauri Mononen, 32:55 Lauri Mononen Branky SSSR: 17:33 Alexandr Jakušev, 25:10 Alexandr Jakušev, 25:15 Valerij Charlamov, 27:05 Michajlov, 27:12 Vjačeslav Soloduchin, 34:42 Vladimir Vikulov, 39:21 Michajlov, 41:45 Vladimir Vikulov, 47:31 Michajlov, 52:49 Alexandr Malcev Rozhodčí: Haley (CAN), Lee (USA) Vyloučení: 7:5 (1:1, 0:1) Diváků: 12 073  Finsko: Valtonen – Riihiranta, Rantasila, Nzmmelin, Östyla, Marjamäki, Valkeapää – Tamminen, Murto, Linnonmaa – Keinonen, Ketola, Oksanen – Monnen, Turunen, Repo.  SSSR: Treťjak – Ragulin, Vasiljev, Gusev, Kuzkin, Romiševskij, Lutčenko – Charlamov, Malcev, Vikulov – Blinov, Petrov, Michajlov – Jakušev, Šadrin, Soloduchin.  10. dubna 1972 (17:00) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Československa: 3:08 Vladimír Martinec, 29:17 Jiří Kochta, 33:24 Jaroslav Holík, 42:49 Bohuslav Šťastný, 47:50 Jaroslav Holík, 48:21 Rudolf Tajcnár, 49:02 Bohuslav Šťastný, 57:19 Václav Nedomanský Branky SRN: 3:42 Alois Schloder Rozhodčí: Dämmrich (GDR), Haley (CAN) Vyloučení: 6:9 (3:1, 1:0) Diváků: 9 134  ČSSR: Vladimír Dzurilla – Oldřich Machač, František Pospíšil, Milan Kužela, Rudolf Tajcnár, Jiří Bubla, Josef Horešovský – Jan Klapáč, Jaroslav Holík, Jiří Holík – Jiří Kochta, Václav Nedomanský, Július Haas – Vladimír Martinec, Richard Farda, Bohuslav Šťastný  SRN: Anton Kehle – Rudolf Thanner, Josef Völk, Hans Schichtl, Paul Langner, Harald Kadow, Otto Schneitberger – Alois Schloder, Gustav Hanig, Bernd Kühn – Karl-Heinz Egger, Lorenz Funk, Hans Rotkirch – Rainer Phillip, Johann Eimannsberger, Anton Hofherr.  10. dubna 1972 (20:30) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky SSSR: 16:37 Vladimir Petrov, 29:47 Alexandr Jakušev, 31:35 Jevgenij Mišakov, 33:45 Alexandr Jakušev, 36:26 Jevgenij Mišakov, 47:15 Vjačeslav Soloduchin, 49:22 Alexandr Jakušev, 54:30 Alexandr Jakušev, 56:52 Vladimir Petrov, 57:23 Valerij Vasiljev Branky Švýcarska: 18:18 Anton Neininger, 33:27 Velli Lüthi Rozhodčí: Isotalo (FIN), Kompalla (GER) Vyloučení: 2:5 (1:1) + Heini Jenni na 10 min. Diváků: 6 142  SSSR: Šepovalov – Lutčenko, Ragulin, Cygankov, Vasiljev, Gusev – Anisin, Malcev, Vikulov – Blinov, Petrov, Michajlov – Jakušev, Soloduchin, Soloduchin – Šdrin.  Švýcarsko: Molina – Huguenin, Aeschlimann, Sgualdo, Furrer, Henzen, Chappot – Jenni, Berra, Dubois – Neininger, Wittwer, Dürst – Keller, Probst, Lüthi.  11. dubna 1972 (17:00) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky SRN: nikdo Branky Švédska: 4:44 Lars-Göran Nilsson, 5:59 Inge Hammarström, 19:08 Stefan Karlsson, 21:48 Lars-Göran Nilsson, 35:50 Lars-Erik Sjöberg, 38:10 Anders Hedberg, 38:10 Inge Hammarström, 39:06 Tord Lundström, 54:38 Björn Palmqvist, 54:53 Inge Hammarström Rozhodčí: Dombrovskij (URS), Haley (CAN) Vyloučení: 2:2 (0:2) Diváků: 4 811  SRN: Kehle (41. Makatsch) – Thanner, Völk, Schichtl, Langner, Kadow, Schneitberger – Schloder, Hanig, Kuhn – Egger, Funk, Rothkirch – Philipp, Eimansberger, Hofherr – Eibl, Pohl.  Švédsko: Holmqvist – Sjöberg, Bergman, Östling, Salming, Sundqvist, Thommy Abrahamsson – Nilsson, Hedberg, Karlsson – Hammarström, Wickberg, Lundström – Pettersson, Palmqvist, Larsson.  11. dubna 1972 (20:30) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Švýcarska: 11:17 Velli Lüthi, 48:06 Michel Türler, 55:20 Hans Keller Branky Finska: 10:50 Juhani Tamminen, 15:21 Timo Turunen Rozhodčí: Dämmrich (GDR), Tegner (SWE) Vyloučení: 5:5 (0:0) Diváků: 4 515  Švýcarsko: Molina – Aeschlimann, Huguenin, Furrer, Sgualdo, Henzen, R. Chappot – Dürst, B. Wittwer, A. Neininger – Reinhard, Türler, Dubi – U. Lüthi, Probst, Keller.  Finsko: Wetzell – Öystilä, Nummelin, Riihiranta, Rantasila, Marjamäki, Rautakallio – L. Mononen, Repo, E. Peltonen – L. Oksanen, Turunen, Ahokainen – Linnonmaa, Murto, Tamminen.  12. dubna 1972 (17:00) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Československa: 1:41 Oldřich Machač, 5:40 Richard Farda, 44:35 Jan Klapáč Branky SSSR: 35:46 Vladimir Lutčenko, 49:28 Jurij Blinov, 51:56 Alexandr Jakušev Rozhodčí: Ehrensperger (SUI), Kompalla (GER) Vyloučení: 3:4 (1:1) Diváků: 14 390  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Josef Horešovský, Rudolf Tajcnár – Jan Klapáč, Jaroslav Holík, Jiří Holík – Jiří Kochta (21. Richard Farda), Václav Nedomanský, Milan Kužela – Vladimír Martinec, Richard Farda (21. Ivan Hlinka), Bohuslav Šťastný.  SSSR: Vladislav Treťjak – Gennadij Cygankov, Alexandr Ragulin, Viktor Kuzkin, Alexandr Gusev, Vladimir Lutčenko, Igor Romiševskij – Vladimir Vikulov, Alexandr Malcev, Valerij Charlamov – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Jurij Blinov – Vjačeslav Soloduchin, Vladimir Šadrin, Alexandr Jakušev.  12. dubna 1972 (20:30) – Praha (Sportovní hala ČSTV) Branky Finska: 10:04 Jauko Öystilä Branky Švédska: 11:10 Thommie Bergman, 57:12 Anders Hedberg Rozhodčí: Haley (CAN), Lee (USA) Vyloučení: 7:3 (0:1) Diváků: 9 924  Finsko: Valtonen – Riihiranta, Rantasila, Öystilä, Nummelin, Marjamäki, Valkeapää – L. Oksanen, Ketola, Keinonen – L. Mononen, Turunen, Repo – Linnonmaa, Murto, Tamminen.

