Chimérismus u rostlin.

U rostlin mohou chiméry vznikat podobně jako u živočichů při splývání a dělení rodičovských buněk, tak, jako je tomu u polyploidie, během nejranějších fází vývoje zárodku. Tyto chiméry jsou nazývány chiméry chromozomální. Chromozomální chiméry se odlišují od původního jedince různými vrstvami chromozomů, absencí některých a smísením nebo přidáním jiných.  Chimérismus u rostlin se někdy morfologicky projevuje jako fasciace tkání, variegace nebo listová mozaika, která se objevuje i třeba jen na části celé rostliny.

Chiméry meristémů.

V tkáních chiméry často vznikají v růstových vrcholech rostlin. Některé buňky prochází genetickou změnou vyvolanou prorůstáním geneticky různých tkání, napadením virem, mutagenním zářením nebo jinými vlivy, například chemickými teratogeny. Část tkáně vznikající v chimérách po částečné mutaci rostliny pak například není schopna tvoření chlorofylu. Rostlinné tkáně mají však do určité míry schopnost kompenzovat změny, například ve velikosti buněk v sousedních vrstvách a celek tkáně tak není často funkčně poškozen, rostlina se vyvíjí dále i s geneticky poškozenou částí tkáně.  Další vývoj chiméry ovlivňuje především způsob a intenzita dělení zmutované tkáně. Ta může spoluvytvářet části orgánů a celé orgány, nebo se nešířit vůbec. Pokud je však zmutovaná buňka umístěna v blízkosti růstového vrcholu dělí se a spoluvytváří části rostliny.  Výzkum který se zabýval chimérismem rozděluje chiméry meristémů u rostlin z tohoto pohledu na tři druhy:  Periklinální meristémové chiméry jsou považovány za nejstabilnější tkáňové chiméry, které má smysl šířit vegetativním množením. Dělivý meristém obsahuje jednu celou vrstvu, která je geneticky odlišná od zbytku meristému (zelenec "Chlorophytum comosum" 'Variegatum'). Chiméra se může vyskytovat jen u části rostliny, takže množením částí, která není chimérou je získána původní odrůda (u beztrnné ostružiny 'Thornfree' kořenové řízky tvoří otrněné jedince).  U meriklinální meristémové chiméry tvoří změněné buňky jen část jedné vrstvy u dělivé tkáně. Část rostliny je tedy chimérou a část je nezměněna. Takže je například změněna jen část listu.  Sektorové chiméry jsou nestabilní a mohou vést k tvorbě celých organel, které jsou chimérami a jiných, jenž vůbec nejsou změněny, v závislosti na tkáni na růstovém vrcholu. U sektorové chiméry změna zasahuje více vrstev tkání než jen jednu.  Pečlivým pozorováním vzoru zbarvení u dvouděložných rostlin lze odhadnout způsob tvorby chiméry v růstových pletivech u daného jedince, ale úplnou jistotu může dát pouze laboratorní vyšetření.

Projevy chimér u rostlin.

Kromě pestrolistosti je známým projevem chimér se změnami epidermální tkáně beztrnnost ostružin nebo lysost u broskvoní (nektarinky), různobarevné vzory na některých kultivarech květin. Chiméry na úrovni polyploidie, například tetraploidy, vedou k zvětšení velikosti plodů.

Chiméry vzniklé transplantací tkáně.

U rostlin je člověkem často chimérismus uměle vytvářen při roubování nebo štěpování, srůstáním částí tkání v rámci jedince. Buňky podnože mohou pronikat do štěpu či roubu a obráceně, ale obvykle tkáně pouze vzájemně srůstají a podílí se funkcemi na stavbě rostliny. V různých částech rostliny takto vzniklého celku se mohou vyvíjet části původem z odlišných jedinců, takže mohou být na jedné rostlině organely dvou a více různých druhů.  Bezchlorofylové formy kaktusu "Gymnocalycium mihanovichii" cv. "Hibotan" jsou zářivě červené. Jsou roubovány na zelenou podnož, která dodává roubu asimiláty. Podobně jsou prodávány ovocné dřeviny s naroubovanými více odrůdami.

Množení chimér.

Množení chimér je možné vegetativně, ale u meriklimálních a sektorových chimér může dojít k odběru části tkáně bez změněných buněk, tedy původní rostliny. U mnoha dalších odrůd je třeba množit chiméry k zachování vlastností výhradně vrcholovými výhony.

Ekonomický význam.

Náhodně vzniklé chiméry zelené a bezchlorofylové formy rostlin jsou někdy ceněny a pěstovány pro svůj bizarní vzhled, jako např. "Myrtillocalycium" cv. POLYP  Pro ekonomiku v zahradnictví má velký význam šíření roubovanců a očkovanců, nejen zvláštní nebo dekorativní vzhled meristémových chimér. V minulosti se jako jeden z prvních pěstováním a vytvářením chimér (polygenetických kříženců) s cílem získat rostliny s lepšími ekonomickými vlastnostmi nebo odolností zabýval v SSSR ovocnář Ivan Vladimirovič Mičurin.

Chimérismus u živočichů.

Chimérismus se může vyskytovat nejen u rostlin, ale i u živočichů a dokonce i běžně u člověka. K takovému stavu může dojít několika možnými způsoby - např. při těhotenství v podobě fetálně-maternálního mikrochimérismus nebo při transfúzi či transplantaci v podobě potransplantačního chimérismu; také je možné, že se jedinec už jako chiméra narodí a v takovém případ mluvíme o tzv. tetragametickém chimérismu.

Tetragametický chimérismus.

Tetragametický chimérismus je stav, kdy se v jednom organismu nachází genetická informace pocházející ze čtyř gamet, tedy dvou zygot, a standardně vzniká při oplození dvou vajíček dvěma spermiemi a následným splynutím těchto buněk. Tento chimérismu je vrozený. Podle toho, jak moc jsou genetické linie promíchané a exprimované v různých orgánech a tkáních se mohou důsledky pro jedince lišit. Projevy zahrnují většinou pohlavní soustavu - jedinec může být v extrémních případech hermafroditem. Také se projevují v krevních buňkách a na kůži.

Fetálně-maternální mikrochimérismus.

Fetálně-maternální mikrochimérismus popisuje stav, kdy se v těle matky a plodu nachází navzájem jejich buňky, které tam v malém množství vycestovaly skrze placentální bariéru. Může se stát, že do těla plodu jsou od matky přeneseny nejen jeho buňky, ale také buňky jeho předchozích sourozenců nebo dokonce plodů, které matka před ním potratila.

Chimérismus je stav, kdy se v jednom těle vyskytují dvě buněčné populace, každá od jiného jedince. Tyto populace se liší geneticky či dokonce pohlavím. Takový jedinec se nazývá chiméra. V těchto případech je porušeno jinak železné pravidlo, že celé tělo živočichů se vyvíjí z jedné buňky (zygoty).

Chimäre nennt man in Medizin und Biologie einen Organismus, der aus genetisch unterschiedlichen Zellen bzw. Geweben aufgebaut ist und dennoch ein einheitliches Individuum darstellt. Die unterschiedlichen Zellen eines solchen chimären Organismus stammen aus verschiedenen befruchteten Eizellen. Ob die unterschiedlichen Zellen von Individuen der gleichen Art oder von verschiedenen Arten stammen, ist für die Definition unerheblich. Die Chimäre muss abgegrenzt werden vom Mosaik, in dem zwar ebenfalls genetisch verschiedene Zellen vorkommen, die aber alle aus derselben befruchteten Eizelle stammen, und vom Arthybriden, der normalerweise aus einer einzigen befruchteten Eizelle stammt, aber Elternteile aus verschiedenen Arten hat, wie z. B. das Maultier.


Idea.

S ideou tohoto projektu přišli výzkumníci Skunk Works, kteří navrhli využití ponorky třídy Ohio, která může nést balistické rakety Trident. Navrhli, aby v raketovém silu byl místo raktety umístěn malý letoun se skládacími křídly.  Zahajovací projekt od roku 2000 financovala agentura DARPA (Defense Advanced Research Projects Agency) a týkal se financování testovacích modelů a některých palubních systémů. Zkoušky měly být dokončeny v září 2006 a podle výsledků testů rozhodnuto o financování létajícího prototypu. Podle zdrojů DARPA by měl být letoun UAV u námořnictva testován po dokončení fáze III od roku 2010.

Konstrukce.

V přepravním prostoru, v raketovém silu, má letoun křídla složeny k trupu. Po startu z ponorky se křídla nad hladinou rozloží do letové polohy. Pohon pro podvodní start a první fázi letu zajišťují rakety, za letu pak reaktivní motory.  Vzhledem k hloubce, ze které je plánována možnost startu letadla, tj. 46m, musí konstrukce odolávat tlaku vodního sloupce. Kormorán by měl být postaven z titanu z důvodu zabránění korozi a zpevněn, vnitřní prostor je vyplněn plastovou pěnou a přetlakován inertním plynem. Pro zaručení vodotěsnosti krytů a dalších otvorů se uvažuje o použití nafukovacího těsnění.  Návrat na ponorku bude realizován střemhlavým přistáním s předcházejícím dobržděním padákem. Souřadnice místa setkání budou letadlu předány před sestupovým manévrem. Po přistání zůstane letou na hladině. Po zachycení bude následovat řízené potopení po zachycení plovoucím dokovacím robotem (miniponorka), který letoun dopraví do útrob mateřské ponorky.

Technická náročnost.

Pro spolehlivý provoz byly stanoveny hlavní body technického řešení:

Cormorant (česky: kormorán), oficiální název: "Cormorant – Multi Purpose Unmanned Air System" je projekt amerického zbrojního průmyslu, který představuje bezpilotní letoun přepravovaný ponorkou k její ochraně.

Der Cormorant war ein militärisches Projekt der Skunk Works-Forschungsabteilung von Lockheed Martin zum Bau einer Kampfdrohne (offizieller Name: "Cormorant – Multi Purpose Unmanned Air System", dt. etwa: "Kormoran – Unbemanntes Vielzweck-Luftfahrzeug"; der Namen gebende Kormoran ist eine tauchende Vogelart). Die Reichweite sollte ca. 800 km betragen. Das Projekt wurde 2008 aus budgetären Gründen eingestellt.


Historie.

První písemná zmínka o Bohdanči je z roku 1264, kdy král Přemysl Otakar II. dává ves zvanou "villa Bohdanitz" připsat svému družiníkovi, vojáku Stironovi. Osada vznikla již dříve, jméno Bohdaneč vzniklo podle odborné literatury z osobního jména Bohdan. Roku 1343 je zaznamenán spor mezi občanem Křížem a bohdanečským farářem, který vyvrcholil rvačkou, při níž byla rozbita oltářní deska. Ve 14. století patřil Bohdaneč pánům z Cimburka, podací právo ke kostelu a faru měli v letech 1366–1421 mniši z benediktinského kláštera v Opatovicích nad Labem, kteří však odešli do exilu ve Slezské Středě. Bohdaneč se s klášterními statky tak získal roku 1436 císař Zikmund a dal je do zástavy. 8. ledna 1491 panství za 33 tisíce kop grošů pražských koupil Vilém II. z Pernštejna. Jeho vláda znamenala pro Bohdaneč dobu největšího rozkvětu. Obci byla udělena různá významná privilegia, rozkvetl obchod a řemeslná výroba. Nejvýznamnějším počinem pana Viléma bylo založení rybničního hospodářství, jehož byl Bohdaneč střediskem. Dodnes je z tohoto hospodářství zachováno a nadále udržováno 44 rybníků.  Na konci 19. století přineslo významnou změnu do života městečka založení slatinných lázní Janem Veselým, nájemcem rybničního hospodářství. Zkušební provoz byl zahájen roku 1897, v prvním roce využilo služeb lázní 70 pacientů. V roce 1908 byla zavedena mezi obcemi Bohdaneč a Pardubice první česká pravidelná veřejná autobusová linka, na které jezdil autobus Laurin & Klement, který byl majetkem zakladatele lázní Jana Veselého. Bohdanečským občanům pak lázně poskytovaly možnost zaměstnání a využívaly práce místních řemeslníků. V té době také došlo k rozšíření lázní a zvýšila se jejich popularita. Dnes lázně nabízejí slatinou léčbu, elektroléčbu, vodoléčbu, tělocvik, masáže a inhalace. Za kalendářní rok se v nich vystřídá na 7000 pacientů.  Statut lázeňského místa získal Bohdaneč v roce 1963, městem se stal v roce 1971. Oficiální změna názvu na Lázně Bohdaneč byla přiznána městu 1. března roku 1980.

Znak.

Podle pověsti vznikl znak města, když se vojákům z Bohdanče při účasti v tažení do Itálie ve vojsku knížete Vladislava II. podařilo jako prvním překonat milánské hradby a za svou statečnost obdrželi znak. Je půlený, v jedné polovici se zlatým žebříkem v černém poli, ve druhé s červenobílou šachovnicí představující údajně hradbu.  Ve skutečnosti však znak vznikl jinak. Pardubické panství i Bohdaneč vlastnili v patnáctém století páni z Miletínka, kteří měli ve znaku šachovnici, žebřík pak Zub z Landštejna, kterému Bohdaneč krátkou dobu náležel. Anděl symbolizuje lásku, orel sílu a koruna moc.

Pověsti.

Když byl v roce 1603 odléván zvon pro kostel sv. Maří Magdalény, právě zde konaly pouť řeholnice. Do roztavené zvonoviny vhodily několik zlatých dukátů, aby měl zvon lahodnější hlas.

Sport.

