Vývoj a výroba.

Výroba verzí Condor I a II byla zahájena v roce 1920 (resp. 1921). Konstrukce zprvu úzce navazovala na zkušenosti s typy Eagle a Falcon, ale poměrně rychle firma uplatnila řadu změn v konstrukci a po postavení 106 kusů motorů Condor I a II výroba přechází na nové varianty. Mezi lety 1923–1930 se pak vyrábí výkonnější a výrazně zdokonalené motory Condor III, IIIA a IIIB. Ty se od starších verzí liší mj. zvýšeným kompresním poměrem, vyššími otáčkami, překonstruovaným klikovým mechanismem (s jednoduchou a rozvidlenou ojnicí, namísto předchozího řešení s hlavní a zavěšenou vedlejší ojnicí) a překonstruovanou, zesílenou konstrukcí (zejména se jednalo o změny v konstrukci klikové skříně, rovněž byla použita jiná ložiska a kvalitnější materiály). Navíc zcela nové řešení reduktoru s jednostupňovým převodem čelními ozubenými koly se podařilo motor oproti předchozím verzím zkrátit o 485 mm (nový reduktor byl zároveň i lehčí a výrobně jednodušší, tedy i levnější). Sériovou výrobu uzavíraly motory Condor IV a IVA se vzletovým výkonem 750 hp (559,3 kW) při 2000 ot/min, ale těch vzniklo již jen 22.  Ačkoliv celková výroba dosáhla jen 327 kusů, lze i tak konstrukci hodnotit jako úspěšnou — po skončení války, po seškrtání obrovských zbrojních zakázek, kdy vojenská letectva dlouho vystačila buď s letouny zkonstruovanými a vyrobenými ještě za války, nebo alespoň na válečné konstrukce mnohdy úzce navazujícími, byla poptávka na trhu jen omezená — kupříkladu konkurenční motor Siddeley-Deasy Tiger, jehož vývoj se zdržel, byl nakonec ještě před dokončením vývoje zrušen protože většinu možných zakázek na motory v této výkonové kategorii na sebe strhla právě firma Rolls-Royce Ltd. s typem Condor.

Použití.

Tyto motory mj. poháněly i letouny Avro 549, Avro 557, Avro 561, Beardmore Inflexible, Blackburn Iris, Hawker Hornbill, Hawker Horsley, Saunders Valkyrie, Short Singapore, Vickers Virginia, Vickers Vanguard, Vickers Vixen, Westland Yelovil či vzducholoď R 100.

Rolls-Royce Condor byl letecký motor vyvíjený od roku 1918, původně pod označením "Rolls-Royce G". Zpočátku se s ním počítalo, mimo jiné, jako s pohonnou jednotkou tehdy vyvíjeného bombardéru "Handley Page V" (později H.P.15, typ byl zařazen do služby jako Handley Page V/1500, zprvu projektovaného jako dvoumotorový; kvůli zpoždění vývoje motorů s očekávaným výkonem 600 hp ale projekt byl přepracován pro pohon čtyřmi motory Rolls-Royce Eagle VIII).

Der Rolls-Royce Condor war ein Flugmotor des britischen Herstellers Rolls-Royce, der im Jahre 1920 zum ersten Mal erschien. Es handelte sich um einen wassergekühlten Zwölfzylinder-V-Motor mit stehenden, in einem Winkel von 60° gegeneinander geneigten Zylinderbänken. Er entsprach in seiner grundsätzlichen Auslegung dem Rolls-Royce Eagle, hatte aber einen größeren Hubraum. Er wurde unter anderem in Blackburn Iris, R100 und Prototypen der Avro 549 eingesetzt.


Charakteristika.

Tuleň středomořský se řadí mezi ploutvonožce. Ploutvonožci se vyvinuli uprostřed třetihor ze suchozemských šelem. Je jich asi 30 druhů a jednotlivé druhy se od sebe moc neliší. Jsou přizpůsobeni životu ve vodě, končetiny mají proměněné v ploutve. Jsou to velmi dobří plavci, rychlost plavání dosahuje až 30 km/h. Potravou ploutvonožců je plankton, měkkýši a ryby. Všichni ploutvonožci mají silnou vrstvu tuku, která je chrání před chladem, a mají srst s velice hustou podsadou. Tuleň středomořský patří do řádu tuleňovitých, pro který je charakteristická chůze po předních končetinách. Tuleni se zdržují spíše u břehu, kde hloubka moře nedosahuje více než 70 m. Neumí se potápět do velkých hloubek a musí často odpočívat na souši. Jsou to plaší tvorové. Mláďata kojí mateřským mlékem a krev mají stejně teplou jako ostatní savci. Délka tuleně středomořského dosahuje u samice 230 cm a u samce až 320 cm. Váží až 320 kg. Zvíře je černohnědě zbarvené a na břiše má velkou světlou skvrnu. Někteří tuleni jsou jednotně hnědí. Ve stáří dochází k prošedivění srsti, která má pak stříbrný nádech. Jejich latinský název "Monachus" je odvozen od ruského slova mnich, což souvisí s jejich jednoduchým tmavým zbarvením.

Výskyt.

Původně žil tuleň středomořský na ohromném území, od pobřeží Černého moře přes celé Středozemní moře až k pobřeží Madeiry a Kanárských ostrovů. Příbuzný poddruh žil v karibské oblasti, avšak tam je dnes vyhuben. Třetí příbuzný podruh v počtu několik set jedinců stále žije v okolí Havajských ostrovů. Tento druh tuleně je výborně přizpůsoben subtropickým podmínkám. Středomořští tuleni se v tomto století stali velmi vzácní díky nekontrolovatelnému odstřelu, kdy jejich stav klesl z několika desítek tisíc na pouhých několik set kusů, které žijí ve východním Středozemním moři, u západního pobřeží Afriky a na pobřeží Jadranu. Malé skupinky tuleňů se občas vyskytují i v západním středomoří např. v oblasti Sardinie, právě tady byl však tuleň středomořský přívalem turistů kriticky ohrožen. Od roku 2010 se několik jedinců usadilo v oblasti severního Jadranu u Puly, kde se s nimi potkávají i potápěči pod vodou.

Způsob života.