Statistiky.

Soupiska Československa.

Československo Brankáři: Jiří Holeček, Vladimír Dzurilla. Obránci: Oldřich Machač, – František Pospíšil, Josef Horešovský, Jiří Bubla, Rudolf Tajcnár, Milan Kužela,

Soupiska SSSR.

SSSR Brankáři: Vladislav Treťjak, Vladimir Šepovalov. Obránci: Gennadij Cygankov, Alexandr Gusev, Valerij Vasiljev, Alexandr Ragulin, Viktor Kuzkin, Vladimir Lutčenko, Igor

Soupiska Švédska.

Švédsko Brankáři: Christer Abrahamsson, Curt Larsson, Leif Holmqvist. Obránci: Thommy Abrahamsson, Thommie Bergman, Björn Johansson, Börje Salming, Lars-Erik Sjöberg, Karl-Johan

Soupiska Finska.

4. Finsko Brankáři: Jorma Valtonen, Stig Wetzel. Obránci: Heikki Riihiranta, Juha Rantasila, Timo Nummelin, Jauko Öystilä, Pekka Marjamäki, Pertti Valkeapää,

Soupiska SRN.

5. SRN Brankáři: Anton Kehle, Franz Funk, Rainer Makatsch. Obránci: Otto Schneitberger, Harald Kadow, Paul Langner, Hans Schichtl, Josef Völk,

Soupiska Švýcarska.

6. Švýcarsko Brankáři: Gérard Rigolet, Alfio Molina. Obránci: Robert Chappot, Charles Henzen, Marcel Sgualdo, Gaston Furrer, René Huguenin, Peter Aeschlimann. Útočníci: Hans Keller,

MS Skupina B.

24. března 1972 (11:00) – Bukurešť Branky USA: 8:43 McManama, 17:28 Peluso, 28:27 Irving, 31:46 Peluso, 39:03 Peluso Branky Jugoslávie: 16:07 R. Smolej, 20:27 R. Hiti, 41:04 G. Hiti Rozhodčí: Adam (TCH), Valentin (AUT) Vyloučení: 10:3  USA: Watt, Brady – Charles Brown, Richard McGlynn, Rotsch, Christie, Kenty, Kullen – Krieger, Timothy Sheehy, Peluso – Corkery, Hynes, McManama – Sarner, Robbie Ftorek, Irving.  Jugoslávie: Anton Jože Gale, Rudi Knez – Viktor Ravnik, Ivo Jan, Bogomir Jan, Košir, Vlado Jug, Drago Savić – Rudi Hiti, Roman Smolej, Gorazd Hiti – Franci Žbontar, Albin Felc, Viktor Tišlar – Milan Jan, Silvo Poljanšek, Boris Renaud.  24. března 1972 (16:30) – Bukurešť Branky Polska: 6:00 Ziętara, 22:07 Ziętara, 25:10 Fryźlewicz, 25:32 Batkiewicz, 31:55 Kacik, 35:16 L. Tokarz, 37:18 R. Góralczyk, 42:35 Ziętara, 58:26 F. Góralczyk Branky Norska: 17:10 Bjölbakk Rozhodčí: Filip (TCH), Izuisawa (JPN) Vyloučení: 7:6 + Zurek na 5 min.  Polsko: Walery Kosyl, Henryk Wojtynek – Robert Góralczyk, Ludwik Czachowski, Marian Feter, Stanisław Fryźlewicz, Adam Kopczyński, Jerzy Potz – Tadeusz Obłój, Karol Żurek, Feliks Góralczyk – Walenty Ziętara, Józef Słowakiewicz, Tadeusz Kacik – Józef Batkiewicz, Leszek Tokarz, Stefan Chowaniec.  Norsko: Kåre Østensen, Wahlberg – Kinder, B. Jansen, B. Johansen, Terje Steen, Berg, Martinsen – Tom Röymark, Nilsen, Sethereng - Steinar Bjölbakk, Svein Haagensen, Arne Mikkelsen – Pedersen, R. Jansen, V. Johansen.  24. března 1972 (19:30) – Bukurešť Branky NDR: 1:53 Nickel, 14:22 Schiller, 16:59 Noack, 27:21 Thomas, 30:10 Karger, 31:01 Prusa, 34:51 Karger Branky Japonska: 58:51 Ito Rozhodčí: Fischer (NOR), Jahn (USA) Vyloučení: 0:1 Kakihara – 49:22(holding)  NDR: Herzig, Hurbanek – Thomas, Schur, Dietmar Peters, Braun, Bernd Karenbauer, Helmut Novy – Karger, Peter Prusa, Stasche – Rüdiger Noack, Rainer Patschinski, Hartmut Nickel – Schiller, Peter Slapke, Bielas.  Japonsko: Misawa, Kojikawa – Hori, Tsuburai, Kuroda, Yamazaki, Nakamura, Nihei – Kyoya, Kakihara, Takagi – Ito, Honma Tošie, Sakurai – Hoshino, Monama, Tanaka.  25. března 1972 (18:30) – Bukurešť Branky Rumunska: 20:55 Pana, 47:00 Tureanu, 49:08 Kalamar Branky Jugoslávie: 24:58 R. Smolej, 44:05 Beravs Rozhodčí: Filip, Adam (TCH) Vyloučení: 2:4  Rumunsko: Dumitraş, Morar – Varga, Ionita, Doru Tureanu, Fagaras, Hergelegiu, Florescu – Ştefanov, Kalamar, Gheorghiu – Basa, Huţanu, Pana – Texe, Szabo, Fodorea.  Jugoslávie: Gale, Knez – Ravnik, I. Jan, B. Jan, Košir, Jug, Savić – R. Hiti – R. Smolej, G. Hiti – Beravs, Felc, Tišlar – Puterle, Seme, Renaud.  26. března 1972 (17:00) – Bukurešť Branky NDR: 12:56 Slapke, 36:54 Braun, 45:33 Thomas, 54:10 Noack, 55:22 Slapke Branky Norska: 4:05 R. Jansen, 14:30 Nilsen Rozhodčí: Filip (TCH), Korczyk (POL) Vyloučení: 2:6 + Stasche na 5 min.  NDR: Herzig, Hurbanek – Thomas, Schur, Dietmar Peters, Braun, Schmidt, Novy – Karger, Prusa, Stasche – Noack, Rainer Patschinski, Nickel – Huschto, Peter Slapke, Bielas.  Norsko: Ostensen, Wahlberg – Kinder, B. Jansen, B. Johansen, Steen, Berg, Martinsen – Roymark, Nilsen, Sethereng – Bjölbakk, Haagensen, Mikkelsen – Thon, R. Jansen, Kristensen.  26. března 1972 (19:30) – Bukurešť Branky USA: 1:30 Peluso, 1:45 Krieger, 3:16 Hynes, 5:39 Hynes, 12:42 Ftorek, 16:51 Krieger, 28:11 Corkery, 28:51 Hynes, 44:12 Sheehy, 45:31 Sheehy, 49:03 Irving, 53:33 Ftorek, 54:44 Ftorek, 56:48 Sarner Branky Japonska: 18:42 Sakurai, 32:23 Matsuda, 56:24 Iwamoto, 25:21 Hoshino, 57:57 Ito Rozhodčí: Kochekdorffer (GDR), Adam (TCH) Vyloučení: 8:2 + Ftorek na 10 min.  USA: Watt, Brady – Brown, McGlynn, Rotsch, Christie, Young, Kullen – Krieger, Sheehy, Peluso – Corkery, Hynes, McManama – Sarner, Robbie Ftorek, Irving.  Japonsko: Misawa, Kojikawa – Hori, Tsuburai, Nakayama, Yamazaki, Nakamura, Nihei – Matsuda, Kakihara, Takagi - Ito,Honma, Sakurai – Hoshimo, Iwamoto, Tanaka.  27. března 1972 (11:00) – Bukurešť Branky NDR: 21:09 Slapke, 24:17 Karger, 46:32 Braun, 54:05 Bielas Branky Jugoslávie: 0:37 G. Hiti, 15:22 R. Hiti, 16:03 G. Hiti Rozhodčí: Filip (TCH), Fischer (NOR) Vyloučení: 2:1 + Tišlar na 5 min.  NDR: Herzig, Hurbanek – Thomas, Karrenbauer, Dietmar Peters, Braun, Schmidt, Novy -Karger, Prusa, Schiller – Noack, Rainer Patschinski, Nickel – Huschto, Peter Slapke, Bielas.  Jugoslávie: Gale, Knez – Ravnik, I. Jan, B. Jan, Košir, Jug, Savić – R. Hiti, R. Smolej, G. Hiti – Beravs, Felc, Tišlar – M. Jan, Poljanšek, Renaud.  27. března 1972 (17:00) – Bukurešť Branky Polska: 17:09 Obłój, 17:21 Tokarz, 18:52 Obłój, 21:58 Obłój, 22:10 Leszek Tokarz, 31:16 Kacik, 38:31 Fryźlewicz, 38:58 Feter, 45:03 Obłój, 46:30 Ziętara, 58:19 Chowaniec Branky Japonska: 1:00 Takagi Rozhodčí: Jahn (USA), Sginca (ROM) Vyloučení: 2:1 + Iwamoto na 5 min.  Polsko: Walery Kosyl, Henryk Wojtynek – Robert Góralczyk, Ludwik Czachowski, Marian Feter, Stanisław Fryźlewicz, Adam Kopczyński, Jerzy Potz – Tadeusz Obłój, Karol Żurek, Feliks Góralczyk – Walenty Ziętara, Józef Słowakiewicz, Tadeusz Kacik – Józef Batkiewicz, Leszek Tokarz, Stefan Chowaniec.  Japonsko: Misawa, Kajikawa – Hori, Tsuburai, Nakayama, Yamazaki, Nakamura, Kuroda – Matsuda, Kakihara, Takagi – Ito, Honma, Sakurai – Hoshimo, Iwamoto, Tanaka.  27. března 1972 (19:30) – Bukurešť Branky Rumunska: 6:15 Gheorghiu, 13:20 Varga, 22:25 Gheorghiu, 23:16 Hergelegiu, 24:35 Ionita,