V 30. letech 20. století se zde pravidelně konaly automobilové a motocyklové závody, od roku 1935 známé jako Bohdanečský okruh.  Ve městě působil fotbalový klub AFK Atlantic Lázně Bohdaneč, který v sezóně 1997/98 hrál 1. ligu, ze které však ihned sestoupil. Klub měl finanční problémy a před sezónou 2000/2001 se sloučil se Slovanem Pardubice do klubu FK AS Pardubice. Hraje zde klub SK Lázně Bohdaneč, v sezóně 2015/2016 hrál okresní přebor.

Lázně Bohdaneč (do roku 1980 Bohdaneč, ) jsou město, které se nachází asi 10 km západně od města Pardubice na křižovatce silnic vedoucích z Hradce Králové do Kutné Hory a z Pardubic do Chlumce nad Cidlinou. První zmínka o tomto městě je ze 14. století. Žije zde obyvatel.

Lázně Bohdaneč ([]), bis 1980 "Bohdaneč" () ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer nordwestlich des Stadtzentrums von Pardubice und gehört zum Okres Pardubice.


Plemena.

Plemena psů vhodná pro sportovní, resp. pracovní, kynologii jsou většinou středně velká až velká plemena psů, která se snadno cvičí a jsou povahově vyrovnaná. Mezi nejvyužívanější psy patří ovčáci (německý ovčák, belgický ovčák; malinois, laekenois, groenendael i tervueren), knírači (velký, střední i malý), border kolie. Na pachové práce i poslušnost jsou vhodná některá plemena teriérů, například border teriéři. Svým vynikajícím nosem vynikají veškerá plemena s dlouhýma ušima, od bloodhoundů po italské ohaře. Všichni tito psi pracují na stopě "nízkým nosem", tedy s hlavou u země. To znamená, že jejich dlouhé uši pachy "zachycují" a víří jej. Například bloodhoundi jsou schopní sledovat i dva týdny starou stopu. Pro výcvik obrany se hodí plemena, která k tomu mají predispozice a nebo k tomu byla vyšlechtěna. Takovými jsou například dobrmani nebo rotvajleři. Psy věnující se sportovní kynologii najdeme i mezi dalšími plemeny, jako je například například australské kelpie, hovawarti, boxeři nebo českoslovenští vlčáci.  Výcviku, zkoušek a závodů sportovní kynologie se mohou účastnit všichni psi - s PP i bez. Výsledky zkoušek se zpravidla zapisuji do výkonnostní knížky, která se váže na identifikační čip psa, případně do rubriky v PP. O zaregistrování psa bez PP do evidence je nutné zažádat prostřednictvím ČKS nebo MSKS. Další podmínky účasti uvádí jednotlivé kynologické svazy a příslušné zkušební řády.

Zkoušky.

Národní zkušební řád.

a) zkoušky všestranného výcviku.

- zkouška základního minima (ZM)  - zkouška všestranného výcviku 1.stupně ( ZVV 1)  - zkouška všestranného výcviku 2.stupně ( ZVV 2)  - zkouška všestranného výcviku 3.stupně ( ZVV 3)

b) zkoušky speciálního výcviku.

- zkouška základního minima malých plemen (ZMMP)  - zkouška psa malých plemen 1.stupně (ZMP 1)  - zkouška psa malých plemen 2.stupně (ZMP 2)  - zkouška psa malých plemen 3.stupně (ZMP 3)  - zkouška psa malých plemen – obranáře (ZMPO)  - zkouška psa stopaře 1. stupně (ZPS 1)  - zkouška psa stopaře 2. stupně (ZPS 2)  - zkouška psa obranáře 1. stupně (ZPO 1)  - zkouška psa obranáře 2. stupně (ZPO 2)  - zkouška základní ovladatelnosti (ZZO)  - zkouška poslušnosti 1. stupně (ZZO 1)  - zkouška poslušnosti 2. stupně (ZZO 2)  - zkouška poslušnosti 3. stupně (ZZO 3)

Mezinárodní zkušební řád IPO.

- Zkouška doprovodného psa (BH)  - Zkouška pracovní upotřebitelnosti psa 1 - 3 (APr 1-3)  - Zkouška stopařská 1 - 3 (FPr 1-3)  - Zkouška poslušnosti 1 - 3 (UPr 1-3)  - Zkouška obranářská 1 - 3 (SPr 1-3)  - Zkouška chovné způsobilosti (IPO ZTP)  - Mezinárodní zkouška pro pracovní psy (IPO – VO)  - Mezinárodní zkouška pro pracovní psy (IPO – 1)  - Mezinárodní zkouška pro pracovní psy (IPO – 2)  - Mezinárodní zkouška pro pracovní psy (IPO – 3)  - Zkouška psa stopaře stupeň 1 (FH 1)  - Zkouška psa stopaře stupeň 2 (FH 2)  - Mezinárodní stopařská zkouška (IPO – FH)  - Zkouška vyhledávací 1 - 3 (StPr 1-3)

Kynologická jednota Brno.

- Zkouška ovladatelnosti psa (ZOP)  - Zkouška pracovní upotřebitelnosti 1.stupně (ZPU1)  - Zkouška pracovní upotřebitelnosti 2.stupně (ZPU2)  - Zkouška pracovní upotřebitelnosti – speciál (ZPU-S)

Sportovní kynologie je kynologická disciplína sportovního charakteru, kde účastnící se pár tvoří pes a jeho vodič, tzv. psovod. Samotná sportovní kynologie vznikla z pracovní kynologie, ve které není účelem vycvičit psa k výsledkům v soutěžích, ale vycvičit psa k tomu, aby se stal pracovním psem, který je schopný podávat pracovní výkony. Většina disciplín vychází právě z pracovní kynologie. V Česku se oborem sportovní kynologie zabývá Český kynologický svaz (ČKS) a Moravskoslezský kynologický svaz (MSKS) a také Kynologická jednota Brno (KJ Brno). Všechny svazy jsou oficiální a pod ochranou Českomoravské kynologické unie i Mezinárodní kynologické federace. Existují zde tři platné řády: národní zkušební řád, mezinárodní zkušební řád a řád pro sportovní výcvik psů.

Die Gebrauchshundprüfung ist eine Arbeitsprüfung für sportlich geführte Hunde in der Fédération Cynologique Internationale (FCI) und ihren Mitgliedsorganisationen und eine Leistungsprüfung im Gebrauchshundsport.


Anatomická stavba penisu.

Vnitřní stavba penisu se skládá ze třech topořivých těles, dvou rovnoběžných kavernózních topořivých těles válcového tvaru ("corpora cavernosa)" a jednoho houbovitého tělesa uloženého pod nimi ("coprus spongiosum"). Houbovité těleso tvoří na hrázi, těsně pod pánevním dnem oblý útvar nazývající pyjová bulva ("bulbus penis)". Houbové těleso má také vlastní arteriální větev. Pár kavernosních těles je zadními konci přirostlý k ramenům stydké kosti ("crura penis") a pod stydkou sponou se spojuje do jednoho útvaru. Zde je také upevněn vazivový závěs penisu. Tělesa obsahují malé dutiny - kaverny, které se při erekci naplňují krví, zhruba středem obou těles prochází dvě arterie, které je krevně zásobují. Povrch těles, určující jejich tvar, je tvořen poměrně tlustou blánou se značnou pevností tzv. bělavý obal ("tunica albuginea)". Penis je z další podstatné části nervově a cévně zásoben ze svazku na jeho svrchní straně, uložené pod Buckovou fascií (dvě dorsální artérie a tzv. hluboká žíla). Odtud pak vycházejí boční větve obkružující tělo penisu. Nad Buckovou fascií nalezneme další dvě žíly, kryté fascií nazývanou svalový obal ("tunica dartos"). Obě fascie tvoří pevnou tkáňovou pochvu okolo kavernosních těles. Stištění zmíněné žilní pleteně mezi kavernosní tělesa a tuto pochvu tvoří část procesu erekce.  Penisem probíhá poslední část močové trubice. Ta vstupuje do penisu při ústí pyjové bulvy a její zakončení se nachází na ústí žaludu.  Z vnější stavby můžeme penis rozdělit na kořen penisu ("radix penis"), pyjový bulbus, tělo penisu ("corpus penis") a žalud ("glans penis"). Povrch penisu je kůže prostoupená mnoha nervovými zakončeními. Kůže žaludu je tenká a obsahuje malé množství keratinu, jenž zajišťuje ochranu proti vnějším vlivům; proto je tato tkáň snadněji prostupná pro zdroje nákazy včetně např. viru HIV. Žalud je kryt kožní řasou nazývanou předkožka.

Fyziologická funkce a erekce.

Pro rozmnožovací funkci má penis charakteristickou schopnost erekce. K erekci dochází poměrně složitým mechanismem po podráždění přes nervové smyčky dolní míchy. Ty mohou být aktivovány jak pohlavním vzrušením, tak i jinak. Běžná je např. ranní erekce při naplněném měchýři, který tlačí na okolní nervovou pleteň.  Na hranici mezi žaludem a penisem kolem dokola se mohou nacházet bílé malé „pupínky“, které se odborně nazývají papillae coronae glandis či hirsuties papillaris genitalis.

Rozměry penisu.

Přestože měření penisu není standardizováno, většina výzkumníků jeho délku měří po jeho horní straně, od místa, kde odstupuje od těla, až k špičce žaludu; jeho obvod jako obvod jeho střední části.. Rozměry se udávají zvlášť pro klidový ochablý stav, kdy volně visí od těla, dále pro erigovaný stav, kdy je maximálně natažen a nakonec v plně erigovaném, vzrušeném stavu. Velmi problematické je měření délky penisu u Morbus Peyronie, deformace topořivých těles penisu postihující 1 % mužské populace. Penis se ohýbá do úhlu, nejvíce do pravé nebo levé strany či dorzálně, tedy směrem k podbřišku. Úhel může dosáhnout i 90 stupňů. Změny se zvýrazňují při erekci.  Výsledky studií založené na odpovědích probandů (zkoumaných osob) udávají statisticky významně větší průměrné rozměry než výsledky studií, kde měření penisu prováděl výzkumník, a to i přes to, že výzkumníci probandy instruují, jak svůj penis mají měřit. Je možné, že probandi za přítomnosti výzkumníka nedokážou dosáhnout maximální erekce, ale je též možné, že výsledky nadsazují.  Studie z následujícího přehledu (viz tabulku) uvádějí: (pozn.: všechny délky jsou průměrné)  Lever a další (studie z roku 2006) uvádí následující rozložení jednotlivých délek erigovaných penisů v populaci:  Velice malá část mužů trpí poruchou, kdy jejich penis je výrazně menší než jeho průměrně uváděná délka, jedná se o tzv. mikropenis. Naopak jsou zase známy případy s délkou údu nad 30 cm. Oficiálně nejdelší penis na světě byl zaznamenán doktorem Robertem Dickinsonem na počátku 20. století. Na délku měl 34,3 cm a v obvodu 15,9 cm.  Lidé často věří, že délka penisu souvisí s délkou různých jiných částí těla, nejčastěji s velikostí nohy. Studie však shodně ukazují, že délku penisu na základě velikosti nohy odhadovat nelze.. Stejně tak nijak nesouvisí s délkou penisu ani délka ostatních částí těla, např. rukou nebo nosu.

Postoje mužů a žen k rozměrům penisu.

Je široce rozšířeným názorem, že délka penisu má přímou souvislost se sexuální výkonností muže nebo uspokojením partnerky během pohlavního styku, sexuologové a především ženy samotné však tento názor obvykle odmítají.  Z fyziologického hlediska pravděpodobně velikost penisu pro vzrušení ženy není významná, neboť citlivá je především zevní část vagíny, kam bez problémů pronikne i krátký penis. Krom toho se vagína dokáže velikostně přizpůsobit rozměrům jakéhokoliv penisu. Preference větších penisů u některých žen má tedy spíše psychologické, nikoliv fyziologické důvody, nicméně není vyloučeno, že větší penis může ženu lépe stimulovat i fyzicky.

Lidský penis neboli pyj (mužský pohlavní úd) je vnějším orgánem mužské vylučovací a pohlavní soustavy. Penis se dělí na čtyři části - kořen, bulbus, tělo a žalud. Jeho vnitřní stavba je tvořena třemi topořivými tělesy a v celé jeho délce prochází močový trubice, která je společným ústím vylučovací i pohlavní soustavy.

Der Penis des Menschen ist neben dem Hodensack eines der äußeren Geschlechtsorgane des Mannes. In seiner Anatomie ist er ein typischer Penis der Säugetiere. Der Penis ist das männliche Begattungsorgan und dient außerdem der Ausscheidung des Urins. Bei der Entwicklung der Geschlechtsorgane geht der Penis des Mannes wie auch die Klitoris der Frau aus dem Genitalhöcker hervor. Im Unterschied zu den meisten Säugetieren und Primaten hat der Penis des Menschen keinen Penisknochen.


Začátky s O-zone.

Jeho rodiče jsou Mihai Balan a Ludmila Balan, matka vystupovala několik let v televizi, kde četla pohádky. Ve světě začal být znám až v době, kdy společně s Arsenie Todiraşem a Radu Sirbuem založili taneční skupinu O-Zone. Dan byl jejím frontmanem a společně se singly „Dragostea din tei“ nebo „Despre Tine“ se proslavili. Tyto hity se dostaly na první místo ve více než 30 zemích, například ve Spojeném království se dostal na 3. místo a po celém světě se prodalo více než 12 milionů kopií; byly na desce „DiscO-Zone“ (2004), které se ve světě prodalo přes 3 500 000 kopií, nejvíce v Japonsku. Skupina se ale v polovině ledna 2005 rozpadla.

Po rozpadu.