Tuleň středomořský se potápí především na skalnatých pobřežích v okolí jeskyní, kam se často ukrývá. Žije převážně na starých známých březích, kde odpočívá a rodí mláďata. Z místa na místo se přesouvá velmi vzácně. A proč vlastně dochází k takovému úbytku tuleně středomořského? Vědci si tento fakt vysvětlují takto: Mále kolonie žijící u pobřeží jsou dnes velmi vyrušovány čluny a loděmi s turisty. Lodě pronikají čím dál hlouběji do nejodlehlejších zákoutí pobřeží a tak se zvířatům nedostává patřičného odpočinku a nemají ve svých útočištích prostor ani k potřebnému rozmnožování. Právě proto, že nemají klid na souši, ukrývají se do jeskyní.  Tuleň středomořský je výjimkou mezi tuleni, neboť se velmi dobře pohybuje po souši, na rozdíl od jiných tuleňů, kteří se po souši pohybují spíše nemotorně. Za to, že se po souši takto obratně pohybuje, vděčí širokým a mohutným drápům na předních končetinách, které normálně využívá k plavání. Po vylezení z vody se mohutnými drápy uchycuje na skalách. Drápy mu umožňují, na rozdíl od tuleně obecného, opustit moře i na skalnatém pobřeží. Hlavním nepřítelem tuleně středomořského je žralok, kterému však dokáže svým obratným pohybem ve vodě uniknout.  Tuleň středomořský má chrup jako šelma a je schopen kořist nejen uchopit ale i rozkousat. Potravu si rozporcuje na kusy určité velikosti, které pak v celku polyká, aniž by je dále rozkousal.  Důležité je, aby měl tuleň klid, především v letních měsících, protože se musí chladit a chránit před slunečním zářením a následným přehřátím. K tomuto cíli vyhledává stinná místa v skalních rozsedlinách nebo podmořských jeskyních a pohybuje se v tomto období jen velmi málo.  Tuleni se dožívají dvaceti let, někdy i více. Dorozumívají se rozličným chrochtáním a ostrým štěkáním.

Potrava.

Živí se rybami a dalšími mořskými tvory, které často skupinově loví.

Rozmnožování.

Tuleni přivádí svá mláďata na svět na souši, kde se jich během rozmnožování shromažďují stovky. Každý samec se snaží zabrat si pro sebe co největší skupinu samic a ostatní samce zahání neohrabanými poskoky. Ve vodě se postupně páří se všemi svými samicemi. Tuleni středomořští dávají přednost nepřístupným a nerušeným místům, která slouží pouze k odpočinku a vrhu mláďat. Mláďata se rodí v září a v říjnu a matka o ně pečuje tři roky. Když dospějí do věku 4 let, jsou již pohlavně zralí. Tulení mláďata jsou roztomilá, avšak i tito skoro bezbranní tvorové jsou zabíjeni lidmi pro jejich kožešinu.

Tuleň středomořský ("Monachus monachus") patří do nevelké skupiny mořských vodních savců – ploutvonožců. Jeho domovem bylo kdysi celé Středozemní moře a přilehlé oblasti. Rybáři však v tuleních viděli konkurenci, která jim snižuje úlovky a tak je začali hubit, často velmi nevybíravými metodami. To vedlo k vymizení tuleně středomořského z velké části jeho původního areálu. Dnes je tuleň středomořský na pokraji vyhynutí. Poslední žijící tuleni jsou roztroušeni po celé oblasti Středozemního moře.

Die Mittelmeer-Mönchsrobbe ("Monachus monachus") ist eine vom Aussterben bedrohte Robbenart aus der Familie der Hundsrobben. Mit geschätzten 350 bis 450 geschlechtsreifen Individuen ist sie eines der seltensten Säugetiere Europas.


Děj filmu.

Začínající číšník Jan Dítě má komplexy kvůli výšce. Začíná u prodeje párků, pak se ale dostane do hotelu Zlatá Praha, později do hotelu Tichota, kde se schází v noci významní lidé s milenkami. Nakonec pracuje v hotelu Paříž, kde je mu vzorem vrchní Skřivánek, který zná obdivuhodně psychologii a sociologii hostů – říkal, že obsluhoval anglického krále. Janovi se poštěstí a jako záskok mohl obsluhovat habešského císaře, od kterého dostal habešský řád. Později si vzal Němku, která ukradla deportovaným Židům cenné poštovní známky. V závěru války však zemřela, když se snažila známky zachránit z hořící budovy bývalého hotelu Tichota.  Před únorem 1948 si koupil za utržené peníze za známky hotel. Penězmi si i vytapetoval stěnu. Po únoru 1948 mu byl hotel sebrán a milionáři byli sváženi do komunistických vězení. On tam však odešel dobrovolně, protože chtěl být ve vyšší společnosti za každou cenu, v dobrém i ve zlém. V kriminále ale potká osoby, se kterými dříve spolupracoval a díky svým ambicím se k nim otočil zády, takže ho teď mezi sebe nepřijmou. Za 15 milionů korun dostal Dítě 15 let vězení natvrdo. Díky amnestii byl propuštěn po 14 letech a 9 měsících.  Nakonec se z něj stane cestář na samotě v liduprázdných Sudetech. Celý život se snažil přizpůsobit, dostat se do vyšší společnosti, proto i za okupace podlézal Němcům. Ale nikdy se mu to nepodařilo. Pochopí tak, že je zbytečné přizpůsobovat se světu. V závěru se smíří se svým životem.

Zajímavosti.

Při natáčení filmu byl použit i zlatý jídelní servis, který dostal rakouský kníže Klemens von Metternich darem od města Paříže v době kdy zde působil jako vyslanec. Tento servis lze dnes zhlédnout na zámku Kynžvart.  Po obsazení Československa se z hotelu Tichota stala farma na chov lidí "čisté rasy". Takové farmy skutečně existovaly, zřizoval je vůdce SS Heinrich Himmler. Mimochodem - lékař z farmy jako Himmler vypadá.

Obsluhoval jsem anglického krále je český film z roku 2006 natočený podle stejnojmenné novely Bohumila Hrabala režisérem Jiřím Menzelem. Film získal ocenění Český lev jako nejlepší film roku 2006. Film byl podpořen Státním fondem České republiky pro podporu a rozvoj české kinematografie.

Ich habe den englischen König bedient ist ein tschechischer Spielfilm aus dem Jahre 2006. Er basiert auf dem gleichnamigen Roman von Bohumil Hrabal. Der Film kam am 21. August 2008 in die deutschen Kinos.