MS Skupina C.

Maďarsko – Dánsko 11:4 (1:1, 4:0, 6:3)  3. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Maďarska: 1:34 Mészöly, 21:55 Mészöly, 23:43 Galambos, 26:45 Havrán, 27:10 Kereszty, 46:25 Havrán, 47:29 Balint, 48:16 Bikar, 48:33 Deák, 48:50 Havrán, 56:58 Menyhárt Branky Dánska: 0:31 Hviid, 49:02 B. Hansen, 51:30 Skou, 52:56 Søndergaard Rozhodčí: Zaalberg (NED), Berloffa (ITA) Vyloučení: 1:2 Využití přesilovek: 1:0 Branky v oslabení: 1:0  Maďarsko: Vedres – Gogolak, Enyedi, Krasznai, Treplán, Széles, Bánkuti – Kereszty, Mészöly, Havrán – Balint, Galambos, Menyhárt – Pöth, Bikar, Deák.  Dánsko: B. Hansen (Volf) – Sørensen, Lund-Andersen, S. Andersson, H. Møller, Holten-Møller, T. Petersen – Hviid, Fabricius, Kahl – B. Hansen, C. Nielsen, Søndergaard – Terkildsen, Skou, Degn.  3. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Bulharska: 1:36 Kalev, 19:32 E. Michajlov, 50:20 I. Atanasov Branky Číny: 16:21 (Cheng Ke, 18:58 Sheng Ke-Tsien, 44:39 Li Chih-Hsien, 51:44 Chin Heng-Chi Rozhodčí: Haidinger (AUT), Elley (DEN) Vyloučení: 5:1 Využití přesilovek: 0:2  Bulharsko: Radev – Krastinov, T. Lesev, G. Iliev, I. Penelov, Mečkov, N. Petrov – E. Michajlov, M. Atanasov, N. Michajlov – I. Bačvarov, Kalev, Gerasimov – Nenov, I. Atanasov, Veličkov.  Čína: Wang Chin-An (Kuo Hung) – Cheng Ke, Chang Ying-Hu, Li Wen-Hung, Huang Pen-Fa, Hsu Fu, Chin Heng-Chi – Li Feng-Chi, Pi Chun-Hua, Wang Kuo-Shih – Yu Tsai-Chou, Chang Te-Yi, Sheng Ke-Tsien – Chen Shang-Ping, Li Chih-Hsien, Cheng Yung-Ming.  4. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Rakouska: 1.29 Puschnig, 21:49 Kalt, 31:15 Puschnig, 59:07 Her. Gasser Branky Dánska: 30:26 Kahl, 41:48 Uldall Rozhodčí: Baader (GER), Tasnadi (ROM) Vyloučení: 4:5 Využití přesilovek: 2:0  Rakousko: Pregl – Felfernig, Znenahlik, Hausner, Felsecker, Keil – Kalt, Sepp Puschnig, Samonig – Zahradnicek, Weingärtner, Schwitzer – Zini, Her. Gasser, Mörtl – Voves.  Dánsko: B. Hansen (Volf) – Sørensen, Lund-Andersen, S. Andersson, H. Møller, Holten-Møller, T. Petersen – Hviid, Fabricius, Kahl – B. Hansen, C. Nielsen, Søndergaard – Terkildsen, Skou, Uldall.  4. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Itálie: 8:48 Gallo, 15:24 Savaris, 58:18 Benvenuti Branky Nizozemska: 24:46 Christiaans Rozhodčí: Ujfalussy (HUN), Popov (BUL) Vyloučení: 11:9 + Gallo na 10 min. Využití přesilovek: 0:1  Itálie: Viale – Verocai, G. Constantini, Brugnoli, Gallo, Vattai, Mair – Ghedina, A. da Rin, Mastel – Savaris, Insam, R. de Toni – Hub. Gasser, Benvenuti, S. de Toni.  Nizozemsko: Göbel – Kok, Talsma, van Dun, Christiaans, de Groot, van den Broek – de Heer, Krikke, van Veghel – Wijlemans, R. Hagendoorn, Schaffer – Burg, Frenken, Roomer.  5. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Itálie: 17:48 Verocai, 22:05 R. de Toni, 30:07 Benvenuti, 42:01 Benvenuti, 46:03 A. da Rin, 51:18 Insam Branky Bulharska: 16:17 Kalev, 59:36 Krastinov Rozhodčí: Baader (GER), Tasnadi (ROM) Vyloučení: 9:6 + Krastinov na 5 a G. Iliev na 10 min. Využití přesilovek: 3:2  Itálie: Viale – Verocai, G. Constantini, Brugnoli, Gallo, Vattai, Mair – Savaris, A. da Rin, Mastel – S. de Toni, Insam, R. de Toni – Hub. Gasser, Benvenuti, Refatti.  Bulharsko: Radev – Krastinov, T. Lesev, G. Iliev, I. Penelov, Mečkov, N. Petrov – E. Michajlov, M. Atanasov, N. Michajlov – I. Bačvarov, Kalev, Gerasimov – Nenov, I. Atanasov, Veličkov.  5. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Číny: 5:03 Wang Kuo-Shih, 7:02 Li Feng-Chi, 53:05 Li Feng-Chi Branky Nizozemska: 27:30 de Heer, 36:20 Krikke, 41:20 Schaffer, 51:03 R. Hagendoorn Rozhodčí: Haidinger (AUT), Elley (DEN) Vyloučení: 1:3 Využití přesilovek: 0:0  Čína: Kuo Hung (Wang Chin-An) – Li Wen-Hung, Huang Pen-Fa, Cheng Ke, Chang Ying-Hu, Hsu Fu, Chin Heng-Chi – Chen Shang-Ping, Li Chih-Hsien, Cheng Yung-Ming – Yu Tsai-Chou, Chang Te-Yi, Sheng Ke-Tsien – Li Feng-Chi, Pi Chun-Hua, Wang Kuo-Shih.  Nizozemsko: Göbel – Kok, van der Borg, van Dun, Christiaans, de Groot, van den Broek – de Heer, Krikke, van Veghel – Wijlemans, R. Hagendoorn, Schaffer – Burg, Frenken, Roomer.  6. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Rumunska: 14.01 Puschnig, 15.19 Znenahlik, 29.15 Felsecker, 49.18 Her. Gasser Branky Nizozemska: 4.08 de Heer, 53.22 de Heer Rozhodčí: Berloffa (ITA), Elley (DEN) Vyloučení: 1:7 Využití přesilovek: 0:0  Rakousko: Klaus – Felfernig, Znenahlik, Hausner, Felsecker – Moser, Sepp Puschnig, Höller – Zahradnicek, Weingärtner, Schwitzer – Zini, Her. Gasser, Mörtl – Voves, Henner.  