Každý z nich se tedy vydal na sólovou dráhu. V návaznosti na úspěch skupiny se Dan odstěhoval do Los Angeles. Začal tu spolupracovat společně s Jackem Josephem Puigem. Ten už spolupracoval s hvězdami jako John Mayer, Sheryl Crow, No Doubt a The Rolling Stones. Dan objevil jedinečný a podmanivý styl, jenž použil pro své první album "Crazy Loop" (2010). Pro rumunské obyvatele byl název předělán na "The power of shower". Z této desky pochází několik úspěšných singlů jako "Chica bomb" či "Justify sex". Díky svému velkému úspěchu, talentu a nadání je velice žádaný, a proto jezdí koncertovat do zemí jako je Litva, Rusko, Ázerbájdžán, Rumunsko, Izrael, Spojené arabské emiráty, Moldávie, Polsko, Francie, Německo a další. Dělá také pořady ve svém rodném Rumunsku, nebo pracuje na zviditelnění svého chystaného alba v Německu. Média spekulují o tom, že je ženatý se zpěvačkou Sarinou Parisovou a má s ní rodinu, nebo že je bisexuál. Sám zpěvák nic takového nepotvrzuje ani nevyvrací.

Chica bomb a Justify Sex.

Chica Bomb.

Chica Bomb je electro-houseová píseň s lehkými, ale rozumně užitými, sexuálními motivy. Nazpívala ji společně s Danem americká zpěvačka Katie DiCicco. Píseň se stala okamžitým hitem v mnoha evropských zemích - dostala se na 37. místo v německé hitparádě a na 44. v UK Singles Chart; v Rusku a Řecku se objevila na prvním místě (v Řecku byla tato píseň vydána s řeckou zpěvačkou Eleni Foureira, když byla hrána během roku 2010 na MAD MTV Video Music Awards / MAD Video Music Awards.

Justify Sex.

Je taktéž electro-housový song, se sexuálními motivy. Prezentován byl dne 31. července v Moskvě, na festivalu „Europe Plus Live 2010“. Dan se v klipu této písně ukázal jako psychopatický znásilňovatel a vrah Jason Black. Píseň nazpíval společně s neznámou zpěvačkou.

Dan Mihai Balan (* 6. února 1979 v Kišiněvě, Moldavská SSR) je moldavský zpěvák, skladatel a producent, žijící v New Yorku.

Dan Mihai Bălan (* 6. Februar 1979 in Chișinău), auch bekannt als "Crazy Loop", ist ein moldauischer Sänger, Musiker und Musikproduzent. Er singt auf Rumänisch, Russisch, Spanisch und Englisch.


Historie.

Koncem 17. století bylo území dnešní Vojvodiny osvobozeno od Turků a území kolonizovali Maďaři, Chorvati a Srbové. Někdy po roce 1848 byla zaznamenána modro-žluto-zelená vlajka v několika variantách. Šlo o vlajku Srbů a Chorvatů, kteří se podíleli na potlačení Maďarské revoluce za nezávislost. Srbové na území žup (Bačka, Baranje, Srem a Banát) vyhlásili vévodství (Vojvodinu).  Rakousko ke konci roku 1848 uznalo Vojvodinu svébytnou korunní zemí. Znakem se stal dvojhlavý habsburský orel s prsním štítkem tvořeným srbským znakem (na červeném poli stříbrný kříž svatého Sávy, v každém poli stříbrná ocílka). Barvami Vojvodiny se staly srbské národní barvy: červená, modrá a bílá. Historické trojbarevné prapory se znakem jsou uchovávány v městském muzeu v Somboru.  V roce 1860 byla Vojvodina začleněna pod uherskou správu, na konci I. světové války pod Království Srbů, Chorvatů a Slovinců, na konci II. světové války se stala autonomní provincií Srbské lidové republiky v rámci Jugoslávie. Vlastní vlajka zavedena nebyla, užívány byly vlajky jugoslávské a srbské. Národní menšiny užívaly své národní vlajky s přidanou jugoslávskou hvězdou.  V roce 1990 byla novou srbskou ústavou zrušena autonomie Vojvodiny a Srbsko přeměněno na unitární stát. Návrhy vlajek protimilešovičovských stran (např. Liga sociálních demokratů Vojvodiny, se prezentovala vlajkou z roku 1848 s třemi vertikálními pruhy: modrým, žlutým a zeleným) nebyly na přijaté vlajce použity.  27. února 2004 byla přijata vojvodinská vlajka (79 hlasy ze 120 členů parlamentu). Během března 2004 mělo být přijetí publikováno a po osmi dnech mělo nabýt právní moci. Vlajka však byla v Novém Sadu vztyčena již 29. února 2004.  15. září 2016 byla přijata tradiční vojvodinská vlajka, a to ve dvou variantách – se znakem a bez něj.

Vlajka Vojvodiny, autonomní oblasti na severu Srbska, má dvě varianty: Obě vlajky mají stejné postaveni. Vojvodinská vlajka byla přijata 27. února 2004. Je tvořena listem o poměru stran 1:2 se třemi pruhy: červeným, modrým a bílým, o poměru šířek 1:8:1. V modrém pruhu jsou tři žluté pěticípé hvězdy, uspořádané do kruhu a orientované jedním cípem ven z kruhu.

Die Flagge der autonomen Provinz Vojvodina im Norden Serbiens ist dreifarbig und quergestreift. Sie ist auch farblich an die serbische Flagge angelehnt, doch ist der blaue Streifen in der Mitte um ein Vielfaches breiter als der rote oben und der weiße unten. Zusätzlich sind in der Mitte der Flagge, auf dem blauen Streifen, drei gelbe, fünfzackige Sterne angebracht. Sie sind in einem Dreieck angeordnet – zwei Sterne bilden die Basis – und sollen für die drei Teile der Vojvodina stehen: Bačka, Banat und Srem. Zudem sollen sie das Bestreben der Bürger der Vojvodina der Europäischen Union anzugehören symbolisieren.


Život a dílo.

Mládí.

Narodil se jako Karel Josef Krautgartner v rodině poštmistra Josefa Krautgartnera a jeho ženy Marie. Na klarinet začal hrát jako chlapec. Základní školu vychodil v Mikulově, ve školním roce 1935/1936 měl nastoupit do třetí třídy reformního reálného gymnázia v Břeclavi. Protože se v roce 1935 se s rodiči přestěhoval do Brna, z břeclavského gymnázia vystoupil a dostudoval v Brně (maturita 1942). Jeho učitelem hry na saxofon zde byl Stanislav Krtička (1887–1969). V Brně začínal okolo roku 1935 v poloprofesionálních souborech "Quick Band" a "Slavia Band". V roce 1942 se stal členem orchestru Gustava Broma, který v následujícím roce opustil.

V orchestru Karla Vlacha.

Krautgartnerem založený orchestr "Dixie Band" si v roce 1945 přijel do Brna poslechnout Karel Vlach. Po jeho nabídce odjeli tři členové orchestru do Prahy, Karel Krautgartner se v orchestru Karla Vlacha stal vedoucím saxofonové sekce.

Samostatná činnost a TOČR.

V roce 1956 Karel Krautgartner opustil orchestr Karla Vlacha a spolu s Karlem Velebným založili "Kvinteto Karla Krautgartnera". To vystupovalo nejprve v pražské kavárně "Alfa", od roku 1957 se kvinteto rozrostlo na septeto (později noneto) a přesunulo své působiště do kavárny "Vltava". Spolu s ním zde vystupovali Vlasta Průchová a Karel Hála. V roce 1957 rozpoznal talent Karla Gotta, který se zúčastnil soutěže Hledáme nové talenty roku 1958.  V roce 1958 požádal Československý rozhlas Krautgartnera, aby sestavil pro jednorázové vystoupení na mezinárodním festivalu orchestr z nejlepších československých jazzových hudebníků. Po tomto vystoupení Krautgartner orchestr nerozpustil a vystupoval s ním nadále. Od počátku roku 1960 se z tohoto tělesa stal Taneční orchestr Československého rozhlasu (TOČR), Karel Krautgarner byl jeho dirigentem do roku 1963, kdy došlo k rozdělení na taneční a jazzový orchestr. Funkci dirigentů převzali Kamil Hála a Josef Vobruba, Krautgartner se stal uměleckým vedoucím obou orchestrů, přejmenovaných v roce 1967 na "Orchestr Karla Krautgartnera".

Emigrace.

V srpnu 1968, bezprostředně po invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa, emigroval spolu s partnerkou Elen Tanasco do Vídně, kde se stal dirigentem rozhlasového jazzového orchestru stanice ÖRF. V roce 1971 přesídlil do Kolína nad Rýnem, kde chtěl vyučovat na místní konzervatoři. Proto začal studovat hudební vědy na filozofické fakultě "Rheinische Musikschule" a studium v roce 1982 úspěšně dokončil, krátce nato však zemřel. Je pohřben na kolínském centrálním hřbitově "Melatenfriedhof" (řada R4, hrobové místo č. 124).

Rodinný život.

V roce 1947 se v Praze seznámil s Elen Tanasco (*1919), vlastním jménem Helena Herget-Atanasković. Elen Tanasco byla profesionální tanečnice z pražské jugoslávské rodiny, která tančila např. v Novém německém divadle či ve skupině Joe Jenčíka. Po válce tančila v muzikálu Divotvorný hrnec, kdy se seznámila s Karlem Krautgarnerem. Kvůli jugoslávskému původu Elen Tanasco jim československé úřady nepovolily sňatek. Karla Krautgartnera následovala i do emigrace v Německu, kde se později vzali.

Dílo.

Diskografie.

Nahrávky orchestrů, které Karel Krautgartner vedl, vycházely na gramofonových deskách, později na CD, např.:

Filmografie.

Kromě činnosti dirigentské a interpretační je jméno Karla Krautgartnera zaznamenáno u vzniku řady filmu. V řadě z nich vystupoval, představoval sám sebe nebo hudebníka, např.:  K více filmům složil hudbu nebo byl dirigentem.

Karel Krautgartner (20. července 1922 Mikulov – 20. září 1982 Kolín nad Rýnem) byl český hudebník, skladatel jazzové hudby, herec, dirigent, jeden z nejlepších československých saxofonistů 20. století.

Karel Krautgartner (* 20. Juli 1922 in Mikulov, deutsch "Nikolsburg", Mähren, Tschechoslowakei; † 20. September 1982 in Köln) war ein tschechischer Jazz-Klarinettist, Saxophonist, Komponist und Orchesterleiter, der einen prägenden Einfluss auf den tschechischen Jazz hatte.


Klubová kariéra.

V letech 2003 a 2004 byl Yelldell náhradníkem jiného amerického brankáře Brada Friedela u anglického Blackburnu Rovers. Následující roky působil u německého týmu Stutgarter Kickers, kde prožil úspěšnou kvalifikaci do třetí německé ligy.  V týmu TuS Koblenz byl Yelldell brankářskou jedničkou. V sezóně 2008/2009 se s týmem probojoval do druhé německé Bundesligy. V sezóně 2009–2010 bojoval Koblenz neúspěšně o záchranu v této soutěži. Na neúspěchu se mohlo podílet i Yelldellovo zranění, které mu znemožnilo nastoupit v posledních čtyřech ligových utkáních.  V létě 2010 se upsal klubu MSV Duisburg, za který odchytal první zápas 13. srpna 2010 v prvním kole německého poháru DFB proti domácímu VfB Lübecku. Duisburg zvítězil 2-0. Cesta Duisburgu německým pohárem nakonec skončila až ve finále. Zde Duisburg podlehl lokálnímu rivalovi v podobě Schalke 04.  V další sezóně 2011–2012 už Yelldell nebyl součástí Duisburgu, neboť přestoupil k německému prvoligovému celku Bayeru 04 Leverkusen za částku 260 tisíc eur. V Leverkusenu podepsal kontrakt do konce června 2014. Svůj debut za Leverkusen si odbyl 30. července 2011 v prvním kole poháru DFB proti Dynamu Dresden, ve kterém "Werkself" prohráli 3-4 i přes to, že vedli již po hodině hry 3-0. Od té doby si zatím nepřipsal žádný jiný start (k 22. únoru 2012).

Reprezentační kariéra.

Když Yelldell působil v Blackburnu Rovers, sledoval jej trenér americké reprezentace do 23 let Glenn Myernick. USA se ovšem nekvalifikovalo na Olympijské hry v roce 2004, a tak Yelldell nakonec nebyl do reprezentace povolán.  Až v březnu 2011 obdržel Yelldell od trenéra Boba Bradleyho pozvánku do národního mužstva USA na přátelské zápasy proti Argentině a Paraguayi. Na svém kontě tak má prozatím jeden reprezentační zápas (k 22. únoru 2012).

Osobní život.

Yelldell je svobodný a bezdětný. Disponuje jak německým, tak americkým občanstvím, neboť jeho matka je Němka a otec Američan.

David Yelldell (* 1. října 1981, Stuttgart, Německá spolková republika) je americký profesionální fotbalista narozený v Německu, který hraje na postu brankáře za německý klub Bayer 04 Leverkusen v nejvyšší německé lize Bundeslize. V Leverkusenu působí od léta 2011, předtím působil ku příkladu v anglickém Blackburn Rovers nebo v německém MSV Duisburg.

David Ray Yelldell (* 1. Oktober 1981 in Stuttgart, Baden-Württemberg) ist ein ehemaliger US-amerikanisch-deutscher Fußballtorwart. Zuletzt stand er beim Drittligisten SG Sonnenhof Großaspach als Torwarttrainer unter Vertrag.


Profesní charakteristika.