Děj.

Děj se odehrává v současnosti, ale film obsahuje rozsáhlé flashbacky. Děj se točí okolo tří generací jedné rodiny, kde dominuje otec Charles. Ten má za ženu Lisu, společně mají syna Michaela a dceru Ryne. Film sleduje také Lisinu mladší sestru Jane a její děti Christophera a Leslie, sleduje také Michaelovu bývalou manželku Kelly.  Charles a Michael mají a vždy měli napjaté vztahy, každý z nich rozčiluje druhého. Ve flashbacku z Michaelova dětství Michael předstírá, že ztratil brýle, i když věděl, že je měl pouze v kapse. Aniž by o tomto podvodu věděl, nechal Charles za trest jít Michaela pěšky domů v dešti. Charles celé své rodině vytváří pravidla a tresty za jejich porušení jsou pak ve stylu "oko za oko". I jeho švagrové Jane jeho rozkazovačná nátura vadí. Jane s Michaelem vytvoří jakýsi pakt proti otci. Když Michael zesměšní otce před jeho kolegy, když tvrdí, že napsal báseň, která je ve skutečnosti básní "Světlušky v zahradě" od Roberta Frosta, je potrestán tím, že musí držet vzhůru své obtěžkané ruce, což ho bolí tak, že si později ani není schopen podat jídlo do úst, a tak ho nakrmí Jane. Když vyrůstají, konflikty eskalují. Michael zasahuje i do konfliktů mezi rodiči, jednou na Charlese zaútočí a srazí ho k zemi.  Po letech, když Charles a Lisa jedou na rodinné setkání do Janina domu na oslavu Lisina absolvování vysoké školy, dojde k tragické události. Charles rychle řídí a když se vyhýbá Christopherovi, který přechází bezstarostně silnici, auto narazí do stromu. Lisa zemře, Charles je zraněn a cítí za nehodu stejně jako Christopher vinu.  Michael vezme Janiny děti Christophera a Leslie na ryby. Snaží se je rozveselit lovem ryb pomocí petard, jak to dělal s Jane, když byli malí. Znepokojený tím, co by tomu řekli Jane a Charles, řekne dětem, aby matce o jejich výletu lhali. Jak předpokládal, Charles a Jane považovali jeho chování za nevhodné. Vztahům uvnitř rodiny nepomůže ani Michaelův hlučný sex s jeho bývalou ženou Kelly, která přijede na pohřeb Lisy.  Následkem všech události Christopher uteče z domu. Najde ho Michael, který ho ujistí, že on není odpovědný za Lisinu smrt. Christopher po jejich rozhovoru trvá na tom, že se domů vrátí sám a Michael mu dá svůj mobilní telefon, kdyby změnil názor. Christopher telefon hned vyřadí a domů se nevrátí po několik dalších hodin. Jane opět vynadá Michaelovi za to, že nechal Christophera samotného. Ten se nakonec v pořádku vrátí. Následují další odhalení a další obviňování. Michael zjistí, že jeho matka měla poměr se svým mladším profesorem Addisonem a měla v plánu Charlese opustit po absolvování školy. Jane během pátrání po Christopherovi přijde na to, že je Kelly těhotná a Michael o tom neví. Michael a Kelly se pak vrátí k sobě a novinu oznámí rodině. Když mluví s Ryne a Kelly o jménech pro dítě, Michael se zmíní o tom, že by se mu líbilo jméno Max. Tak chtěla Lisa pojmenovat Ryne, pokud by byla chlapcem.

Výroba.

Film byl natáčen v Austinu (včetně University of Texas), Bastropu a Smithvilleu v Texasu. Film byl z velké části natáčen v T. A. Hasler House v Bastropu.

Ohlas.

"Světlušky v zahradě" sklidily negativní reakce kritiky. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 25 hodnocení kritiků skóre 28%. Oproti tomu uživatelé tohoto serveru hodnotí film průměrnými 47%. Uživatelé ČSFD snímek hodnotí průměrně 72%.

Světlušky v zahradě (orig. "Fireflies in the Garden") je americký film z roku 2008 režiséra a scenáristy Dennise Lee v hlavních rolích s Willemem Dafoem, Ryanem Reynoldsem a Julií Robertsovou. Film měl premiéru na Mezinárodním filmovém festivalu v Berlíně.

Zurück im Sommer (Originaltitel: "Fireflies in the Garden") ist ein US-amerikanisches Filmdrama aus dem Jahr 2008. Regie führte Dennis Lee, der, angeregt durch ein Gedicht von Robert Frost, auch das Drehbuch schrieb.


Biografie.

Narodil se do chudé židovské rodiny v New York City a byl okolnostmi nucen začít pracovat již ve velmi raném věku, díky čemuž měl pouze nízké vzdělání. Nehledě na to však díky penězům vydělaným podřadnou práci provedl malou investici do prvních automatů "penny arcade". Brzy na to, ve spolupráci s dalšími lidmi (jeden z nich byl Adolph Zukor) Loew koupil malé kino ("nickelodeon") a postupem času se ze sítí kin Loew's Threatres stal jeden z nejprestižnějších řetězců kin ve Spojených státech.  V roce 1905 se již osamostatnil. V roce 1904 založil "People's Vaudeville Company", řetězen kin, který promítal filmy a pořádal živá vystoupení. V roce 1910 se společnost výrazně rozšířila a byla přejmenována na "Loew's Consolidated Enterprises." Mezi jeho spolupracovníky patřili Adolph Zukor, Joseph Schenck a Nicholas Schenck. V roce 1919 reorganizoval společnost pod již novým názvem "Loew's Inc." Počátkem 20. let zakoupil "Metro Pictures Corporation". O několik let později získal kontrolní podíl ve finančně problémové společnosti "Goldwyn Picture Corporation", která byla toho času vedena uměleckým manažerem Lee Shubertem. Goldwyn Pictures vlastnily obchodní značku „Lva Lea“, která však neměla zdaleka takový význam jako filmová studia v Culver City v Kalifornii. Bez Samuela Goldwyna postrádalo studio Goldwyn schopné vedení. Společně se svým asistentem Nicholasem Schenckem, který vedl aktivity Loewovy společnosti na východním pobřeží, museli najít schopného a kvalifikovaného člověka, který by vedl tento nový subjekt v Los Angeles.  Tento problém Loew v dubnu 1924 vyřešil zakoupení filmovém produkční společnosti vlastněné Louisem B. Mayerem. Nový konglomerát získal název Metro-Goldwyn-Mayer. Jako součást dohody se velmi schopný Mayer stal studiovým šéfem pro všechny tři hollywoodské společnosti a Mayerův asistent Irving Thalberg se ujal filmové produkce. Kromě toho přinesla akvizice pro Mayer Pictures smlouvy s klíčovými režiséry, jako byli Fred Niblo a John M. Stahl, a vycházející hereckou hvězdou Normou Shearer.  I přes svůj okamžitý úspěch se Marcus Loew nedožil toho, aby viděl věhlasu, kterého MGM dosáhne. Zemřel o tři roky později na srdeční infarkt ve věku 57 let v Glen Cove v New Yorku. Byl pohřben v Brooklynu na Maimonidesově hřbitově.  Pro svůj mimořádně významný přínos rozvoji filmového průmyslu má Marcus Loew vlastní hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.