Nizozemsko: Göbel – Kok, Talsma, van Dun, Christiaans, de Groot, van den Broek – de Heer, Krikke, van Veghel – Wijlemans, R. Hagendoorn, Schaffer – Verboom, Frenken, Roomer.  6. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Číny: 0:27 Chen Shang-Ping, 11:22 Wang Kuo-Shih, 19:24 Chin Heng-Chi, 33:53 Li Chih-Hsien, 34:52 Pi Chun-Hua, 35:36 Cheng Yung-Ming Branky Dánska: 16:07 Skou Rozhodčí: Haidinger (AUT), Tasnadi (ROM) Vyloučení: 1:1 Využití přesilovek: 0:0  Čína: Kuo Hung (Wang Chin-An) – Li Wen-Hung, Huang Pen-Fa, Cheng Ke, Chang Ying-Hu, Hsu Fu, Chin Heng-Chi – Chen Shang-Ping, Li Chih-Hsien, Cheng Yung-Ming – Yu Tsai-Chou, Chang Te-Yi, Sheng Ke-Tsien – Li Feng-Chi, Pi Chun-Hua, Wang Kuo-Shih.  Dánsko: B. Hansen (Volf) – Sørensen, Lund-Andersen, S. Andersson, H. Møller, Holten-Møller, T. Petersen – Hviid, Fabricius, Kahl – B. Hansen, C. Nielsen, Søndergaard – Terkildsen, Skou, Uldall.  6. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Maďarska: 58:29 Kereszty, 59:21 Menyhárt Branky Bulharska: 23:46 Kalev, 32:46 I. Penelov, 45:17 Kalev, 47:25 Nenov, 50:55 I. Penelov, 57:15 E. Michajlov Rozhodčí: Baader (GER), Zaalberg (NED) Vyloučení: 5:4 Využití přesilovek: 0:3  Maďarsko: Vedres – Závory, Enyedi, Krasznai, Treplán, Széles, Bánkuti – Pöth, Bikar, Deák – Kereszty, Mészöly, Havrán – Balint, Galambos, Menyhárt.  Bulharsko: Radev – Krastinov, T. Lesev, G. Iliev, I. Penelov, Mečkov, N. Petrov – E. Michajlov, M. Atanasov, N. Michajlov – I. Bačvarov, Stojlov, M. Dimov – Nenov, Kalev, Veličkov.  8. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Bulharska: 4:40 M. Dimov, 10:39 Nenov, 31:04 Mečkov, 33:38 I. Bačvarov, 43:58 Veličkov Branky Nizozemska: 28:08 de Heer, 36:20 van Veghel, 54:45 de Heer Rozhodčí: Berloffa (ITA), Ujfalussy (HUN) Vyloučení: 4:7 Využití přesilovek: 0:1  Bulharsko: Zezelkov – Krastinov, T. Lesev, G. Iliev, I. Penelov, Mečkov, N. Petrov – M. Dimov, M. Atanasov, N. Michajlov – I. Bačvarov, Kalev, Gerasimov – Nenov, Stojlov, Veličkov.  Nizozemsko: Göbel – Kok, Talsma, van Dun, Christiaans, de Groot, van den Broek – de Heer, Krikke, van Veghel – Wijlemans, R. Hagendoorn, Schaffer – Verboom, Frenken, Roomer.  8. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Itálie: 1:22 R. de Toni, 28:36 Savaris, 31:41 S. de Toni, 33:41 Savaris, 37:12 Hub. Gasser, 38:08 Brugnoli, 42:02 S. de Toni Branky Číny: 15:41 Cheng Yung-Ming Rozhodčí: Elley (DEN), Haidinger (AUT) Vyloučení: 4:1 + A. da Rin na 10 min. Využití přesilovek: 1:0 Branky v oslabení: 1:0  Itálie: Viale – Verocai, G. Constantini, Brugnoli, Gallo, Vattai, Mair – Savaris, A. da Rin, Mastel – S. de Toni, Insam, R. de Toni – Hub. Gasser, Benvenuti, Refatti.  Čína: Wang Chin-An (Kuo Hung) – Cheng Ke, Chang Ying-Hu, Li Wen-Hung, Huang Pen-Fa, Hsu Fu, Chin Heng-Chi – Li Feng-Chi, Pi Chun-Hua, Wang Kuo-Shih – Yu Tsai-Chou, Chang Te-Yi, Sheng Ke-Tsien – Chen Shang-Ping, Li Chih-Hsien, Cheng Yung-Ming.  8. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Rakouska: 18:43 Puschnig, 22:06 Felfernig, 30:14 Hausner, 44:39 Mörtl Branky Maďarska: 25:50 Enyedi, 29:11 Bikar, 40:09 Menyhárt Rozhodčí: Baader (GER), Zaalberg (NED) Vyloučení: 5:2 Využití přesilovek: 2:1  Rakousko: Pregl – Felfernig, Znenahlik, Hausner, Felsecker, Keil – Kalt, Sepp Puschnig, Höller – Zahradnicek, Weingärtner, Schwitzer – Zini, Her. Gasser, Mörtl – Voves.  Maďarsko: Vedres – Széles, Bánkuti, Krasznai, Treplán, Gogolák, Enyedi – Balint, Galambos, Menyhárt – Kereszty, Mészöly, Havrán – Pöth, Bikar, Deák.  9. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Itálie: 1.31 Insam, 7.32 Savaris, 10.27 Benvenuti, 11:26 Hub. Gasser, 30.38 Mair, 33.18 Savaris, 43.15 Refatti, 53:51 Benvenuti Branky Dánska: nikdo Rozhodčí: Tasnadi (ROM), Popov (BUL) Vyloučení: 1:6 + Fabricius na 10 min. Využití přesilovek: 2:0  Itálie: Viale – Verocai, G. Constantini, Brugnoli, Gallo, Vattai, Mair – Savaris, A. da Rin, Mastel – S. de Toni, Insam, R. de Toni – Hub. Gasser, Benvenuti, Refatti.  Dánsko: B. Hansen (Volf) – Sørensen, Lund-Andersen, S. Andersson, H. Møller, Holten-Møller, T. Petersen – Hviid, Fabricius, Kahl – Halberg, C. Nielsen, Søndergaard – Terkildsen, Skou, Degn.  9. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Maďarska: 19:31 Kereszty, 25:20 Havrán, 26:41 Krasznai, 35:39 Balint, 37:10 Mészöly, 44:33 Havrán Branky Nizozemska: 10:30 Wijlemans Rozhodčí: Berloffa (ITA), Haidinger (AUT) Vyloučení: 3:8 + Treplán, Enyedi, Bánkuti, Deák, Fodor (HUN), Roomer 2x, Wiljemans, de Heer, Krikke a van Veghel (NED) na 10 min. Využití přesilovek: 1:0  Maďarsko: Balogh – Gogolák, Enyedi, Krasznai, Treplán, Széles, Bánkuti – Pöth, Bikar, Deák – Kereszty, Mészöly, Havrán – Balint, Fodor, Menyhárt.  