Tanec nestudovala systematickým způsobem, ale vytvořila originální, neopakovatelný styl vyjádření založený na své vlastní filozofii, opírajíc se o nové tendence moderního tance, jehož byla průkopnicí. Viděla v tanci výraz volné mysli a radikálně se vzepřela omezením, která nařizoval klasický tanec. Chtěla znovu objevit krásu pohybu lidského těla. Její vliv byl ohromný, jak na vývoj scénického umění, tak na nastupující generace tanečníků. Odhodila klasický bílý kostým i střevíčky a tančila oděná do řecké tuniky, bosá a s rozpuštěnými vlasy, což byla pro tehdejší publikum šokující novinka. Jako první se ukázala na scéně oděná pouze do přiléhavého trikotu.

Ohlas v Čechách.

Vystoupila v Čechách v sérii představení v západočeských lázních v srpnu 1902 (v Mariánských lázních, ve Františkových lázních, v Karlových Varech a neověřeně v Teplicích). V českém prostředí byla v povědomí především jako vzor a příklad, kterým bylo po roce 1904 poměřováno domácí taneční snažení.  Ve 30. letech byla v Čechách pod vlivem filosofie Isadory Duncan založena taneční škola. Založila ji Jarmila Jeřábková, která studovala u Duncaniny sestry Elizabethy. Díky ní a jejím žačkám dostávalo duncanovské hnutí v Čechách osobitý charakter a schopnost dalšího vývoje. Pravděpodobně nezávisle na ní rozvíjela vzor Isadory Duncanové v Praze také tanečnice Jarmila Kröschlová, manželka Oskara Schürera a matka Evy Kröschlové.  Zároveň byla námětem Liboru Vaculíkovi k vytvoření baletního představení "Isadora".

Soukromý život.

Měla tři děti, jedno s divadelním režisérem Gordonem Craigem, druhé s Parisem Singerem, synem majitele továrny na šicí stroje Isaaca Singera, třetí dítě – syn, zemřel při porodu. Její soukromý život nebyl chudý na skandály či tragédie. Největší z nich byla smrt jejich dětí (Deirdre a Patricka), které se utopily v Seině v roce 1913. Děti jely v autě s chůvou, zatímco ona sama zůstala doma. Když auto vyjíždělo do kopce, vysadil motor a šofér vystoupil, aby ho opravil. Zapomněl však zatáhnout brzdu; když pak motor nastartoval, automobil se rozjel a sjel do řeky. Chůva i děti se utopily.  Po ztrátě dětí se Isadora ukryla na několik týdnů v přímořských lázních spolu s herečkou Eleonorou Duseovou. V souvislosti s tím, že Duseová opustila lesbický svazek s feministickou aktivistkou Linou Polettiovou, existuje podezření, že i Duncanová měla s Duseovou milostný vztah.  Od roku 1904 se věnovala výuce tance dětí. Rok poté založila v Berlíně bezplatnou školu pro proletářské děti.  V roce 1922 odcestovala (již poněkolikáté) do Moskvy, kde plánovala založit taneční školu pro malé děti. Navíc ji přitahovalo i bolševické hnutí, přijala dokonce ruské občanství a ztratila americké. Zde poznala o 17 let mladšího ruského básníka Sergeje Jesenina a v květnu 1922 se vzali. Několik let s ním v Rusku žila. Jejich vztah byl ovšem velmi bouřlivý, nevyrovnaný, plný zvratů a manželství záhy skončilo. V roce 1925 se Jesenin oženil znovu (aniž se s Duncanovou rozvedl). Dne 28. prosince 1925 byl však Jesenin nalezen mrtvý v hotelovém pokoji – pravděpodobně spáchal sebevraždu.  Na konci 20. let se Duncanová potýkala s finančními problémy, vedla skandální milostný život. Poslední roky svého života strávila mezi Paříží a Středozemním mořem. Část jejích přátel se ji snažila podpořit v sepsání autobiografie. V knize "Intimní portrét" od Sewella Stokese byla popisována její extravagance.  Její autobiografie byla vydána v roce 1927. Australský skladatel Percy Grainger ji popsal jako "život obohacující mistrovské dílo".

Smrt.

Tragický byl i závěr jejího života – zahynula při projížďce autem, když se její dlouhý vlající šál zamotal do kola automobilu typu kabriolet, a zlomil jí vaz.

Odkaz v kultuře.

V roce 2016 ji ztvárnila Lily-Rose Depp ve filmu "Tanečnice" na motivy života Loie Fuller.

Isadora Duncanová, vlastním jménem Dora Angela Duncan, (26. května 1877 San Francisco – 14. září 1927 Nice) byla americká tanečnice.

Angela Isadora Duncan (* 27. Mai 1877 in San Francisco, USA; † 14. September 1927 in Nizza, Frankreich) war eine US-amerikanische Tänzerin und Choreografin. Duncan war die Wegbereiterin des modernen sinfonischen Ausdruckstanzes, entwickelte ein neues Körper- und Bewegungsempfinden, das sich am griechischen Schönheitsideal orientierte, und setzte als Erste klassische Konzertmusik tänzerisch um. Als Gegnerin des klassischen Balletts versuchte sie, den Tanz der Antike wiederzubeleben.


Děj.

Vdovec Harry Mitchell pracuje jako kapitán na turistické lodi v Sydney a žije se svým 24letým synem Jeffem. Jeff pracuje jako instalatér, hraje v amatérském rugbyovém týmu a je gay. Harry se cítí už dlouho osamělý a pokusí se najít si partnerku přes seznamovací agenturu. Jeff se zase nedávno seznámil se zahradníkem Gregem. Harry přes agenturu poznává Joyce Johnsonovou, která po rozvodu žije se svou dcerou. Harry a Joyce si skvěle rozumějí, takže ji po čase Harry požádá o roku. Joyce si chce ponechat tři měsíce na rozmyšlenou. Harry Jeffa nabádá, aby si také našel nějakého přítele. Když tedy jednoho večera Jeff přivede Grega, Harry si ho velmi oblíbí. Greg je z jejich domácnosti velmi zmatený, protože sám bydlí u rodičů a jeho otec ho jen neustále ponižuje, natož aby věděl, že Greg je gay. Na vztah s Jeffem se necítí a tak se rozejdou. Harry pozve na oslavu nového roku Joyce do svého domu. Zde Joyce, která je velmi konzervativní, zjistí, že Harryho syn je gay a Harryho obviní ze lži a neupřímnosti. Harry dostane po jejím odchodu srdeční infarkt, po kterém ochrne a nemůže ani mluvit. Jeff se nyní stará o otce sám. Grega mezitím otec vyhodí z domu poté, co jej zahlédne v televizi v reportáži z Gay Pride. Greg se Jeffem a jeho otcem náhodou potkávají v supermarketu, kde se Greg dozví, co se stalo Harrymu; a posléze znovu v parku, kde Greg pracuje. Greg slíbí, že se u Jeffa určitě zastaví na návštěvu.

Jsou z nás ("The Sum of Us") je australský hraný film z roku 1994, který režírovali Geoff Burton a Kevin Dowling na základě stejnojmenné divadelní hry. Film popisuje osudy otce a jeho syna, kteří se každý snaží najít někoho blízkého.

Die Summe der Gefühle (deutscher Alternativtitel: "Immer Ärger mit der Liebe," englisch: "The Sum of Us") ist eine australische Tragikomödie aus dem Jahr 1994. Der Film basiert auf dem gleichnamigen Theaterstück von David Stevens aus dem Jahre 1990.


Krátký životopis.

Narodil se v rodině skladatele a hudebníka Františka Filipovského staršího dne 23. září 1907 v Přelouči a studoval na gymnáziu v Pardubicích.  Již od mládí se zajímal o kulturu a kromě hudby pěstoval i divadelnictví. Začínal v Kleinově venkovské divadelní společnosti, poté byl členem Voicebandu E. F. Buriana, pokračoval v roce 1930 v Intimním divadle a od roku 1931 ve smíchovské Aréně. Byl opakovaně členem Osvobozeného divadla v letech 1932 až 1938. Nejprve na scéně U Nováků, později v Rokoku i pod názvem Spoutané divadlo a od roku 1935 opět U Nováků. V roce 1939 působil jako režisér v Divadle U Nováků Járy Kohouta a od roku 1940 pak jako šéf činohry v Moderním divadle na Žižkově, dříve Akropolis. Odtud přešel do angažmá k Jaroslavu Fošenovi na scénu Švandova divadla na Smíchově, následovalo Nezávislé divadlo, které působilo na scéně pražské Alhambry. Později přešel do Uranie v pražských Holešovicích. Od 1. 8. 1945 až do 31. 7. 1992 byl členem Činohry Národního divadla. Dne 25. února 1948 podepsal výzvu prokomunistické inteligence "Kupředu, zpátky ni krok" podporující komunistický převrat.  Kromě mnoha divadelních rolí se proslavil svým hereckým uměním před kamerou a také jako vynikající dabér, kde nezapomenutelně propůjčil svůj hlas takovým umělcům, jakým byl například Louis de Funès.  V roce 1953, při zahajovacím vysílání Československé televize dne 1. května, byl prvním českým hercem, který dostal možnost vystoupení a živé improvizace na obrazovce. V televizi pak dlouhá léta úspěšně vystupoval v řadě inscenací a filmů.  Jeho dcera Pavlína Filipovská se stala zpěvačkou a herečkou. František Filipovský měl syna Jana Filipovského, jenž byl vášnivým milovníkem koní a dlouholetým amatérským fotografem. Do své smrti pracoval jako fotolaborant v Československé tiskové kanceláři, ČTK.  František Filipovský zemřel 26. října 1993 v Praze. Pohřben je na Olšanských hřbitovech. Hrob není na přání rodiny označen. V pražských Satalicích je po něm na jeho počest pojmenována ulice. Na jeho rodném domě v Přelouči byla roku 1994 osazena pamětní deska.

Filmové a televizní role.

90. léta.

František Filipovský dále ztvárnil více než 50 malých, vedlejších a často skoro neviditelných postav (např. mladý hulán v "C. a k. polním maršálkovi", reportér v "Hrdinovi jedné noci", tichý fanoušek Viktorky v "Mužích v offsidu" či úředník pojišťovny v "U pokladny stál..."). Ve většině těchto rolí nebyl ani uveden v závěrečných titulcích.

Seznam písní (výběr).

poz. - píseň - duet - (autor hudby/autor textu)  (h:/t:) - doposud nezjištěný autor hudby nebo textu

František Filipovský (23. září 1907 Přelouč – 26. října 1993 Praha) byl český herec a dabér, který působil v divadle, filmu i televizi.

František Filipovský (* 23. September 1907 in Přelouč; † 26. Oktober 1993 in Prag) war ein tschechoslowakischer Schauspieler, der seit 1932 in über 150 Film-, Fernseh- und Theaterproduktionen der Tschechoslowakei mitwirkte. Seine 1941 geborene Tochter Pavlína Filipovská wurde ebenfalls Schauspielerin. Er wirkte u. a. am Osvobozené divadlo in Prag.


Situace po napadení SSSR.

Po napadení SSSR nacistickým Německem zahájil Wehrmacht rychlý postup do vnitrozemí SSSR. Sovětská obrana, která nebyla na tuto situaci připravena, se v prvních dnech stěží konsolidovala. Stalin dal sice příkaz k protiútoku, ovšem z hlediska vzájemných sil, stavu techniky, zásobování, organizace a dalších aspektů, to bylo z vojenského hlediska neproveditelné. Přesto vojenští velitelé a zejména politruci posílali vojska Rudé armády do útoků, a to i za situace, kdy nebyla naděje na úspěch. Tankovým svazkům chybělo krytí letectva, které bylo po počátečních útocích Luftwaffe výrazně ochromeno. První boje sovětských tankových sil s Němci v prostoru severozápadní Ukrajiny proběhly již 23. června, tedy den po zahájení operace Barbarossa. Sovětské tanky však byly v důsledku činnosti německého letectva a technických poruch likvidovány. V řadách Rudé armády vázla koordinace a jednotlivé tankové skupiny se vrhaly na útočící Němce bez možnosti zastavení jejich postupu. Důležitou úlohu hrál velký rozdíl mezi výcvikem německých a sovětských tankových osádek, které byl zejména po Stalinových čistkách neuspokojivý. Německé armádě se dařilo oddělovat útočící sovětské tanky od pěchoty, izolovat je a ničit.

Bitva.

Velení jihozápadního frontu dle Stalinova rozkazu připravilo protiútok, který měl být proveden 26. června. Dva mechanizované sbory měly operovat spolu s pěšími svazky sestavy 5. a 6. armády. Zbývající čtyři mechanizované sbory měly krýt nejohroženější úsek v prostoru Lucku, Rovna, Dubna a Brodů a soustředěným úderem zabránit německému průlomu. Těžiště útoku bylo soustředěno v pásmu 8. a 15. mechanizovaného sboru. Pátá armáda pod vedením generálmajora M. I. Potapova měla v sestavě 9. a 19. sbor, který se měl soustředit v prostoru Rovna. Svazky 15. mechanizovaného sboru pod vedením I. I. Karpeza, které byly od 23. června pod nepřátelským tlakem, se dostavily na místo včas, ale chyběl jim dostatek pohonných hmot a střeliva. Proti 600 německých tanků bylo k boji připraveno 1 000 tanků sovětských. Čtyřdenní tanková bitva, která začala 26. června 1941, měla velmi zmatený průběh. Tanky generálmajora Karpeza podnikly u Raděchova útok, který byl sice pro německé velení překvapením, ale díky lepšímu spojení se Němcům podařilo útok odrazit. Do boje se vrhaly i další sovětské mechanizované sbory a to mnohdy nekoordinovaně, na čemž měli svůj velký podíl političtí komisaři, kteří hnali tanky do boje za každou cenu a pod pohrůžkou trestů pro velitele. Jedna z tankových divizí byla ztracena v bažinách poté, co jejího velitele odstranil a velení převzal politický komisař. Mnoho sovětských tanků zůstalo stát na bojišti kvůli poruše, či kvůli skutečnosti, že jim došlo palivo a další dodávky nebylo možné zabezpečit. Na město Dubno byl proveden útok 8. tankové mechanizované brigády komisaře Nikolaje Popjela, ale bez účasti pěchoty. Sovětským tankům se sice podařilo Němce překvapit a zničit odstavenou německou techniku, avšak po protiútoku Wehrmachtu a Luftwaffe byl mechanizovaný sbor postupně zničen. Tanky, které mu zůstaly, již z drtivé většiny neměly palivo na návrat, takže byly ponechány na bojišti, zapáleny a vojáci se museli probíjet z obklíčení „po svých.“

Porážka sovětských mechanizovaných sborů.