Marcus Loew (7. května 1870 – 5. září 1927) byl americký obchodní magnát a průkopník filmového průmyslu, který založil společnosti Loews Theatres a Metro-Goldwyn-Mayer (MGM).

Marcus Loew (* 7. Mai 1870 in New York City; † 5. September 1927 in Glen Cove, Long Island) war ein amerikanischer Geschäftsmann und Pionier der Filmindustrie, der Loew’s, Inc. und Metro-Goldwyn-Mayer (MGM) gründete.


Potíže s režimem.

Dne 4. října 2012 byla zadržena, zřejmě proto, aby nemohla sledovat proces s konzervativním španělským politikem Ángelem Carromerem, který je odsouzen za zabití kubánského disidenta Oswalda Payá při dopravní nehodě v červenci 2012. Blogerka byla zadržena spolu se svým manželem Reinaldo Escobarem, propuštěni byli následujícího dne.  Po pěti letech a dvaceti zamítnutích žádostí Yoani Sánchezové o vydání výjezdní doložky ji v roce 2012 Kuba novinářce nakonec vydala. V únoru 2013 se tak mohla vydat na více než tříměsíční cestu po zemích Ameriky a Evropy. Na Kubu se vrátila 30. května 2013.

Návštěva ČR.

V závěru února 2013 přijela na pozvání humanitární organizace Člověk v tísni do Prahy. Přijal ji zde ministr zahraničních věcí Karel Schwarzenberg. Zajímal se o dopad reforem z roku 2012 na kubánské obyvatelstvo; podle ní změnily politické klima na Kubě naprosto minimálně. Schwarzenberg uvedl, že nesdílí nadšení některých zemí v tomto ohledu, jeho paměť mu totiž nedovoluje zapomenout na reformy přijímané v době komunismu, "„které nic nezměnily, ale na západě vypadaly úžasně“".  Byla hostem festivalu Jeden svět, v jehož rámci se promítal film "Zakázané hlasy: Jak zahájit revoluci laptopem" švýcarské režisérky Barbary Millerové. Film představuje tři ženy – jednou z nich je právě Yoani Sánchezová – které pomocí blogů a sociálních sítí šíří do světa informace ze svých zemí ovládaných autoritářskými režimy, a bojují tak za práva žen či lidská práva obecně.  Sánchezová se dále zúčastnila diskuse na téma nezávislé žurnalistiky na Kubě, která se konala na Fakultě sociálních věd UK. Jedním z témat diskuse byly způsoby, jakými totalitní režim brání šíření nezávislých informací. Kdo by si chtěl např. založit svůj časopis, nemůže využít státních tiskáren. Osobní tiskárny jsou již sice na ostrově asi 3 roky dostupné, nicméně se prodávají za ceny odpovídající ročnímu platu, uvedla Yoani Sánchezová.  Hovořila také o rozšíření nabídky televizního vysílání na Kubě. Po desítkách let, kdy Kubánci měli k dispozici pouze národní kanály, mohou od ledna 2013 sledovat po 13 hodin denně také vysílání venezuelské satelitní televize TeleSUR, vysílající pro řadu latinskoamerických zemí. Ačkoli je i toto vysílání často silně ideologicky podbarvené, v kubánských podmínkách znamená podle blogerky přece jen „svěží vítr".

Zpravodajský server 14ymedio.

Když 21. května 2014 Yoani spustila zpravodajský server "14ymedio", během minut byly jeho stránky zablokovány a jejich návštěvníci přesměrováni na web obsahující kritiku její osoby. Později byl provoz webu obnoven.

Yoani Maria Sánchezová Corderová (* 4. září 1975) je kubánská blogerka, která dosáhla mezinárodního uznání a řady světových cen za své texty a kritické psaní o současném životě na ostrově a jeho vládě. Její blog je vzhledem k dlouhodobému zákazu na Kubě hostován v zahraničí.

Yoani María Sánchez Cordero (* 4. September 1975 in Havanna) ist eine kubanische Philologin. Bekannt wurde sie als Autorin des ersten unzensierten Blogs aus Kuba namens "„Generación Y“", in dem sie u. a. vom schwierigen Alltagsleben der Kubaner berichtet und Kritik an den herrschenden Verhältnissen übt. Sie ist mit dem regimekritischen Journalisten Reinaldo Escobar (* 1947) verheiratet und hat einen Sohn. Sie schreibt seit 2008 Beiträge für "The Huffington Post" und startete im Mai 2012 den Blog "„Cuba Libre“" innerhalb des Online-Angebots der spanischen Tageszeitung "El País", für die sie ebenfalls schreibt. Im Mai 2014 startete sie die Online-Zeitung "14ymedio", die erste regierungsunabhängige Zeitung Kubas nach der Revolution. Seit Mai 2016 leitet sie eine regelmäßige Talkshow zu Menschenrechtsthemen im spanischsprachigen Fernsehprogramm der Deutschen Welle.


Historie.

O obci Valdice pochází první písemná zmínka z roku 1627.  Tohoto roku koupi Albrecht z Valdštejna oboru, která zde původně stála a postavil zde, dnes již bývalý, kartuziánský klášter. Po Valdštejnově úmrtí v roce 1635 připadlo vše Ferdinandu II., který majetek daroval valdickému klášteru. Ostatky Albrechta z Valdštejna byly v kostele umístěny mezi roky 1636 a 1783. Po přesunu ostatků do Mnichova Hradiště zde byla vytvořena trestnice s kapacitou 600 osob.