Nizozemsko: Göbel – van der Borg, Talsma, van Dun, Christiaans, de Groot, van den Broek – de Heer, Krikke, van Veghel – Wijlemans, R. Hagendoorn, Schaffer – Verboom, Frenken, Roomer.  9. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Rakouska: 15:27 Mörtl, 26:38 Her. Gasser, 31:19 Her. Gasser, 52:07 Kalt Branky Bulharska: 27:11 Kalev, 39:24 G. Iliev Rozhodčí: Baader (GER), Elley (DEN) Vyloučení: 0:0  Rakousko: Pregl – Felfernig, Znenahlik, Hausner, Keil, Felsecker – Kalt, Sepp Puschnig, Höller – Zini, Her. Gasser, Mörtl – Moser, Voves, Henner – Samonig.  Bulharsko: Radev – G. Iliev, I. Penelov, Krastinov, T. Lesev, Mečkov, N. Petrov – N. Michajlov, I. Atanasov, Gerasimov – I. Bačvarov, Kalev, M. Dimov – Nenov, Stojlov, Veličkov.  11. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Dánska: 1:40 Kahl, 15:39 Terkildsen, 53:24 Kahl, 58:40 Hviid Branky Nizozemska: 49:06 van Dun, 56:02 van den Broek Rozhodčí: Berloffa (ITA), Haidinger (AUT) Vyloučení: 3:5 Využití přesilovek: 1:0  Dánsko: B. Hansen (Volf) – Sørensen, Lund-Andersen, S. Andersson, Uldall, Holten-Møller, T. Petersen – Hviid, Fabricius, Kahl – Søndergaard, C. Nielsen, B. Hansen – Terkildsen, Skou, Degn.  Nizozemsko: Göbel – Kok, Talsma, van Dun, Christiaans – van den Broek, de Groot, Dhijghuisen – Burg, R. Hagendoorn, Schaffer – Verboom, Frenken, van der Borg.  11. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Rakouska: 7:14 Schwitzer, 13:40 Schwitzer Branky Číny: 34:58 Cheng Yung-Ming, 54:47 Cheng Yung-Ming Rozhodčí: Zaalberg (NED), Tasnadi (ROM) Vyloučení: 2:1 Využití přesilovek: 0:0  Rakousko: Klaus – Felfernig, Znenahlik, Hausner, Felsecker, Keil – Kalt, Sepp Puschnig, Her. Gasser – Zahradnicek, Weingärtner, Schwitzer – Moser, Voves, Mörtl – Henner.  Čína: Wang Chin-An (Kuo Hung) – Cheng Ke, Wang Chun-Hsien, Li Wen-Hung, Huang Pen-Fa, Hsu Fu, Chin Heng-Chi – Li Feng-Chi, Pi Chun-Hua, Wang Teng-Chi – Yu Tsai-Chou, Chen Shang-Ya, Sheng Ke-Tsien – Chen Shang-Ping, Li Chih-Hsien, Cheng Yung-Ming.  11. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Itálie: 1:56 R. de Toni, 5.19 Savaris, 16:46 Savaris, 40:00 Brugnoli, 40:39 Brugnoli, 53:05 Benvenuti Branky Maďarska: 3:23 Pöth, 8:20 Balint, 13:10 Bikar, 17:22 Menyhárt, 29:46 Menyhárt, 31:46 Havrán Rozhodčí: Baader (GER), Elley (DEN) Vyloučení: 7:2 Využití přesilovek: 0:2  Itálie: Viale – Verocai, G. Constantini, Brugnoli, Gallo, Vattai, Mair – Savaris, A. da Rin, Mastel – S. de Toni, Insam, R. de Toni – Hub. Gasser, Benvenuti, Refatti.  Maďarsko: Vedres (53:06 Balogh) – Gogolák, Krasznai, Závory, Széles – Kereszty, Mészöly, Havrán – Balint, Galambos, Menyhárt – Pöth, Bikar, B. Zsitva.  12. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Maďarska: 10.44 Menyhárt, 11.41 Galambos, 48.48 Havrán Branky Číny: 22.32 Sheng Ke-Tsien, 27.25 Li Feng-Chi, 53.09 Chin Heng-Chi Rozhodčí: Haidinger (AUT), Elley (DEN) Vyloučení: 0:0  Maďarsko: Balogh (Vedres) – Gogolák, Krasznai, Závory, Enyedi, Széles, Bánkuti – Balint, Galambos, Menyhárt – Fodor, Bikar, Deák – Kereszty, Mészöly, Havrán.  Čína: Wang Chin-An (Kuo Hung) – Cheng Ke, Wang Chun-Hsien, Li Wen-Hung, Huang Pen-Fa, Hsu Fu, Chin Heng-Chi – Li Feng-Chi, Pi Chun-Hua, Wang Teng-Chi – Yu Tsai-Chou, Chang Te-Yi, Sheng Ke-Tsien – Chen Shang-Ping, Li Chih-Hsien, Cheng Yung-Ming.  12. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Bulharska: 54.39 Kalev, 58.33 Gerasimov. Branky Dánska: nikdo Rozhodčí: Berloffa (ITA), Tasnadi (ROM) Vyloučení: 2:3 Využití přesilovek: 0:0  Bulharsko: Radev – G. Iliev, I. Penelov, Krastinov, T. Lesev, N. Petrov – I. Bačvarov, E. Michajlov, Gerasimov – N. Michajlov, I. Atanasov, M. Dimov – Nenov, Kalev, Veličkov – Stojlov.  Dánsko: Volf (B. Hansen) – Sørensen, Uldall, S. Andersson, Lund-Andersen, Holten-Møller – Hviid, Fabricius, Kahl – Søndergaard, C. Nielsen, B. Hansen – Terkildsen, Skou, Degn – Halberg.  12. března 1972 – Miercurea-Ciuc Branky Rakouska: 5:28 Felfernig, 12:38 Kalt, 44:07 Weingärtner Branky Itálie: 39:06 Insam Rozhodčí: Zaalberg (NED), Baader (GER) Vyloučení: 1:5 + Kalt na 5 a Gallo na 10 min. Využití přesilovek: 1:0  Rakousko: Pregl – Felfernig, Znenahlik, Hausner, Felsecker, Keil – Kalt, Sepp Puschnig, Her. Gasser – Zahradnicek, Weingärtner, Schwitzer – Zini, Henner, Mörtl – Samonig.  Itálie: Viale – Brugnoli, Gallo, Verocai, G. Constantini, Vattai, Mair – Savaris, A. da Rin, Mastel – S. de Toni, Insam, R. de Toni – Hub. Gasser, Benvenuti, Refatti.