Dne 29. června dal generál Kirponos zvláštní rozkaz k odstranění chyb a nedostatků v řízení bojových operací. Zvláštní pozornost věnoval takovým oblastem, jako bylo zabezpečení křídel, zlepšení průzkumné činnosti, používání radiostanic a zajištění součinnosti s pěchotou a dělostřelectvem. Tento schopný sovětský generál však nemohl v žádném případě kompenzovat nedostatky ve výzbroji a logistice. Např. 15. mechanizovaný sbor měl jen dvě spojovací jednotky, místo osmi, 22. mechanizovaný sbor ztratil během prvních osmi dní bojů 119 tanků, z nichž 58 bylo zničeno osádkami kvůli chybějícím náhradním dílům. Kruté boje mezi německými a sovětskými tankovými jednotkami probíhaly až do 30. června 1941. Sověti se za vlastního sebeobětování vrhali do útoků, kde se jim sice dařilo ničit techniku protivníka, ale jejich ztráty byly daleko vyšší. Na sovětské straně se bojů účastnily zejména starší typy tanků T-26, T-27, T-28, T-35, T-37, T-40, BT-2, BT-5, či BT-7, ale v menší míře i nové stroje T-34, KV-1 a KV-2, které se staly pro Němce noční můrou. Bylo zjištěno, že tyto obrněnce jsou odolné proti střelbě ze stávajících německých tanků a že převyšují německé stroje ve všech směrech. Tyto sovětské tanky musely být ničeny buď letectvem, protiletadlovými děly ráže 88 mm či tankoborníky. Bitva u Brodů skončila německým vítězstvím. Zbytky tankových vojsk byly nuceny se stáhnout s pozemními jednotkami na čáru opevnění na tzv. „Stalinově linii.“

Bitva u Brodů byla jednou z největších tankových bitev v dějinách lidstva. Odehrála se za Velké vlastenecké války ve dnech 26. – 30. června 1941 v trojúhelníku měst Dubno – Luck – Brody a je též známa jako bitva u Dubna, bitva u Lucku či bitva u Rovna.

Die Panzerschlacht bei Dubno-Luzk-Brody (; auch Schlacht bei Dubno-Luzk-Riwne) war eine Schlacht im Zweiten Weltkrieg zwischen der Panzergruppe 1 der Heeresgruppe Süd unter Generalfeldmarschall Gerd von Rundstedt und starken Panzerkräften der sowjetischen Südwestfront unter Generaloberst Michail Kirponos, die vom 23. bis zum 29. Juni 1941 stattfand. Insgesamt standen 2803 sowjetische Panzer (sechs mechanisierte Korps) gegen 728 deutsche (fünf Panzer-Divisionen) im Kampf. Neben der Panzerschlacht bei Prochorowka im Rahmen von Unternehmen Zitadelle im Jahre 1943 war die Schlacht bei Dubno-Luzk-Riwne die größte Panzerschlacht des Zweiten Weltkriegs.


Život a kariéra.

Dětství a kariérní začátky.

Demi se narodila 20. srpna 1992 v Albuquerque v Novém Mexiku. Jejími rodiči jsou Patrick Lovato a Dianna Hart de la Garza. Její matka byla roztleskávačkou Dallas Cowboys a country zpěvačkou. Demi je mexicko-irsko-italského původu. Má starší sestru Dallas Lovato, mladší sestru Madison de la Garza (společná matka) a další mladší sestru Amber (společný otec). S tou však poprvé promluvila, až když jí (Demi) bylo 20 let. Její rodiče se rozvedli v roce 1994, krátce po jejích druhých narozeninách.  Demi vyrůstala v Dallasu v Texasu. Kariéru začala v roce 2002 stejně jako Selena Gomez v televizním seriálu Barney & Friends. Hrála zde postavu sedmileté Angely. V sedmi letech se začala věnovat hře na piáno a hře na kytaru. V deseti letech se přihlásila do kurzu herectví a tance. V rozhovoru s Ellen DeGeneres prozradila, že byla obětí šikany, a proto její rodiče požádali o domácí vzdělávání. Maturitu získala v dubnu 2009. Šikana ale nezůstala bez následků. Demi trpěla poruchou příjmu potravy, sebepoškozováním, depresemi a neuměla zvládat své emoce. (Později spadla do závislosti na drogách.) Během života se kvůli těmto obtížím několikrát léčila.

2006 – 2008: Camp Rock a Don't Forget.

V roce 2006 se objevila v seriálu Útěk z vězení a následující rok v seriálu Just Jordan. V roce 2007 a 2008 hrála roli Charlotte Adams v krátkém televizním seriálu As the Bell Rings na Disney Channel. V témže roce se ucházela o role v televizním filmu Camp Rock a seriálu Sonny ve velkém světě. Obě role získala. V Camp Rock si zahrála hlavní roli Mitchie Torres. Film měl premiéru na kanále Disney Channel 20. června 2008 a zhlédlo ho 8,86 milionů diváku, u kritiků ale nebyl přijat nejlépe. David Hinkley z Daily News prohlásil, že děj byl příliš podobný filmu Muzikál ze střední. Gillian Flynn z Entertainment Weekly napsala, že Demiin herecký výkon byl „zklamáním, a že má bezmyšlenkovitý úsměv někoho, komu se často opakuje, že má skvělý úsměv“. Filmový soundtrack vyšel již tři dny před premiérou filmu, ale nepředčil soundtrack již zmíněného Muzikálu ze střední. Demi nazpívala k soundtracku čtyři skladby, včetně "This Is Me" a "We Rock". V létě 2008 pak absolvovala své první turné Demi Live! Warm Up Tour a vystoupila jako předskokan Jonas Brothers na jejích turné Burnin' Up.  Její debutové album "Don't Forget" vyšlo 23. září 2008 a kritika ho přijala pozitivně. Stephen Thomas Erlewine z AllMusic jej označil za "čistý pop pro děti od 10 do 12 let". Max Paradise ze Sputnikmucis ocenil příjemnou přirozenost alba, zatímco Michael Slezak byl kritičtější kvůli textům a vokálům. Album debutovalo na druhém místě v žebříčku Billboard Hot 200 s 89 000 prodanými kopiemi během prvního týdne prodeje. Album získalo zlatou desku od Recording Industry Association of America (RIAA) za více než 500 000 prodaných kusů jen v USA. Úvodní singl "Get Back" byl chválen pro svůj pop-rockový styl a v žebříčku US Billboard Hot 100 dosáhl na 43. místo. Druhý singl La La Land se vyznačoval pro změnu silně rockovými prvky. V žebříčku se umístil nejlépe na 52. místě. Závěrečný singl, který nesl stejný název jako album, tedy "Don't Forget", se umístil v žebříčku na 67. místě.

2009 – 2010: Sonny ve velkém světě a Here We Go Again.

V roce 2009 spolu s Miley Cyrus, Selenou Gomez a Jonas Brothers nazpívala charitativní píseň "Send It On", která sloužila jako ústřední melodie pro ekologickou organizaci Disney Friends For Change. Dne 8. února měl na kanále Disney Channel premiéru první díl televizního seriálu Sonny ve velkém světě, kde Demi ztvárnila hlavní roli Sonny Monroe, která pracuje v reality show "Náhody". Robert Lloydem z Los Angeles Times označil její herecký výkon jako velmi dobrý. V červnu 2009 měl na Disney Channel premiéru film Program na ochranu princezen, kde hrála princeznu Rosalindu po boku Seleny Gomez. Tento film, který se stal třetím nejvýše ohodnoceným původním filmem od Disney Channel, zhlédlo při premiéře okolo 8,5 milionů diváků.  Dne 21. července 2009 vyšlo její druhé studiové album "Here We Go Again". I toto album bylo kritiky příznivě hodnoceno, zejména pop-rockové prvky, které byly patrné i u jejího debutového alba "Don't Forget". Album v prvním týdnu prodeje ovládlo žebříček Billboard Hot 200 s prodejem okolo 108 000 kopií. Ještě před vydáním alba se Demi vydala na své letní turné Summer Tour 2009. Z alba "Here We Go Again" vyšly dva singly, první z nich měl stejný název jako album. V žebříčku Billboard Hot 100 se umístil nejlépe na 15. místě a byl tak prvním Demiiným singlem, který pronikl do první čtyřicítky. Druhým singlem byl "Remember December", který však v Billboard Hot 100 nepronikl ani do první stovky. V té době se Demi Lovato umístila jako 40. nejlepší umělec v USA a 80. v Británii.  V březnu 2010 nazpívala duet s Joe Jonasem jako druhou charitativní píseň pro Disney Friends For Change a byla přizvána jako host na turné Jonas Brothers. Rovněž si zahrála v 22. epizodě šesté řady seriálu Chirurgové, kde ztvárnila teenagerku trpící schizofrenií. Kritici sice ocenili její všestrannost, ovšem její herecký výkon je příliš nenadchl a její roli považovali spíše za lákadlo pro diváky.  Ve filmu si zopakovala hlavní roli Mitchie Torres. Film měl premiéru 3. září 2010 a kritika ho přijala rozporuplně. Neshoda panovala především v názorech na zápletku. Na webu Rotten Tomatoes film dosáhl hodnocení 40%. Herecký výkon Demi byl však hodnocen vesměs pozitivně, například Jennifer Armstrong z Entertainment Weekly jej označila jako "spolehlivě atraktivní". Premiéru filmu na Disney Channel zhlédlo kolem 8 miliónů diváků, čímž šlo o nejúspěšnější premiéru televizního filmu na amerických kabelových televizích v roce 2010. Soundtrack k filmu vyšel 10. srpna a debutoval na třetím místě žebříčku US Billboard 200. Demi nazpívala celkem devět písní, včetně "Can't Back Down" a "Wouldn't Change a Thing". Připravované turné Jonas Brothers bylo upraveno tak, aby zahrnovalo Demi a další herce z filmu. Začalo 7. srpna, o dva týdny později, než bylo plánováno.

2010 – 2012: Osobní problémy, přestávka a "Unbroken".

Dne 30. října 2010 se Demi stáhla z turné Jonas Brothers s názvem Jonas Brothers Live in Concert. Důvodem byl konflikt s jednou z tanečnic na turné, což vedlo k intervenci rodiny a managementu. Demi přijala za spor osobní zodpovědnost a nastoupila na tři měsíce do léčebného zařízení, kde jí byla diagnostikována bipolární porucha a bulimie. Léčbu pak ukončila 28. ledna 2011. Potvrdila, že trpěla bulimii a také sebepoškozováním a své problémy později často řešila návykovými látkami a alkoholem. Podle svých slov utrpěla nervové zhroucení. Toto období pak komentovala v rozhovoru pro E! News: "Žila jsem rychle a měla jsem se umřít mladá. Nemyslela jsem si, že se dožiju 21 let." V dubnu se v časopise Seventeen rozpovídala o svém osobním bojí a diskutovala na téma problémů dospívajících dívek. V dubnu také oznámila svůj odchod ze seriálu Sonny ve velkém světě, což producenty přimělo seriál ukončit. Demi sice prohlásila, že by byla ochotná se vrátit k herectví, až se bude cítit lépe, ovšem Disney Channel se rozhodl vytvořit seriál So Random, který navazoval na Sonny ve velkém světě, ale již bez její postavy. Tento seriál byl však hned po první sezóně zrušen. 20. září 2011 vyšlo její třetí studiové album s názvem "Unbroken". Toto album již mělo méně pop-rockových prvků a Demi spíše experimentovala s R&B. Kritiky bylo přijato s nadšením s tím, že Demi měla díky svým osobním bojům kde čerpat a hudba tak byla více osobnější než u předchozích dvou alb. Úvodním singlem z tohoto alba byl "Skyscraper", který si získal univerzální uznání za své poselství sebeúcty a důvěry. Tento singl dosáhl v žebříčku Billboard Hot 100 na 10. místo. Druhým singlem alba byl "Giver You Heart a Break", který v žebříčku dosáhl na 16. místo. Zatímco singl "Skyscraper" byl certifikován v USA jako platinový (1 000 000 prodaných kopií), "Give Your Heart a Break" byl jako platinový certifikován dokonce třikrát.  V březnu 2012 odvysílala MTV dokument Stay Strong o zpěvaččině zhroucení, léčbě a uzdravování. Zároveň Demi začala pracovat na svém čtvrtém albu. V květnu se stala porotkyní druhé řády pořadu Americký X Factor s platem kolem 1 miliónu dolarů. Přidala se tak k Britney Spears, Simonu Cowellovi a L.A. Reidovi. Spekulovalo se, že byla vybrána, aby přilákala ke sledování pořadu mladší publikum.  Od června do září 2012 Demi vystupovala na letním turné s názvem Summer Tour 2012. Později jej přejmenovala na A Special Night with Demi Lovato. Navštívila během něj různé americké státy. V záři 2012 vyhrál singl "Skyscraper" na MTV Video Music Awards 2012 v kategorii "Nejlepší video s poselstvím".  24. prosince 2012 uveřejnila na YouTube hudební video "Angels Among Us", které bylo věnováno obětem masakru na Sandy Hook Elementary School, který se odehrál o necelých 14 dní dříve.