Obecní správa a politika.

Zastupitelstvo a starostka.

Ve Valdicích je starostkou obce od roku 2018 Věra Skrbková. Obec má 11 zastupitelů, přičemž 7 mandátů v posledních volbách na podzim 2018 získala strana Valdice I. a zbývající 4 mandáty zůstaly na stranu Hasiči a občané Valdic.  V roce 2014 se voleb zúčastnilo 52,68 % voličů a roce 2018 byla účast 49,95 %. Předchozím starostou byl Zdeněk Žurek.

Znak a vlajka.

Obci byl 19. února 1998 přidělen znak a vlajka. Ve znaku je v zlato-modře čtvrceném štítě lev opačných barev s červenou zbrojí. Ve vlajce je žlutomodře čtvrcený list, uprostřed lev opačných barev s červenými drápy, jazykem a bílými zuby. Poměr šířky k délce listu je 2:3.

Doprava.

Obcí prochází jako ulice Jičínská silnice druhé třídy číslo 286. Podle Celostátního sčítání dopravy provedeného v roce 2016 jezdilo po této silnici průměrně 3 786 vozidel denně (ve složení 3 219 osobních vozidel, 525 těžkých vozidel a 42 jednostopých vozidel. Nyní (srpen 2020) je budován severozápadní obchvat obce. Trasa obchvatu, který bude sloužit jako přeložka silnice II/286, povede kolem místní věznice, na konci se napojí na stávající komunikaci novým kruhovým objezdem.  Obcí prochází také jednokolejná neelektrifikovaná železniční trať Hradec Králové – Turnov. Nejbližší stanice (Jičín zastávka, v minulosti s názvem Valdice) je umístěna hned za hranicí obce, v jičínské čtvrti Sedličky.  Ve Valdicích se nachází jedna autobusová zastávka, přičemž dopravní obslužnost zajišťují linky dopravce BusLine. Z obce je možné přímo dojet do Jičína, nebo na opačný směr do Lomnice nad Popelkou a do Semil. Valdice jsou zařazeny do systému Integrované regionální dopravy.  Naproti základní škole se nachází turistický rozcestník, kde začíná modrá trasa. Odsud je možné se dostat po modré turistické trase kolem vrchu Zebín, vrchu Čeřovka na Valdštejnovo náměstí v Jičíně.

Společnost.

Ve Valdicích se nachází pošta a knihovna, mateřská školka a základní škola.  Mateřská školka ve Valdicích má kapacitu 100 dětí. Součástí areálu je také školní jídelna.  Místní základní škola poskytuje vzdělání žákům prvního stupně, tj. od prvního do pátého ročníku. Žáci školy mohou navštěvovat zájmové kluby a družinu, která má dvě oddělení. Roku 2017 byla k budově školy přistavěna tělocvična. Před postavením tělocvičny byla školou využívána tělocvična nacházející se v místní věznici, což podle tehdejšího starosty nebylo ideální z organizačního hlediska.  Také zde stojí kulturní dům, který patří státu a spravuje ho Vězeňská služba České republiky. Dnes slouží především pro účely plesů, diskoték a tanečních. Za těmito zábavami dojíždí velké množství obyvatel Jičína i jeho okolí. V budově se nachází i hospoda, která má vstup ze strany od věznice. V kulturním domě je též umístěn, dnes již nevyužívaný, kinosál z 80. let dvacátého století, který byl naposledy využíván po dobu rekonstrukce jičínského biografu.  Od roku 1895 v obci působí Sbor dobrovolných hasičů. O jeho založení se zasloužil tehdejší starosta a obchodník František Holec.

Sport.

Ve Valdicích sídlí fotbalový klub TJ SKP Valdice skládající se z A-týmu a žáků.

Odraz v kultuře.

Povídka "Valdice" z díla "Rekviem" spisovatele Jaroslava Durycha pojednává o vyloupení hrobky Albrechta z Valdštejna umístěné v místním klášteře.  Karel Hynek Mácha zmínil ve své stejnojmenné povídce také místní kartuziánský klášter.

Obec Valdice (do roku 1950 pod názvem "Kartouzy-Valdice,", ) se nachází v okrese Jičín v Královéhradeckém kraji přibližně 2 km od okresního města Jičína (ve směru na Lomnici nad Popelkou). Žije zde obyvatel. Nachází se zde kartuziánský klášter, který od poloviny 19. století slouží jako známé vězení. Před areálem věznice stojí památník politických vězňů.

Valdice, bis 1950 "Kartouzy-Valdice" (deutsch "Karthaus Walditz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt drei Kilometer nordöstlich von Jičín und gehört zum Okres Jičín. Im Ort befindet sich der Gefängniskomplex Kartouzy.


Rétorické rámcování.

Rámcování a rámce v rétorice jsou mentální struktury, které mohou být do vědomí vyvolané pomocí konkrétních slov, které tyto struktury aktivují a tím aktivují i pojmový rámec, který se k danému slovu váže. Fenoménem rámcování v lingvistice se zabýval profesor Jim A. Kuypers, který publikoval roku 1997 knihu zabývající se analýzou rámování z rétorické perspektivy. Kuypers předpokládá, že rétorické rámce jsou mocná jádra, která jsou schopna nás přimět vidět skutečnost (události, lidi, situace...) v subjektivním světle daných informací, které jsou s rámcem spojeny. Slova, která jsou podpořena konkrétním rámcem jsou pro naše vědomí výraznější a častěji se na ně zaměříme.  Rétorickému rámování se věnuje také americký lingvista George Lakoff, který je známý pro svůj úkol: „Nemyslete na slona“, který spočívá ve faktu, že ačkoliv dostaneme zadáno, abychom na slona nemysleli, je prakticky nemožné si jej ve vědomí ihned nevybavit. Lakoff stejně jako Kuypers pracuje s myšlenkou pojmového rámcování, které je vázáno na daná slova. K rétorickému rámcování dochází prostřednictvím selekce, zdůrazňování, zamlčování a komentování.

Rámcování v ekonomii.