39. mistrovství světa a 50. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 7. – 22. dubna 1972 v Praze v Československu.

Die 39. Eishockey-Weltmeisterschaft (gleichzeitig die 50. Eishockey-Europameisterschaft) im Jahre 1972 war die erste reine Weltmeisterschaft in einem Olympiajahr. Seit dieser Saison gibt es in den Olympiajahren mit dem Olympiaturnier und der Weltmeisterschaft zwei Saisonhöhepunkte, mit Ausnahme der Jahre 1980, 1984 und 1988, in denen keine WM ausgetragen wurde.


Popis.

Zástupci čeledi rafléziovité jsou bezlisté a bezkořenné byliny, parazitující na kořenech a kmenech lián rodu tetrastigma ("Tetrastigma") z čeledě révovité. Rostliny jsou dvoudomé (raflézie a "Sapria") nebo i jednodomé (rod "Rhizanthes" má samčí, samičí i oboupohlavné květy). Kořeny jsou přeměněny ve vlákna pronikající do cévních svazků hostitelské rostliny a připomínající mycelium hub. Listy zcela chybějí nebo jsou přítomny jen jako listeny na bázi květu. Květy jsou velké, dužnaté, vyvíjejí se jednotlivě přímo z kmene nebo kořenů hostitelské liány. Okvětí je složeno z 5 (raflézie), 10 ("Sapria") nebo až 16 ("Rhizanthes") plátků, na bázi srůstajících v trubku. Cípy okvětí u rodu "Rhizanthes" mají dlouhé přívěsky. U rodů "Sapria" a raflézie je ve střední části květu vyvinuta manžeta a v jejím středu je otvor nazývaný diafragma. Ve spodní části vnitřku květu jsou u těchto rodů vyvinuty zvláštní, často větvené nebo kyjovité chlupy, které mají funkci nektárií či orodiforů, z nichž se šíří zápach lákající opylovače. Tyčinky u rodu raflézie vyrůstají v počtu 5 až mnoho ve spodní části límce, nacházejícího se ve středu květu. U rodu "Rhizanthes" tvoří množství tyčinek kruh okolo spodního okraje sloupku ve střední části květu. Semeník je spodní, srostlý ze 4 až 8 plodolistů s mnoha vajíčky. U rodu "Rhizanthes" má jedinou komůrku, u rodu raflézie se tvoří množství druhotných komůrek se síťovitou strukturou. Čnělka je sloupkovitá a na vrcholu rozšířena v terč. Plodem je nepukavá nebo nepravidelně pukající bobule.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 20 druhů ve 3 rodech. Je rozšířena v Asii od jižní Číny po indonéské ostrovy. Největším rodem je raflézie (16 druhů).

Ekologické interakce.

Květy rafléziovitých jsou opylovány mouchami, které jsou lákány zápachem květů k nakladení vajíček. Plody raflézií jsou pojídány veverkami (rod "Callosciurus") a stromovými rejsky ("Tupaia"), kteří pravděpodobně také šíří semena. Způsob šíření semen u ostatních dvou rodů není znám.

Taxonomie.

V minulosti byla čeleď "Rafflesiaceae" často dávána do blízkosti čeledi podražcovité ("Aristolochiaceae").  Čeleď v dřívějším pojetí zahrnovala celkem 9 rodů parazitických rostlin. V průběhu aktualizací systému APG byla většina těchto rodů přeřazena do 3 jiných čeledí a dokonce i do jiných řádů: rody ozorna ("Cytinus") a "Bdallophytum" do čeledi ozornovité ("Cytinaceae") v řádu slézotvaré ("Malvales"), rod "Mitrastema" do čeledi "Mitrastemonaceae" v řádu vřesovcotvaré ("Ericales") a rody "Apodanthes", "Berlinianche" a "Pilostyles" do čeledi "Apodanthaceae" zatím nejasného taxonomického zařazení.  Podle kladogramů APG je sesterskou skupinou čeledi "Rafflesiaceae" čeleď pryšcovité ("Euphorbiaceae").

Význam.