2013 – 2014: "Demi" a Glee.

24. února 2013 vyšel první singl z jejího připravovaného alba s názvem "Heart Attack". Získal si kladné hodnocení kritiky za zahrnutí prvků synthpopu a akustickou instrumentaci s baskytarou a bubny. Debutoval na 12. místě žebříčku US Billboard Hot 100 a jeho 215 000 prodaných kopií za první týden bylo třetím nejúspěšnějším debutem za celý rok 2013. Album "Demi" bylo vydáno 10. května 2013. Rozešla se v něm s R&B, se kterým experimentovala v "Unbroken" a zaměřila se na synthpop a teen pop. Album debutovalo na třetím místě žebříčku US Billboard 200 a se zhruba 110 000 prodanými kopiemi za první týden se stalo nejlepším debutem Demiiny dosavadní kariéry.  V červnu vyšla na iBooks její elektronická kniha Demi. Rovněž absolvovala režisérský debut jako spolurežisérka hudebního videa ke druhému singlu z jejího alba "Demi" – "Made in the USA". Do soundtracku k filmu přispěla písní Heart by Heart. 22. srpna 2013 bylo oznámeno, že se objeví v šesti epizodách páté řady seriálu Glee. První epizoda s Demi byla odvysílána 3. října. 19. listopadu vyšla její kniha s názvem Staying Strong: 365 Days a Year, která pronikla na první místo žebříčku bestsellerů New York Times.  Již v březnu toho roku byla také potvrzena její účast jako porotkyně ve třetí řadě X Factoru. Odhadovalo se, že její plat byl zhruba zdvojnásoben. Třetí sezóna X Factoru pak měla premiéru 21. listopadu. 18. prosince však Demi oznámila, že se nezúčastní chystané čtvrté řady, aby se mohla soustředit na turné a přípravu svého pátého alba.  Její velké koncertní turné s názvem Neon Lights Tour bylo zahájeno 9. února 2014 a trvalo až do 17. května. Zahrnovalo řadu koncertů v Severní i Jižní Americe. 29. května předběžně ohlásila další turné s názvem Demi World Tour, které mělo zahrnovat zhruba 25 koncertů, poprvé i mimo Ameriku. 11. května vyšel její čtvrtý singl "Really Don't Care" a o tři dny později k písničce vyšel videoklip. 18. května bylo potvrzeno, že Demi se bude podílet na písničce "Somebody to You" od skupiny The Vamps. Nahrála také coververzi písně "Let It Go" k filmu Ledové království (v originálu Frozen), která vyšla jako singl k soundtracku filmu a stala se dvakrát platinovou.  V listopadu 2014 vydala deluxe verzi svého čtvrtého studiového alba "DEMI DELUXE", na kterém je 7 nových písní. Na písni "Up" spolupracovala s Ollym Mursem. Také spolupracovala se svým kamarádem Nickem Jonasem na písni "Avalanche", která se objevila na jeho album nazvaném Nick Jonas. Vydala řadu kosmetiky nazvanou Devonne by Demi. V prosinci 2014 pak vyšel videoklip k písni "Nightingale"

2015 – 2016: "Confident".

V květnu 2015 Billboard oznámil, že se Demi připravuje připojit k nové nahrávací společnosti Safehouse Records, ve které bude také spoluproducentem. Společnost měla vlastnit ona, Nick Jonas a její manažer Phil McIntyre a vytvořit tak novou kolaboraci se společností Island Records. 25. června oznámila vydání singlu "Cool for the Summer", který dosáhl na 11. místo v US Billboard Hot 100 a získal dvakrát platinové ocenění.  Páté album "Confident" vyšlo 16. října 2015 a získalo obecně kladná přijetí od hudebních kritiků. Album se umístilo na druhé příčce žebříčku Billboard 200 a za první týden se prodalo 98 000 kopií. V červenci 2016 bylo album oceněno Zlatou deskou RIAA a ve Spojených státech se ho prodalo 211 000 kusů.  Zahrála si také v několika epizodách amerického hororového seriálu Od soumraku do úsvitu, který je inspirován stejnojmenným filmem.

2017 – 2018: "Tell Me You Love Me".

V únoru 2017 se Demi Lovato stala výkonnou producentkou dokumentu Beyond Silence, který sleduje tři jedince a jejich zkušenosti s duševními poruchami včetně bipolární poruchy, schizofrenie, deprese a úzkostné poruchy. V březnu 2017 vyšla píseň "No Promises" DJ tria Cheat Codes, na které spolupracovala. Společně s anglickou raperkou Stefflon Don se dále podílela na písni "Instruction" anglického DJ Jax Jonese, která vyšla v červnu 2017. V roce 2017 se dostala do výročního žebříčku 100 nejvlivnějších lidí světa amerického časopisu Time. 8. května 2017 oznámila spolupráci s firmou Fabletics, která vyrábí sportovní oblečení, na podporu iniciativy Organizace spojených národů Girl Up.  V červenci 2017 vydala první singl "Sorry Not Sorry" z připravovaného šestého alba, který se umístil na 6. příčce žebříčku v Novém Zélandu a v USA a v Austrálii dosáhl 8. příčky a získal pětkrát platinové ocenění od RIAA. Album "Tell Me You Love Me" vyšlo 29. září a během prvního týdne se ho prodalo 48 000 kusů, což ho umístilo na třetí příčce žebříčku Billboard 200. Hudební kritikou bylo přijato kladně.  Prostřednictvím Youtube zveřejnila 17. října dokument "Demi Lovato: Simply Complicated", kde se vyznává ze svých problémů se závislostí, depresemi, bulimií a sebepoškozováním. 26. října 2017 Demi Lovato a DJ Khaled oznámili společné turné Demi x Khaled. 17. listopadu vydala píseň "Échame La Culpa", kterou s ní nazpíval Luis Fonsi. V květnu pak zpěvačka Christina Aguilera vydala na svém albu "Liberation" i píseň "Fall in Line" na které Demi hostovala. S britskou skupinou Clean Bandit pak nahrála píseň "Solo".

2018 – současnost:.

Po dvouletém odchodu oznámila na začátku roku 2020 návrat k hudbě a vystoupila s písní "Anyone" na 62. předávání cen Grammy. V březnu pak vydala nový singl "I Love Me", ve kterém se snaží hledat nový vztah k sobě samé a smiřuje se strastmi dosavadního života.

Dobročinnost.

V květnu 2009 byla jmenována organizací "American Partnership For Eosinophilic Disorders" (Americké partnerství pro eozinofilní poruchy) čestnou vyslankyní pro oblast vzdělání. V rámci své účasti v kampani "Disney Friends For Change" spolu se Selenou Gomez, Miley Cyrus a Jonas Brothers nazpívala ústřední melodii kampaně "Send It On". V roce 2009 píseň debutovala v žebříčku Billboard Hot 100 na 20. místě. Výtěžek byl věnován charitativním organizacím zaměřeným na ochranu životního prostředí prostřednictvím nadace "Disney Worldwide Conservation Fund". Další píseň pro kampaň "Disney Friends For Change" nazpívala spolu s Joem Jonasem v březnu 2010, s názvem "Make a Wave".  Je, či byla, mluvčí různých organizací zaměřujících se na práci s mládeží. Bojuje především proti šikaně na školách. V dubnu 2012 se stala přispěvatelkou magazínu Seventeen, kde otevřeně popisovala své dřívější osobní problémy.  V květnu 2014 byla díky svým aktivitám na podporu LGBT komunity jmenována Velkým maršálem na LA Pride Parade a v New Yorku byla hlavní umělkyní na NYC Pride Week.

Osobní život.

V březnu 2009 řekla: „Mou prvotní vášní je hudba, neboť ke mně přichází přirozeně. Herectví je pro mě jako koníček.“ V roce 2009 chodila se starším bratrem Miley Cyrus, Tylerem Cyrusem. V roce 2010 se krátce scházela s Joem Jonasem ze skupiny Jonas Brothers. Na své osmnácté narozeniny zakoupila v Los Angeles vilu v mediteránském stylu. V roce 2010 začala chodit s hercem Wilmerem Valderramou, po 6 letech vztahu se však oba dohodli, že vztah ukončí. V červnu 2016 oznámili konec svého vztahu na sociálních sítích.  Demi neměla zájem o navázáni vztahu s otcem, který se s její matkou rozvedl, když jí byly dva roky. K otci se vyčítavě obrací s otázkami v písni "For the Love of a Daughter" z alba "Unbroken" (2011). Píseň byla údajně motivována sérií rozhovorů, které Demiin otec poskytl médiím, aby se přiživil na její popularitě. Demiin otec zemřel na rakovinu v červnu 2013, ve věku 53 let. Po jeho smrti prohlásila, že byl duševně nemocný (trpěl bipolární poruchou a měl problémy s alkoholem) a na jeho památku založila "Lovato Treatment Scholarship Program", program na hrazení léčby duševně nemocných pacientů.

Zdravotní potíže.

Demi Lovato byla diagnostikována bipolární porucha. Léčila se s bulimií, kterou trpěla její matka i babička, a sebepoškozováním, se kterými bojuje od 9 let. Kvůli problémům s drogami a alkoholem se rozhodla na začátku roku 2012 pobývat rok v odvykacím zařízení a navštěvovat terapeutická sezení pro alkoholiky. V březnu 2016 pak oslavila na sociálních sítích čtyři roky bez alkoholu. V roce 2018 vydala singl s příznačným názvem "Sober", kde se omlouvala rodině a fanouškům za to, že nedokázala dodržet své předsevzetí s drogami přestat. Téhož roku byla následně hospitalizovaná kvůli předávkování neznámou drogou, v médiích ale vyloučila, že by šlo o heroin či kokain, který dříve užívala.

Přesvědčení.

Demi je křesťanka. V roce 2019 navštívila svatá místa v Izraeli, aby se nechala pokřtít v řece Jordán. Je také aktivní podporovatelkou práv homosexuálů. Když v červnu 2013 Nejvyšší soud USA zrušil jako neústavní ustanovení federálního zákona, které neuznávalo homosexuální sňatky, třebaže platné v jednotlivých státech federace, za platné na federální úrovni a pro účely federálních zákonů, napsala na svém twitterovém účtu: „Gay, hetero, lesba, bisexuál... nikdo není lepší než kdokoli jiný. Je to skvělý den pro Kalifornii a pro rovnoprávnost.“ Později prohlásila: „Věřím v manželství, věřím v rovnoprávnost. Myslím, že je zde spousta pokrytectví v souvislosti s náboženstvím. Ale zjistila jsem, že si můžete vytvořit vlastní vztah k Bohu, a stále v sobě mám spoustu víry.“ V listopadu 2013 v interview pro časopis Latina řekla: „Jsem nyní Bohu blíže než kdykoli dříve. K Bohu mám vlastní vztah a to jediné je důležité.“ Dodala, že víru považuje za důležitý prvek pro udržení rovnováhy v životě.

Diskografie.

Demi Lovato vydala velké množství singlů, viz seznam písní. Do roku 2017 vydala celkem šest alb:  Absolvovala několik turné ať už sólo nebo jako hostující interpret:

Demetria Devonne „Demi“ Lovato (* 20. srpna 1992, Albuquerque, Nové Mexiko, Spojené státy americké) je americká zpěvačka, herečka a skladatelka. Na obrazovkách se poprvé objevila v pohádkovém televizním seriálu pro děti Barney a přátelé v roli Angely. Do širšího povědomí se ale dostala až v roce 2008, kdy ztvárnila hlavní roli Mitchie Torres v televizním filmu Camp Rock. V témže roce podepsala smlouvu s Hollywood Records a vydala své debutové studiové album "Don't Forget". Album se umístilo na druhém místě v hitparádě Billboard 200 a získalo zlatou desku.

Demetria Devonne „Demi“ Lovato (* 20. August 1992 in Albuquerque, New Mexico) ist eine US-amerikanische Schauspielerin, Sängerin und Songwriterin. Bekannt wurde sie durch die Rolle der "Mitchie Torres" im Disney Channel Original Movie "Camp Rock". Zudem begann sie 2008 eine Musikkarriere. Ihr zweites Studioalbum "Here We Go Again" erreichte Platz eins in den USA.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce přes 800 m, přibližně 3 km severně od Starého Města. Na severu s ní sousedí arabská čtvrť Šu'afat, na jihu hora Skopus a na ní areál Hebrejské univerzity, na jihovýchodě je to arabská čtvrť Isavija. Na jihozápadě leží židovské čtvrti Giv'at ha-Mivtar a administrativní distrikt Kirjat Menachem Begin. Nachází se na vyvýšenině, ze které k západu vychází údolí vádí Nachal Cofim, k východu klesá terén do údolí vádí Nachal Og, které směřuje do Judské pouště. Podél západního okraje čtvrti prochází dálnice číslo 60 ("sderot Chajim Bar Lev"), která se tu kříží s dálnicí číslo 1. V roce 2011 byla do čtvrtě dobudována tramvajová trať.

Etymologie názvu.

Název "Francouzský vrch" byl odvozen ze skutečnosti, že místní pozemky patřily mnichům z kláštera sv. Anny ve Starém Městě, který byl (a dosud je) pod správou francouzské vlády. Místní legenda však uvádí, že jméno vzniklo chybným překladem anglického místního názvu, odkazujícího na generála Frenche, který zde během první světové války měl mít své velitelství. Správný hebrejský překlad by v takovém případě měl znít "Giv'at French".  Oficiální název čtvrti Giv'at Šapira připomíná Chajima Moše Šapiru, izraelského politika a vůdce náboženského sionismu.