Tversky a Kahneman (1981) demonstrovali systém preferencí lidí zakládající se na rámcování. K předvedení tohoto systému použili fenomén Asijské nemoci, ve kterém je stejný problém prezentován jinými způsoby. Účastníci byli požádáni, aby si představili, že do Spojených států míří vzácná Asijská nemoc a očekává se 600 mrtvých. Byly jim předloženy dva plány pro vypořádání se s nemocí.  První skupina 600 účastníků dostala na vybranou mezi:  72 % účastníků zvolilo plán A (zbylých 28 % zvolilo B).  Druhá skupina se 600 účastníky měla zvolit mezi:  V tomto rámci volilo 78 % účastníků program D a 22 % program C.  Programy A a C jsou shodné, stejně jako program B a D. Rozdíl v rozhodování byl způsobem udáním počtu zachráněných životů, možnosti A a C, které účastníci preferovali, na rozdíl od možností B a D, které primárně hovořily o smrti. "Rámec života" v člověku vyvolává příjemnější pocity a proto se k němu automaticky upíná na rozdíl od možnosti pojednávající o smrti. V tomto úkolu nedochází k racionálnímu zhodnocení situace a jedinec se upíná na subjektivní rámec.

Rámcování a sociální hnutí.

Sociální hnutí, jakožto interakce individuí, skupin, nebo organizací sdílející ideologie a přesvědčení s procesem rámcování úzce souvisí. Rámcování je založeno na specifickém vnímaní reality daným pozorovatelem, proto se dá použít právě při vysvětlení vzniku sociálních hnutí. Sociální hnutí jsou úspěšná, když jednotlivá rámcování účastníků korespondují a tím hnutí posilují.

Přerámcování.

Přerámcování neboli kognitivní restrukturalizace je jev, který mění vnímání člověka za účelem přehodnocení většinou irelevantního obrazu o světě. Často se používá v kognitivně behaviorální terapii při léčbě deprese a maladaptivního chování, ovšem u člověka může dojít k "negativnímu" přerámcování, tedy člověka poškozujícímu.  K přerámcování může dojít za účelem změny vnímání, ale také v případě, kdy rámec pro danou věc není ještě pevně vytvořen.

Rámcování je koncept, který se nachází na poli sociálních věd, ekonomie a psychologie. Zabývá se odlišným vnímáním reality a tvorbou subjektivních rámců, které tuto realitu popisují. Problematikou se ve své knize Frame Analysis zabýval Erving Goffman. Tento koncept experimentálně potvrdil Daniel Kahneman a Amos Tversky.

Framing (englisch "frame": „Rahmen“) ist der Prozess einer Einbettung von Ereignissen und Themen in Deutungsraster. Komplexe Informationen werden dadurch selektiert und strukturiert aufbereitet, sodass eine bestimmte Problemdefinition, Ursachenzuschreibung, moralische Bewertung und/oder Handlungsempfehlung in der jeweiligen Thematik betont wird. In der Publizistik herrscht ein heterogenes Begriffsverständnis. Während die einen "Frames" in Anlehnung an das Schema-Konzept als kognitive Strukturen, Interpretations- und Deutungsmuster zur Informationsverarbeitung verstehen, sprechen andere von Tiefenstrukturen, die Medientexten zu Grunde liegen. Eine verbreitete Definition stammt von Robert Entman:


Historie jednotky.

Šajetet 13 byla založena Jochajem Ben Nunem v roce 1949 na základě někdejších námořních brigád Hagany. V počátečních letech se v IOS vedly spory je-li taková jednotka potřeba. Teprve v roce 1960 byla existence jednotky odtajněna a její příslušníci obdrželi do svého znaku netopýra.

Bojové operace.

Šestidenní válka v roce 1967 zastihla jednotku nepřipravenou. Několik operací během této války dopadlo pro jednotku špatně; nejhorší den byl 6. květen 1967, kdy šest příslušníků Šajetet 13 padlo do zajetí. Na svobodu se dostali až v lednu 1968.  V roce 1969, při opotřebovací válce během útoku na Zelený ostrov zahynuli tři příslušníci jednotky a deset jich bylo zraněno. V roce 1970 prodělala jednotka reorganizaci s cílem zaměřit její akce více na moře a zefektivnit výcvik. Ostatní jednotky působící v rámci IOS tehdy navrhovaly, aby se Šajetet 13 zaměřil pouze na poskytování podpory při bojových akcích, zejména na dopravu a překonávání vodních toků a bojové akce přenechala ostatním speciálním jednotkám.  Šajeret 13 se v roce 1973 zúčastnil operace Jaro mládí, při kterém plnil některé z dílčích úkolů této operace.  Od počátku první libanonské války se Šajetet 13 podílel na mnoha operacích. Nejčastěji to bylo zadržování lodí převážejících výzbroj pro teroristické skupiny, útoky proti nepřátelským velitelským stanovištím či sabotážní akce pomocí výbušnin.  8. září 1997 utrpěla jednotka jeden ze svých největších neúspěchů; během nájezdu do Libanonu padli její příslušníci do léčky nastražené Hizballáhem a 11 z nich bylo zabito včetně velitele útvaru.  Během druhé intifády podnikali příslušníci Šajeret 13 i pozemní operace, např. na Západním břehu či v Pásmu Gazy. Provedli stovky akcí včetně zadržení či likvidace velkého množství příslušníků Hamásu, Islámského džihádu či Brigád mučedníků Al-Aksá. Kromě toho prováděl Šajeret 13 i námořní operace. Největší uznání ji přineslo zadržení tří palestinských lodí převážejících zbraně.  Během druhé libanonské války v roce 2006 se Šajetet 13 účastnil útoku na libanonské město Týros, odkud příslušníci Hizballáhu odpalovali rakety proti Izraeli. Příslušníci Šajetet 13 za vzdušné podpory vrtulníků zaútočili na postavení Palestinců a 7 jich zabili.  Dne 6. září 2007 se jednotka podílela na operaci Ovocný sad izraelského letectva proti tajně budovanému jadernému reaktoru v Sýrii.

Kontroverze.

V posledních letech byl u veteránů Šajetet 13 zjištěn zvýšený výskyt rakoviny. Jedná se pravděpodobně o důsledek výcviku v znečistěné řece Kišon a v Haifském zálivu. Přestože dosud nebyl podán přesvědčivý důkaz o onemocnění rakovinou v důsledku potápění se v Kišonu, minist obrany Šaul Mofaz rozhodl o vyplacení kompenzací rodinám postižených příslušníků Šajetet 13.