Květy raflézií jsou známy jako největší květy v říši rostlin. U raflézie Arnoldovy ("Rafflesia arnoldii") mohou mít v průměru až 1 metr v průměru a vážit až 7 kg.

Seznam rodů.

"Rafflesia", "Rhizanthes", "Sapria"

Rafléziovité ("Rafflesiaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Jsou to plně parazitické nezelené byliny, rozšířené v Asii. Raflézie Arnoldova je známa největším květem v rostlinné říši.

Die Rafflesiengewächse (Rafflesiaceae) sind eine Pflanzenfamilie innerhalb der Ordnung der Malpighienartigen (Malpighiales). Die drei Gattungen mit etwa 20 Arten kommen vom südlichen China über Assam, Bhutan, Thailand bis auf den westlichen Inseln des Malaiischen Archipels vor. Die Riesenrafflesie ("Rafflesia arnoldii") hat die größten Blüten aller Blütenpflanzen weltweit.


Životopis.

Rodinný původ.

Syn Felice a Pina Rotových vyrůstal v intelektuálním prostředí, v dětství mu babička vyprávěla bajky a povídky o cestovatelích a řemeslnících. Fo se jimi po léta nechává ve své tvorbě inspirovat.

Parašutista armády Italské sociální republiky.

Za druhé světové války se nechal dobrovolně naverbovat mezi parašutisty Italské sociální republiky. Fo mluvil o „momentální a nucené přítomnosti na cvičení protileteckého dělestřelectva“. Řekl: “Já stoupenec italské sociální republiky? Nikdy jsem to nepopíral. Narodil jsem se v roce 26. V roce 43 mi bylo 17. Jakmile jsem měl příležitost, zběhl jsem. Pak přišlo nařízení k zabití. Mohl jsem se ukázat, nebo ukrýt ve Švýcarsku“ a vysvětlit, že dobrovolný vstup do armády byl kvůli tomu, aby otcovy protifašistické aktivity nebudily podezření.  V rozsudku soudu ve Varese ze dne 15. února 1979 stojí mj.: „Je jisté, že Fo nosil uniformu republikánských parašutistů v řadách Battaglione Azzurro di Tradate. (...) Je jisté, že fašistických operací ve Val Cannobina se účastnili i parašutisti z Battaglione Azzurro di Tradate. (...) Není ale jisté, nebo lépe řečeno je sporné, zda se jich účastnil i Dario Fo.“  Foova minulost následně vyvolala kritiku.

Umělecký život.

Když dokončil studia na Accademia di Belle Arti di Brera v Miláně, začal od roku 1950 pracovat pro rozhlas a televizi jako satirický autor a herec.  24. června 1954 se Dario Fo v Miláně v bazilice svatého Ambrože oženil s herečkou a kolegyní Francou Rame. Poté se přestěhoval do Říma, kde v letech 1955 až 1958 pracoval jako filmový scenárista.  Stejně jako jeho žena se zapojil do činnosti organizace Soccorso Rosso Militante.  V letech 1958 až 1968 Fo a jeho žena, kteří mezitím založili společnost „Compagnia Dario Fo - Franca Rame“, připravovali sérii krátkých scének pro varieté televize RAI "Canzonissima". Cenzura ale zasahovala tak často, že manželé opustili televizi a začali se věnovat divadlu. S kritickým postojem k tomu, co nazýval „lesní divadlo“, začal Fo vystupovat na jiných místech, než je divadlo, jako jsou náměstí, lidové domy nebo továrny, kde nacházel různé diváky, především z řad nižších tříd.

Mistero buffo, grammelot a narativní divadlo.

V roce 1968 založil divadelní skupinu "Nuova Scena" (Nová scéna) s cílem vrátit se k lidovým kořenům divadla a jeho společenské hodnotě. V roce 1969 přinesl Fo na scénu s velkým úspěchem "Mistero buffo", kde jediný herec na jevišti recitoval bizarní přepracování starých textů v grammelotu. Grammelot je divadelní jazyk odvozený od tradice commedie dell'arte složený ze zvuků, které napodobují rytmus a intonanci skutečné řeči. Fo využil pádštinu, která imitovala různé dialekty, kterými se mluví v Pádské nížině.  Mistero buffo stálo na počátku žánru, který se obvykle nazývá narativní divadlo a mezi jehož významné autory-herce patří Marco Paolini, Marco Baliani, Laura Curino (tzv. první generace, narození v padesátých letech) a Ascanio Celestini a Davide Enia (druhá generace, narození v sedmdesátých letech). Foův odkaz lze nalézt i u komiků, jako je Paolo Rossi, a autorů jako Andrea Cosentino, kteří přinesli narativní divadlo do televizního kabaretu.  V sedmdesátých letech se Fo dal dohromady s mimoparlamentními organizacemi a založil společnost „La Comune“, s níž se s velkým zaujetím snažil podporovat pouliční divadlo. V roce 1970 se komedií "Morte accidentale di un anarchico" vrátil k frašce a politice. Toto dílo bylo evidentně inspirováno smrtí anarchisty Giuseppe Pinelliho, ale aby Fo se vyhnul cenzuře, bylo oficiálně inspirováno obdobným případem ze Spojených států počátku 20. století.  Případ se odehrává v sídle centrální prokuratury v Miláně. Hlavní protagonista „Blázen“ se často vrací do Foova divadla, když je potřeba odhalit nepříjemnou pravdu. Blázen přebírá různé role (psychiatr, soudce, kapitán služby k identifikaci osob a biskup), pomocí nichž ukazuje všechny nesrovnalosti oficiální verze, a ve snaze vytvořit hodnověrnou verzi se vynořují i další veselé rozpory.  Fo se spolu se svou ženou v této době vrátil do televize s cyklem nazvaným "Il teatro Dario Fo" (Divadlo Daria Fo). Tato série vysílání později přinesla Nobelovu cenu, protože se jí díky masovosti televize dostalo většího ocenění než dřív.  Mezi nejdůležitější tituly patří "Mistero buffo", které otevírá cyklus, "Settimo: ruba un po' meno" (v českém překladu: "Nepokradeš"), "Isabella, tre caravelle e un cacciaballe" a "Parliamo di donne". Série, především "Mistero buffo", přitáhla pozornost Vatikánu, který podle slov kardinála Poletti reagoval hlavně na závadný jazyk, jenž se vyskytuje u slavné dvojice umělců.  Roku 1972 napsal divadelní hru "Bum! Bum! Kdo je? Policie!"

Osmdesátá a devadesátá léta.