Dějiny.

Byla založena roku 1971 na místě, které bylo již předtím známo jako "Francouzský vrch". Cílem vzniku čtvrtě bylo dosáhnout židovskou územní kontinuitu s areálem univerzity na hoře Skopus. Žije zde cca 7000 obyvatel, podle jiného údaje 6631 obyvatel. Nachází se tu mnoho synagog. Populace je ale zčásti i tvořena sekulárními rodinami. Žijí zde mnozí učitelé a studenti z Hebrejské univerzity. Součástí čtvrti je samostatný urbanistický obvod Cameret ha-Bira, který byl zřízen roku 1972 na jejím jihovýchodním okraji. Za vznikem Cameret ha-Bira stála skupina židovských imigrantů převážně z USA. Oficiálně je Giv'at Šapira společným názvem pro dvě podčásti, ha-Giv'a ha-Carfatit a Cameret ha-Bira, ale v praxi bývá název ha-Giv'a ha-Carfatit používán na obě a oficiální pojmenování Giv'at Šapira není rozšířeno.

Demografie.

Žije zde cca 7000 obyvatel, podle jiného údaje 6631 obyvatel. Plocha této městské části dosahuje 2018 dunamů (2,018 km2).

Ha-Giv'a ha-Carfatit nebo ha-Giv'a ha-Corfatit (:, :, "at-Telat ul-Faransíja", doslova "Francouzský Vrch", nazýváno též Giv'at Šapira,, "Šapirův Vrch") je židovská čtvrť v centrální části Jeruzaléma v Izraeli, ležící ve Východním Jeruzalému, tedy v části města, která byla okupována Izraelem v roce 1967 a začleněna do hranic Jeruzaléma.

Ha-Givʿah ha-Zarfatit (;, auch Givʿat Schapīrā ; arabische Bezeichnung: "Karm el-Wiz") ist ein Stadtviertel in Ostjerusalem. Es liegt nordöstlich der Altstadt und grenzt an den Skopusberg.


Život.

Narodil se 26. června 1913 v německém Brossenu, dnešní části města Meuselwitz v Durynsku, které bylo tehdy součástí Německého císařství. Byl nejmladším z osmi dětí českých rodičů – Emila a Anny Erneker Brázdových. Po první světové válce získal československé občanství. Otec pracoval v hnědouhelném dole a zemřel při důlním neštěstí v roce 1922, kdy bylo Rudolfovi 9 let.  Po škole se vyučil pokrývačem. Ve 20 letech potkal v Lipsku svého prvního partnera Wernera, k němuž se přestěhoval a uzavřel s ním tajný sňatek v rodinném kruhu. V době nástupu nacismu k moci žil Brazda otevřeným životem v Lipsku. I když byl homosexuální styk stále ilegální, fakticky byla Výmarská republika v mnoha směrech tolerantní. Nacisté však zákonný postih homosexuality zpřísnili a od roku 1934 prováděli razie v gay barech velkých měst.  V roce 1936 Werner nastoupil vojenskou službu a Rudolf Brazda začal pracovat jako portýr v lipském hotelu, kde byl o rok později zatčen. Byl obviněn na základě § 175, měsíc strávil ve vazbě a když se doznal na základě milostných dopisů a básní psaných svému příteli, byl na šest měsíců uvězněn a poté vyhoštěn do Československa. Werner mezitím v roce 1940 zřejmě padl na frontě.  Do roku 1941 žil Brazda s novým přítelem Antonem v sudetských Karlových Varech, kde byl však v dubnu 1941 zatčen a odsouzen chebským soudem pro homosexuální jednání. O rok později, v červnu 1942 byl namísto propuštění vzat do vazby a 8. srpna deportován do koncentračního tábora Buchenwald. Zde dostal přiděleno číslo 7952. Jako pokrývač byl přidělen do skupiny, která se starala o údržbu tábora. Těsně před osvobozením tábora Američany 11. dubna 1945 byl určen k „pochodu smrti“ do tábora Flossenbürg, ale jeden ze strážců jej schoval do zvířecí ohrady, kde strávil 14 dní do osvobození tábora.  Po válce se usadil v Mylhúzách v Alsasku na východě Francie, kde bydlel až do konce života. V 50. letech zde poznal etnického Němce vyhoštěného z Jugoslávie Edouarda Mayera, s nímž pak žil až do jeho smrti v roce 2003.  Po odhalení Památníku homosexuálním obětem nacistického režimu v berlínském parku Tiergarten 27. května 2008 se Rudolf Brazda přihlásil německým úřadům a vešel ve známost jako pravděpodobně poslední přeživší gay vězeň koncentračních táborů. (Oprava: Poslední přeživší gay vězeň byl Gad Beck. Zemřel 24. června 2012 ve věku 88 let.)  Jako první deportovaný gay se stal rytířem Čestné legie. 28. dubna 2011 mu vyznamenání předala Marie-José Chombart de Lauwe, předsedkyně "" – Nadace pro trvalou připomínku internovaných a deportovaných.  Zemřel bezdětný 3. srpna 2011 v pečovatelském zařízení v Bantzenheimu.

Rudolf Brazda či Brázda (26. červen 1913 Brossen, Německo – 3. srpen 2011 Bantzenheim, Francie) byl německý pokrývač českého původu, gay, který přežil věznění v nacistickém koncentračním táboře.

Rudolf Brazda (* 26. Juni 1913 in Brossen, Krs. Zeitz; † 3. August 2011 in Bantzenheim, Oberelsass) – nach der Einbürgerung in Frankreich: Rudolphe Brazda – war ein Überlebender des KZ Buchenwald, der wegen seiner Homosexualität inhaftiert worden war. Er erreichte öffentliche Aufmerksamkeit, da er als der letzte Überlebende galt, der den Rosa Winkel tragen musste.


Životopis.

Dětství.

Kořeny rodiny současného kardinála jsou katolicko-protestantské. Otec, syn irských emigrantů, pocházel z tradiční katolické rodiny s prvky irské zbožnosti (hluboká úcta k eucharistii, mariánský kult). Matka Maria Burke byla původně baptistka, která však pod vlivem manžela a irského katolického duchovního Bernarda McKevitta nedlouho po sňatku konvertovala ke katolické víře.  Rodina Burkeových se věnovala farmářství. Rodiče Raymonda Burke vlastnili mléčnou farmu, na které společně žily tři rodinné generace. Na farmě žila i sestra jeho otce, která od narození trpěla Downovým syndromem. Sám Raymond již od mala zakoušel těžkou práci na farmě, kde musel pomáhat úplně každý člen rodiny. Během dětství poznal co je to obracení sena, sklizeň ovoce a zeleniny a dojení krav. Jako malý neměl práci na farmě rád, toužil spíše po životě ve městě. V dospělosti ji však docenil, protože ho dle jeho slov naučila zatnout zuby.  Když bylo Raymondovi osm let, jeho otec zemřel na rakovinu mozku. Ztrátu otce nesl velmi těžce. Častá návštěva kněze a jeho duchovní pomoc rodině, která prožívala ztrátu nejbližšího, jej nakonec přiměla k tomu, že sám začal uvažovat o kněžském povolání. Ve čtrnácti letech vstoupil do nižšího semináře Svatého Kříže v La Crosse.

Studium.

Od roku 1966 studoval na Catholic University of America ve Washingtonu, kde byl po dokončení bakalářského studia filosofie a teologie díky vynikajícím studijním výsledkům přijat ke studiu na Gregoriánské univerzitě v Římě po jejímž dokončení přijal z rukou papeže Pavla VI. 29. června 1975 kněžské svěcení. Po návratu do USA působil v katedrální farnosti sv. Josefa v La Crosse ve státě Wisconsin. V roce 1980 ho diecézní biskup vyslal zpět do Říma, aby pokračoval ve studiích kanonického práva, která zakončil doktorátem roku 1984. Během svého studia byl činný v překladatelské komisi, která vytvořila anglický překlad Kodexu kanonického práva. V disertační práci se věnoval psychickým překážkám uzavření manželství (tj. překážkám svátostné platnosti manželského svazku) a díky diskuzi, kterou vyvolal mezi odborníky dal otázce procesu "annulací" manželských svazků v této disciplíně jasná pravidla.  Po návratu ze studií zastával post moderátora kurie a vicekancléře diecéze La Crosse, vedle toho zasedal také v Severoamerické společnosti pro kanonické právo. Roku 1989 byl papežem Jana Pavlem II. jmenován do Nejvyššího tribunálu Apoštolské signatury jako obhájce svazku. Zajímavostí bylo, že se jednalo o vůbec nejmladšího člena a zároveň historicky prvního Američana v tomto úřadu. Ke jmenování Burkea do této funkce vedla papeže především jeho pravověrnost a erudice v oboru, které si vážil vzhledem k tomu, že v oblasti kanonicko-právní měl sám během svého pontifikátu nesmírné problémy, které nakonec vyvrcholily v bostonské arcidiecézi roku 2002 aférou Spotlight.

Biskupem.

Roku 1993 od papeže obdržel titul kaplana Jeho svátosti. V závěru roku 1994 byl jmenován biskupem v La Crosse a 6. ledna 1995 ho papež Jan Pavel II. vysvětil biskupa. 2. prosince 2003 se stal arcibiskupem v St. Louis, vystřídal kardinála Rigaliho, který rezignoval po dovršení kanonického věku. Během období své služby diecézního biskupa se mohl pochlubit funkční diecézí. Obnovil nižší seminář v La Crosse, ve kterém kdysi sám studoval, nechal pečlivě prověřovat každého kandidáta kněžství, scházel se s rodinami, ze kterých jednotliví kandidáti pocházeli a díky tomu se v diecézi La Crosse a následně i arcidiecézi St Louis mohl těšit největšímu počtu kněžského dorostu v USA. Nevyhnul se však ani odporu disidentského kléru, který odmítal svého biskupa poslouchat, ve dvou případech byl Burke nucen dotyčné kněze, kteří odmítali respektovat katolické učení a liturgické předpisy, suspendovat.  Během působení v St. Louis se také rozhodl pro podporu tridentské mše, kterou jednak začal sám sloužit, ale také uveřejnil v diecézních novinách inzerát vyzývající ke vstupu do semináře i zájemce o sloužení tohoto starobylého římského ritu. Na tento popud začal v jeho diecézi působit tradicionalistický Institut Krista Krále, kterému dal Burke na předměstí k dispozici celou farnost, která byla tou dobou téměř nefunkční. Pod vedením Institutu se však zanedlouho stala největší farností ve městě.

Prefektem Apoštolské Signatury (2008-2013).

27. června 2008 ho papež Benedikt XVI. jmenoval prefektem Nejvyššího tribunálu Apoštolské signatury a 10. července 2010 byl jmenován členem Kongregace pro bohoslužbu a svátosti. Dne 20. října 2010 se arcibiskup Burke ocitl na seznamu nových kardinálů, jejich jmenování se uskutečnilo na konsistoři 20. listopadu téhož roku. Jeho titulárním kostelem je Sant'Agata dei Goti.

Období nemilosti (od 2013).

Dne 8. listopadu 2014 byl papežem Františkem jmenován patronem Maltézského řádu a zároveň zbaven funkce prefekta Nejvyššího tribunálu apoštolské signatury. Tato skutečnost je široce vnímána jako degradace z předchozího úřadu. V listopadu 2016 byl navíc odvolán z postu člena Kongregace pro bohoslužbu a svátosti. V září 2016 v reakci na předcházející dvě synody o rodině a posynodální apoštolskou adhortaci papeže Františka "Amoris laetitia", adresoval papeži spolu dalšími třemi kardinály (Meisner, Brandmüller, Caffarra) dopis, ve kterém společně s nimi žádal objasnění "dubií" obsažených ve výrocích o osobách církevně sezdaných, z toho občansky rozvedených a znovu občansky sezdaných a pojetí objektivního zla v této věci v osmé kapitole zmíněné adhortace. Po dvou měsících trvajícího nereagování Apoštolského stolce se rozhodli tento dopis zveřejnit, vyvolalo to okamžitě velmi rozporuplné reakce ze strany vatikánských církevních orgánů. Děkan římské roty Pio Vito Pinto dokonce pohrozil, že Burke a s ním i ostatní tři kardinálové mohou být pro své pochybnosti o legitimitě papežova učení zbaveni kardinálské hodnosti.

Raymond Leo kardinál Burke (* 30. června 1948, Richland Center) je americký římskokatolický kněz, bývalý arcibiskup Arcidiecéze Saint Louis, vysoký úředník římské kurie a kardinál. V letech 2008 – 2014 byl prefektem Nejvyššího tribunálu Apoštolské signatury. 8. listopadu 2014 byl jmenován patronem Maltézského řádu.

Raymond Leo Kardinal Burke (* 30. Juni 1948 in Richland Center, Wisconsin) ist ein US-amerikanischer emeritierter Erzbischof und Kurienkardinal der römisch-katholischen Kirche. Er wurde 2014 zum Kardinalpatron des Malteserordens ernannt, war zuvor Kardinalpräfekt der Apostolischen Signatur, von 2003 bis 2008 Erzbischof von St. Louis und davor ab 1994 Bischof von La Crosse.


Život.