Šajetet 13 (; doslova flotila 13) je elitní jednotka námořnictva Izraelských obranných sil (IOS). Společně se Sajeret Matkal a Sajeret Šaldag je považována za jednu ze tří nejlepších elitních jednotek izraelské armády. Její specializací je záchrana rukojmí v pobřežních oblastech a protiteroristické mise. Z akcí přisuzovaných této jednotce byla veřejně publikována jen část.

Die Schajetet 13 (, ) ist eine Kampfschwimmereinheit der israelischen Marine für litorale und asymmetrische Kriegführung. Sie gehört neben der Sajeret Matkal des Heeresnachrichtendienstes Aman und der Jechidat Schaldag der israelischen Luftstreitkräfte zu den Kommandoeinheiten der israelischen Streitkräfte. Die "Schajetet 13" existiert seit 1949 und hat ihr Hauptquartier in Atlit südlich von Haifa.


Životopis.

Narodila se v Maroubra, předměstí Sydney, polským emigrantům jako Yvonne Jaqueline Strzechowski. Vystupovala v seriálu "Chuck". Kvůli snadnější výslovnosti a na popud jejího producenta Joshe Schwartze přijala foneticky pravopisné Yvonne Strahovski jako své umělecké jméno.  Vystudovala University of Western Sydney jako bakalářka umění.

Kariéra.

V roce 2007 byla obsazena do seriálu "Chuck" jako Sarah Walkerová. Za roli získala v roce 2010 cenu Teen Choice Award.  Mluví plynně polsky, což uplatnila v krátkém dialogu v seriálu "Chuck" v epizodě "Chuck Versus The Wookiee". Ačkoliv zde hraje Američanku (epizodě "Chuck Versus The Ex") mluví krátce se svým skutečným australským akcentem.  V listopadu 2011 byla obsazena do hlavní role ve filmu "Já, Frankestein". (2014).V červnu 2012 se připojila k obsazení seriálu "Dexter" jako Hannah McKay. V prosinci 2012 debutovala na Broadwayi ve hře "Golden Boy". Za roli získala cenu Theatre World Award. S Liamem Hemsworthem byla v roce 2012 oceněna cenou Australians Film Breakthrough Award za práci v mezinárodních filmech a seriálech.  V roce 2014 se připojila k seriálu stanice FOX "" jako agentka Kate Morgan. Později byla obsazena do role Rene Carpenter v seriálu stanice ABC "The Astronauts Wives Club." V roce 2016 si zahrála ve filmu "Manhattan Night." Od roku 2017 hraje v seriálu "Příběh služebnice". Za svůj výkon získala nominaci na cenu Emmy v kategorii nejlepší herečka ve vedlejší roli v roce 2018.

Osobní život.

Na předávání cen Emmy v roce 2017 přiznala, že se provdala za svého dlouholetého přítele Tima Lodena. V květnu 2018 oznámili, že čekají první dítě. V říjnu 2018 se jim narodil syn.

Yvonne Jaqueline Strahovski (* 30. července 1982 Maroubra, Sydney, Nový Jižní Wales, Austrálie) je australská herečka známá rolí agentky Sarah Walkerové v televizním seriálu "Chuck" (2007–2012), postavou Hannah McKayové v seriálu "Dexter" (2012–2013) či ztvárněním Terry Wadeové ve sci-fi "Já, Frankestein" (2014). Hlavní roli si zahrála také v seriálu "The Astronaut Wives Club" (2015). Za roli Sereny Joy Waterford v seriálu "Příběh služebnice" získala nominaci na Cenu Emmy.

Yvonne Strahovski (* 30. Juli 1982 in Werrington Downs, Sydney, als "Yvonne Jaqueline Strzechowski") ist eine australische Schauspielerin und Synchronsprecherin. Ihren Durchbruch hatte sie mit ihrer Rolle der Sarah Walker in der US-Fernsehserie "Chuck".


Život.

Údaje o životě umělce jsou velmi útržkovité a jeho působení lze doložit pouze ze záznamů jeho patronů. V roce 1359 zaměstnávala vévodkyně Yolande de Bar "Mistra malíře André" při výzdobě kaple na hradě v Niepppe (později zničen). Kolem roku 1364 byl členem pařížské umělecké dílny, která pracovala pro francouzského krále Karla V.. Andre Beauneveu je zmiňován jako uznávaný sochař. Pro období 1367-1372 lze z poznámek jeho současníka, historika Jean Froissarta usuzovat, že možná spolu s Jeanem de Liége působil ve službách anglické královny Filipy z Hainault. Od roku 1372 pracoval pro objednavatele v Nizozemí.  Roku 1386 odešel do Bourges a stal se vrchním správcem ("superintendentem") pro malbu a sochařství na dvoře bratra francouzského krále, vévody Jana z Berry. Podílel se na výzdobě jeho zámků v Bourges a v Mehun-sur-Yèvre. Předpokládá se, že zemřel někdy kolem roku 1400.

Dílo.

Iluminace.

André Beauneveu je autorem celostránkových iluminací, které zobrazují 24 proroků a apoštolů v "Žaltáři Jana z Berry" (autor zmíněn v inventáři z roku 1402). Vyobrazení technikou grisaille jsou řazena jako diptych vždy na sousedních stranách knihy a vyznačují se zejména propracovanou architekturou trůnů, kde umělec užívá perspektivní zkratku. Styl miniatur je odvozen z iluminací Jeana Pucelle, jehož nejslavnější dílo, "Hodinky Jeanne d'Evreux", vlastnil v té době vévoda Jan z Berry.

Sochy.

Roku 1365 pověřil Andrého Beauneveu král Karel V., aby vytvořil tři portrétní ležící mramorové sochy jeho předků, Philipa VI., Johanny Burgundské, a jeho samého pro pohřebiště francouzských králů v bazilice St. Denis. Hrobka Johanny Burgundské byla zničena roku 1793. Ostatní dvě a socha, kde je zachycena živá podoba Karla V., se zachovaly. Umělec dostal honorář 4 700 zlatých franků.  V letech 1374-1377 pracoval Beauneveu na sochách pro hrobku, kterou objednal hrabě Ludvík II. Flanderský. Hrobka nebyla dokončena, ale zachovala se z ní alabastrová socha sv. Kateřiny, která tvořila součást podstavce a nachází se nyní v kostele Onze Lieve Vrouwkerk v Kortrijk.  Pro vévodu Jana z Berry vytvořil Beauneveu sochy pro vévodskou kapli v Bourges a sochy dvanácti apoštolů pro zámek Mehun-sur-Yèvre. Z nich se zachovala pouze hlava apoštola s plnovousem, která je nyní v muzeu Louvre. Sochy, které Beauneveu vytvořil, byly velmi ceněny. Bratr Jeana z Berry, vévoda Filip Smělý (Philippe le Hardi), vyslal roku 1393 své vlastní dvorní umělce Clause Slutera a Jeana de Beaumetz, aby se s těmito díly seznámili. Další menší sochy z dílny, kterou Beauneveu řídil, se nacházejí v soukromých sbírkách a muzeích.