Foovo divadlo je charakteristické tím, že postihuje skutečnost i tématy, která jsou od sebe na první pohled vzdálena. Další stálou součástí her je antiklerikalismus. Tyto dva prvky jsou patrné v komedii z roku 1989 "Il papa e la strega", která je inspirována schválením zákona o drogách, jenž měl být přísný, ale měl jen slabé důsledky. Jako obvykle je základem fraška a obětí satiry je tu krátkozrakost, kterou prokázala vláda sepsaním zákona za podpory církve.  V roce 1992 bylo pětisté výročí objevení Ameriky a Fo ho převyprávěl svým způsobem v "Johan Padan a la descoverta de le Americhe", kde chudák z provincie Bergamo pokoušející se uprchnout před inkvizicí utíká z Benátek do Španělska a po sérii příhod do Ameriky. Tady Fo užil úskoku náhodného hrdiny, který hraje svou malou roli v příběhu větším než on. Komedie má mnoho společných bodů s Mistero buffo, také zde byl využíván zábavný pádsko-benátský grammelot, v němž je samotné sdělení podáno zábavnou formou bajky, ve které komik ukazuje svůj nepokřivený pohled na svět. Rovněž v tomto případě byl na scéně sám Fo a hrál všechny postavy.

Po Nobelově ceně.

V posledních letech Foovo dílo pokračovalo dvěma paralelními směry, fraškovitou komedií ("Il diavolo con le zinne", 1997) a monology vystavěnými na modelu Mistero buffo (od "Lu santo jullare Francesco" z roku 1999 až po "Il tempio degli uomini liberi" z roku 2004).  Nástup druhé Berlusconiho vlády ho znovu podnítil k občanským a politickým dílům, satirickým přímo vůči Berlusconimu, od "Ubu rois, Ubu bas" po "L'Anomalo Bicefalo", které napsal spolu se svou ženou Francou Rame. "L'Anomalo Bicefalo" je komedie o soudních, politických a ekonomických událostech kolem bývalého italského premiéra Berlusconiho, do nějž Fo vtěluje expremiéra, který po nehodě ztratil paměť a kterému se podaří znovu ji získat, když přizná pravdu o svých činech. Komedie nemohla být po určitou vysílána v televizi kvůli žalobě ministra Marcella Dell'Ultri, protože citovala některé jeho soudní případy.  V roce 2005 obdržel Fo titul honoris causa na pařížské univerzitě Sorbona, o rok později se mu stejné pocty dostalo i od římské univerzity.  V lednu 2006 byl kandidátem na starostu Milána v primárkách středo-levicové strany L'Unione, v nichž skončil druhý za Brunem Ferrantem s 23,1 % hlasů. Do následných milánských komunálních voleb tak šel s vlastní kandidátkou; ta získala jen 2,12 % hlasů, ale i to stačilo ke zvolení Daria Fo zastupitelem. O Foově volební kampani pojednává dokument "Io non sono un moderato" Andrey Nobileho.  Dne 13. října 2016 zemřel ve věku 90 let v Miláně.

Dario Fo (24. března 1926 Sangiano – 13. říjen 2016 Milán) byl italský satirický dramatik, divadelní režisér, skladatel a výtvarník, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1997 (nominován byl už v roce 1975). Využíval metody commedie dell'arte a úzce spolupracoval se svou manželkou Francou Rame.

Dario Luigi Angelo Fo (* 24. März 1926 in Sangiano; † 13. Oktober 2016 in Mailand) war ein italienischer Theaterautor, Regisseur, Bühnenbildner, Komponist, Erzähler, Satiriker und Schauspieler. Er revitalisierte Methoden der Commedia dell’arte. 1997 wurde er mit dem Nobelpreis für Literatur ausgezeichnet.


Životopis.

Vyrostl v Litvě ve zbožné a vzdělané židovské rodině, „s židovským Zákonem (Tórou), s Puškinem a Tolstým“, jak sám napsal. V letech 1923–1927 studoval filosofii ve Štrasburku, 1928–1929 ve Freiburgu, kde se seznámil s Edmundem Husserlem i Martinem Heideggerem, a od roku 1930 v Paříži. Podílel se na uvedení Husserlova díla do francouzského prostředí a už roku 1934 napsal varovný rozbor „filosofie hitlerismu“. Jako francouzský důstojník byl roku 1940 zajat a strávil pět let v německém zajetí. Teprve po válce se dozvěděl, že všechny jeho příbuzné v Litvě nacisté povraždili; jeho žena s dcerou se skrývaly v ženském klášteře ve Francii. V letech 1946–60 učil a posléze vedl židovské lyceum "École Normale Israélite Orientale" v Paříži, kde se věnoval studiu Talmudu. V roce 1961 se habilitoval knihou „Totalita a nekonečno“, začal učit na univerzitě v Poitiers, v roce 1967 se stal profesorem v Nanterre, na pařížské universitě, kde se spřátelil s Paulem Ricoeurem, a od roku 1973 byl profesorem na pařížské Sorbonně. V roce 1974 vychází jeho druhé nejvýznamnější dílo „Jinak než být“. Mezi jeho nejvýznamnější žáky patřil Jacques Derrida.

Myšlení.

Lévinasovo předválečné dílo je věnováno Husserlově fenomenologii, zejména problému intuice. Poválečné dílo, psané pod dojmem nacistické šoa, navazuje také na filosofii Martina Bubera a Franze Rosenzweiga.  Naivní, „bez-božná“ existence se rozpíná a prosazuje, dokud se nesetká s Tváří druhého, která je sice bezbranná a „nahá“, nicméně přikazuje „Nezabiješ“. Přijetím tohoto příkazu začíná etika, která je v tomto smyslu základem a počátkem filosofie. Tuto základní myšlenku Lévinas potom rozvíjí v nesmírně bohatých i hlubokých analýzách, psaných ovšem nesnadným, dramatickým jazykem, plným překvapivých obratů.  S Druhým se setkávám jako s tím, koho nelze zahrnout do žádné myslitelné jednoty. Nemohu do něho nahlížet a jsem odkázán na to, co mi on sám sdělí. Vůči každému celku je vnější; tato jeho exteriorita či transcendence probleskuje právě v jeho tváři.  Oslovení tváří druhého je "poslední událost bytí, "événement ultime de l'être"", základní, neredukovatelná situace lidství, původnější než zkušenost světa. Lévinas tuto situaci nazývá "být rukojmím za druhého, "être otage pour autrui"". Ručím za to, že se životem druhého to dobře dopadne. Závazek rukojemství za druhého je "an-archický", bez vystopovatelného počátku, přichází z nepamětné minulosti, z "hlubokého kdysi, nikdy dost kdysi", jak Lévinas říká s Paulem Valérym. V této situaci se vždy již nacházím.  Tento závazek také nevychází z žádné "potřeby" ("besoin"), jež by se někdy v budoucnu dala uspokojit (a tím zrušit). Vychází ze zásadně ne-naplnitelné, ne-konečné "touhy" ("désir"). Proto s ním nebudu nikdy hotov; vede přes hranice všeho, co lze v nějaké budoucnosti získat nebo vykonat.

Emmanuel Levinas (12. ledna 1906, Kaunas (Litva) – 24. prosince 1995, Paříž) byl francouzsko-židovský filosof. Zabýval se hlavně fenomenologií, judaismem a etikou.

Emmanuel Levinas (ins Französische übertragen auch Lévinas) (* in Kaunas, Gouvernement Kowno, Russisches Kaiserreich; † 25. Dezember 1995 in Paris, Frankreich) war ein französisch-litauischer Philosoph und Autor.