Dimitrij Andrusov byl synem ruského geologa, člena Ruské akademie věd a univerzitního profesora N. I. Andrusova a dcery archeologa Heinricha Schliemanna - objevitele Tróje. V letech 1915 až 1918 studoval na univerzitě v Petrohradě. Později, v letech 1920 až 1922 na pařížské Sorbonně. Dále pokračoval ve studiu na Chemicko-technologické fakultě Českého vysokého učení technického v Praze v letech 1922 až 1923 a Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy v letech 1923 až 1925, kde také od roku roku 1929 do roku 1938 pracoval.  Po uzavření českých vysokých škol během německé okupace odešel na Slovensko, kde od roku 1938 pracoval na Slovenské vysoké škole technické v Bratislavě. Od roku 1940 začal zároveň pracovat na Přírodovědecké fakultě Univerzity Komenského ve funkci přednosty Geologicko-paleontologického ústavu. Byl prvním profesorem geologie pracujícím na slovenských vysokých školách. Kromě toho byl v období 1940 až 1945 ředitelem Státního geologického ústavu. V roce 1952 se Andrusov stal vedoucím katedry geologie na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy a ve funkci setrval až do roku 1970. Jako pedagog napsal několik skript a učebních textů, kromě toho, že vyučoval studenty geologie i osobně vedl geologické mapovací kurzy a exkurze, na nichž předával své znalosti v praxi. Byl též zakladatelem a v letech 1957–1958 i prvním ředitelem Geologické laboratoře, která se později transformovala na Geologický ústav SAV.

Vědecká činnost.

Jeho vědeckovýzkumné zájmy byly mnohostranné. V širokém záběru se věnoval geologii, stratigrafii, tektonice, paleontologii, ložiskové a inženýrské geologii. Zkoumal bradlové a flyšové pásmo Západních Karpat, ale též Centrální Západní Karpaty a hlavně subtatranské příkrovy. V Západních Karpatech rozpracoval teorie o existenci rozsáhlých příkrovů a zjistil rozsah několika orogenetických fází. Vyčlenil také mnohé tektonické jednotky a podal paleogeografický obraz karpatské geosynklinály v období mezozoika. Výsledky jeho výzkumů znamenaly prohĺoubení stratigrafických a zejména tektonických poznatků o Západních Karpatech a staly se základem moderního vnímání jejich stavby a vztahu k sousedním geologickým jednotkám.  Svou vědeckou prací se zařadil mezi přední evropské geology. Výsledky svých výzkumů shrnul v pětidílné monografii "Geologický výskum bradlového pásma Západných Karpát" (1931–1955), díle "Apercu de la Géologie des Carpathes occidentales de la Slovauie centrale" (1931), trojsvazkové monografii "Geológia Československých Karpát" (1958–1965) a v díle "Grundriss der Tektonik der Nördlichen Karpaten" (1968)., které je považováno za jeden z vrcholů syntézy tektonické stavby Západních Karpat vycházející z principů geosynklinální teorie. Byl taktéž autorem mnoha dalších monografických prací a asi 250 studií v odborných periodikách doma i v zahraničí. Kromě vědecké činnosti také řešil praktické geologické úkoly související se stavbou přehrad, železnice, tunelů a s vyhledávaním zejména nerudných surovin.

Ocenění.

Vědecká a pedagogická činnost profesora Andrusova byla ještě během jeho života oceněna nejvyššími státními vyznamenáními.  Byla mu udělena následující vyznamenání:  V bratislavské Petržalce je po něm pojmenována „Andrusovova ulice. V roce 1988 byla na jeho počest odhalena pamětní deska na Přírodovědecké fakultě UK v Bratislavě. Pamětní deska je i v budově Státního geologického ústavu D. Štúra, kde byla v jeho bývalé pracovně zřízena pamětní místnost. Paleontologové podle D. Andrusova pojmenovali několik druhů fosilních organismů, mezi jinými i spodněmiocénní druh chameleóna – "Chamaeleo andrusovi". Slovenská geologická společnost na jeho počest uděluje za zásluhy významným geologům medaili D. Andrusova.  11. až 14. září 1997 se v Bratislavě konala mezinárodní konference ke 100. výročí Dimitrije Andrusova ("Alpine evolution of the Western Carpathians and related areas")

Dimitrij Nikolajevič Andrusov (7. listopadu 1897, Jurjev (dnes Tartu, Estonsko) – 1. dubna 1976, Bratislava) byl slovenský geolog ruského původu, zakladatel moderní slovenské geologie. Od roku 1932 doc., univerzitní profesor (1940), akademik Slovenské akademie věd (1953), DrSc. (1956).

Dimitrij Andrusov (* 7. November 1897, Jurjew (heute Tartu), Russisches Kaiserreich; † 1. April 1976, Bratislava) war ein tschechoslowakischer Geologe russischer Abstammung. Seine wissenschaftliche Arbeit an der Comenius-Universität Bratislava hat für die Erforschung der Westkarpaten eine große Bedeutung. Andrusov hat dafür vielfältige internationale Anerkennung erhalten.


Mládí a vstup do SS.

Narodil se 31. října 1912 v bavorském zemském okrese Pfaffenhofen. Stal se tesařem. V roce 1932 vstoupil do SS (s členským číslem 24 444) a 5. dubna 1933 do NSDAP (s členským číslem 1 726 633).

Kariéra v koncentračních táborech.

Dachau.

Od roku 1933 byl dozorcem v koncentračním táboře Dachau u SS-Totenkopfstandarte „Oberbayern“. Od roku 1937 pracoval v kanceláři velitele a v roce 1940 se stal Schutzhaftlagerführerem, čímž se stal přímým podřízeným velitele tábora. S touto funkcí dostal dalekosáhlé pravomoci při správě tábora. Jeho úkolem bylo dohlížet na dodržování táborových pravidel, hlásit jejich porušení a také zajistit potrestání provinilce.

Groß-Rosen.

Na počátku srpna 1940 byl jmenován Schutzhaftlagerführerem v táboře Gross-Rosen, což byl satelitní tábor koncentračního tábora Sachsenhausen. Poté, co se Gross-Rosen stalo samostatným táborem, setrval ve funkci Schutzhaftlagerführerea.

Majdanek.

Od poloviny února 1943 do března 1944 byl Schutzhaftlagerführerem v koncentračním táboře Majdanek. Kvůli svým sadistickým sklonům, účasti na zplynování osob, selekci a střílení byl vězni nazýván „Kat z Majdanku“. Podle očitého svědka jménem Jerzy Kwiatkowski, který byl internován v Majdanku od března 1943 do července 1944, osobně zabil několik sovětských zajatců. Často jej doprovázel jeho německý ovčák Boris, kterého jeho pán pouštěl na vězně. Velmi aktivně se také podílel na tzv. akci Dožínky (šlo o vyvraždění Židů v Lublinském okrese).

Neuengamme.

V dubnu 1944 byl převelen do tábora Neuengamme (poblíž Hamburku), kde působil až do dubna 1945 opět jako Schutzhaftlagerführer. I tady v doprovodu svého psa týral vězně. Během evakuace Neuengamme nechal Höhere SS-und Polizeiführer Georg-Henning von Bassewitz-Behr do tábora přivést 71 (58 mužů a 13 žen) členů odboje, aby zde byli popraveni. Za jeho přítomnosti byli během 21. – 23. dubna 1945 oběšeni v podzemním bunkru. Když se vězni postavili na odpor, hodil do bunkru oknem ruční granát. 30. dubna 1945 se pod jeho vedením a vedením Wilhelma Dreimanna vydalo zbývajících 700 vězňů v Neuengamme na pochod smrti do Flensburgu.

Poválečné období.

Po válce, 18. března 1946 byl zadržen Brity a postaven před soud v Hamburku. Spolu s ním bylo souzeno dalších 13 válečných zločinců, včetně Wilhelma Dreimanna a Maxe Paulyho, velitele Neuengamme. 13. května soud vynesl rozsudky – 11 ze 14 obžalovaných dostalo trest smrti. On sám samozřejmě patřil k odsouzeným k smrti (stejně tak Dreimann a Pauly) a 8. 10. 1946 byl oběšen britským katem Albertem Pierrepointem, který například popravil také Irmu Grese či Josefa Kramera. I když byl popraven, nikdy se nezodpovídal za zločiny spáchané v jiných táborech než v Neuengamme.

Anton Thumann (31. října 1912 – 8. října 1946) byl nacistický válečný zločinec, Obersturmführer SS a dozorce v koncentračních táborech Dachau, Gross-Rosen, Majdanek a Neuengamme. Po 2. světové válce byl za své zločiny odsouzen k trestu smrti a popraven.

Anton Thumann (* 31. Oktober 1912 in Pfaffenhofen; † 8. Oktober 1946 in Hameln) war ein deutscher SS-Obersturmführer und als Schutzhaftlagerführer in verschiedenen Konzentrationslagern eingesetzt.


Historie.

Obec Písečná v okrese Frýdek-Místek se rozkládá východně od Jablunkova na pravém břehu řeky Olše, je od něj vzdálena 3 km. Její protáhlý katastr, který protíná potok Kotelnice, směřuje severovýchodně k vrchu Krkavice. Obec má 845 obyvatel, je zde 180 trvale obydlených domů, katastrální výměra je 236 ha.  Písečná byla původně horskou osadou, částí města Jablunkova. První zmínky o Písečné pocházejí z roku 1446, kdy už byla pravděpodobně osídlena. U jejich počátků stáli bratři Matouš, Štefan a Jan Skřekové, původem z Jablunkova. I když byla Písečná součástí Jablunkova, ničím se neodlišovala od okolních valašských vesnic. Velký grunt Skřeků se časem rozpadl na menší části. Ve 40. letech 16. století žilo na Písečné asi 64 obyvatel, kteří se svým valašsky zaměřeným způsobem hospodaření zcela odlišovali od městských Jablunkovanů. Také zde se zpočátku vyučovalo v soukromých domech a první škola byla zřízena v domě č. p. 54. Po roce 1873 byla vystavěna nová jednotřídní škola, a ta byla později ještě rozšířena.  V obci se nacházejí dvě kapličky první je zasvěcena Matce Boží Čenstochovské, postavená v roce 1926. Druhá je zasvěcena svatému Izidorovi – patronu zemědělců. Obě kapličky byly postaveny z vděčnosti za záchranu života.  Až do konce roku 2000 byla Písečná jako místní část součástí Jablunkova. Na základě referenda konaného v červnu 2000, byla dnem 1. 1. 2001 Písečná vyhlášena jako samostatná obec. Prvním starostou obce byl v její novodobé historii Jan Krzok, který se také významnou měrou zasloužil o její osamostatnění. Samostatnost obce výrazně přispěla k jejímu dalšímu rozvoji.

Obec Písečná ( ', ') se nachází v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Značnou část obyvatel tvoří polská menšina. Ve vsi je obecní škola a kulturní dům.

Písečná (deutsch und polnisch "Pioseczna", 1939–1945: "Pisetschna") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt zwei Kilometer östlich von Jablunkov und gehört zum Okres Frýdek-Místek.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1583. Název obce je spojen s malou obrannou tvrzí (hrádkem), postavenou pravděpodobně ve 12. století, která sloužila jako pohraniční strážní věž tehdejšímu hradu Těšín. Zbytky tvrze v podobě hradby obklopené příkopem přežily dodnes na kopci na pravém břehu Olzy. V blízkosti této pevnosti, na přelomu 14. a 15. století, bylo zřízeno částečně obranné osídlení, kterým procházela stará cesta z Těšína do Jablunkovského průsmyku, používaná až do doby, kdy byla na konci 18. století vybudována nová silnice. Toto sídliště, považované za předchůdce Jablunkova, bylo s největší pravděpodobností zničeno spolu s pevností během maďarské invaze v roce 1447. Nový - současný Jablunkov byl později založen dále na jih a původní osada byla nazvána Starý Jablunkov a pod tímto názvem je uveden ve spisech z let 1523 a 1533. Vzpomínka na tato fakta přetrvávala dodnes u místní populace v místních názvech (m.j. "Zómczysko, Stodolisko, Obora a Palenisko").  Název Hrádek (Gródek) se objevil až v prvním těšinském urbáři z roku 1577. V té době měla obec 13 osadníků, kteří vlastnili půdu a zabývali se zemědělstvím i chovem skotu. Časem byla část půdy obce začleněna do Bystřice a Hluchové a Hrádek byl zařazen do řady menších vesnic Těšinska.  Podle rakouského sčítání lidu v roce 1910 byl počet domů 119 a obyvatel 886, z toho 870 bylo trvale registrovaných, 854 (96,4%) bylo polsky, 6 (0,6%) česky a 5 (0,6%) německy mluvících. Rozdělení podle náboženství bylo následující: 663 (74,8%) protestantů, 221 (24,9%) katolíků, 2 (0,2%) vyznávačů judaismu. V důsledku československo- polského konfliktu o Těšínské Slezsko se město po rozdělení regionu v roce 1920 stalo součástí Československa.  V roce 1937 emigroval do Gródeku Wincenty Witos - vůdce lidové strany a třikrát předseda vlády Polské republiky. Witos, trpící žaludečními chorobami, se usadil v dřevěném domě „pod Dziołemu“ (poblíž současné turistické stezky na Filipku), kde odpočíval a podstoupil bylinnou léčbu bylináře Karola Kalety. 4. října 2003, poblíž místa, kde stál výše uvedený dům, byl za přítomnosti polské delegace odhalen obelisk s příslušnou pamětní deskou

Obec Hrádek (pol. "Gródek", něm. "Grudek") leží v okrese Frýdek-Místek. Má obyvatel a katastrální území obce má rozlohu 980 ha. Polská menšina zde má největší procentuální zastoupení ze všech obcí ČR – v roce 2011 se k polské národnosti hlásilo skoro 31 % obyvatel obce.

Hrádek (polnisch "Gródek", deutsch "Grudek") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt acht Kilometer südöstlich von Třinec und gehört zum Okres Frýdek-Místek.