Obrazy.

V 70. letech, kdy Beauneveu pracoval na sochách pro hraběte Ludvíka II. Flanderského, dodával také obrazy pro Aldermanovu síň v rodném Valenciennnes a další obrazy pro městské rady v Ypres a Mechelen. Žádný z těchto obrazů se nezachoval a během francouzské revoluce byla zničena také většina malovaných oken, které Beauneveu vytvořil pro kapli Jana z Berry v Bourges, která byla navržena podle Sainte Chapelle v Paříži. Zbylá okna jsou nyní vystavena v kryptě katedrály v Bourges.

André Beauneveu (* kolem 1335, Valenciennes, historické hrabství Hainaut – kolem 1400, Bourges) byl franko-vlámský sochař a malíř, řazený k umělcům Severské renesance.

André Beauneveu (geboren: 1335/1340 in Valenciennes; gestorben: 1401/1403 in?) war ein Bildhauer, Buchmaler und Baumeister im Frankreich des späten 14. Jahrhunderts.


Historie.

Zdroje:

Předválečná léta.

První schůzka nadšenců fotbalu v Dolních Kounicích se sešla v roce 1920 a dne 7. února 1921 došlo k historické ustavující schůzi, kde se prvním předsedou stal Karel Prchlík. Sportovní klub Dolní Kounice si záhy našel rovnocenného soupeře v SK Ivančice, s ním pak sváděl rovnocenné souboje o prestiž v celém kraji. Klub rostl a kromě fotbalového vznikly také oddíly hokejové, tenisové, atletické, házenkářské a šermířské. Klub měl takové množství obdivovatelů, že si občas dovolil i pozvání předních českých a moravských klubů, dokonce i ze zahraničí, zejména z Vídně.

Po druhé světové válce.

Po druhé světové válce všechny oddíly až na fotbalový zanikají. Až do roku 1962 hrál fotbalový oddíl krajskou soutěž. Poté se v Dolních Kounicích hrály 25 let okresní soutěže, hlavně III. třída. Až v roce 1974 opět kouničtí fotbalisté vybojovali I. B třídu. V roce 1976 došlo k úpravám hřiště, tribun i kabin. Díky reorganizaci se Kounice opět ocitly v okresním přeboru. Bez velkých událostí proběhla léta osmdesátá a přibližovala se léta devadesátá.

Rozkvět v letech devadesátých.

V ročníku 1993/94 hrálo 1. mužstvo v okresním přeboru. Do klubu vstoupila jako sponzor firma WELT. Následovaly velké změny ve výboru, hráčském kádru i na postu trenéra. Na konci sezony mužstvo skončilo na 1. místě s celkovým skóre 120:15 a postoupilo do I. B třídy. Po postupu došlo k fúzi s Náměští nad Oslavou a tím i k získání účasti v I. A třídě. V sezoně 1994/95 došlo k dalším úpravám stadionu, bylo vybudováno travnaté hřiště a nové škvárové na pozemku vedle stadionu. Po tuto dobu hrály Dolní Kounice na hřišti v Pohořelicích, kde se 24. června 1995 hrálo rozhodující utkání za účasti 2 500 diváků proti Tasovicím. Dolní Kounice zvítězily 4:0 a vyhrály celou soutěž. V sezoně 1995/96 došlo k přejmenování na Roubina Dolní Kounice a k postupu už do divize. Postup se podařil v jubilejním roce 1996, kdy dolnokounická kopaná slavila 75 let existence. Divizní soutěž hrály Dolní Kounice v letech 1996 až 1998. Po kvalitní přípravě na jaře 1998 došlo k historickému úspěchu, Roubina porazila Polešovice 5:0 a postoupila do MSFL (3. nejvyšší soutěž). Následující roky hrály Dolní Kounice spíše ve středu tabulky, až v ročníku 2001/02 bojovaly Dolní Kounice opět o příčky nejvyšší, když nakonec po boji až do posledního kola skončily druhé za mužstvem Kunovic. Přes tuto skutečnost jim byl nabídnut postup do 2. ligy, který přijaly. V této soutěži působily Dolní Kounice v sezoně 2002/03, kde se umístily na posledním 16. místě. Po sestupu se Dolní Kounice opět držely v první polovině tabulky MSFL, ale z nedostatku financí přešel FC Dolní Kounice Group do Tatranu Brno Kohoutovice.

Nový začátek.

1. července 2004 vznikla nová organizace SK Dolní Kounice a začalo se od začátku. Po bohaté historii zejména z let předválečných a devadesátých se nyní kounická kopaná nachází v hluboké krizi.

Stadion.

Stadion se nachází v Zámecké ulici č.p. 695 a jeho kapacita je celkem 3 136, z toho k sezení 636 míst.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

SK Dolní Kounice „B“.

SK Dolní Kounice „B“ byl rezervním týmem Dolních Kounic, který se pohyboval v okresních soutěžích.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

SK Dolní Kounice (celým názvem: Sportovní klub Dolní Kounice) je český fotbalový klub, který sídlí v Dolních Kounicích v Jihomoravském kraji. Založen byl v roce 1921. Od sezony 2014/15 nastupuje v Okresní soutěži Brno-venkov (9. nejvyšší soutěž).

Der SK Dolní Kounice ist ein tschechischer Fußballverein aus der südmährischen Kleinstadt Dolní Kounice. Der Vorgängerverein spielte in der Saison 2002/03 als "FC Group Dolní Kounice" in der 2. tschechischen Liga.


Historie.

Výstavba.

Autorem brutalistního projektu stavby byl Ing. arch. Vladimír Dedeček, který mj. projektoval Vysokou školu zemědělskou v Nitře a Slovenský národní archiv v Bratislavě, autorsky se podílel na projektech výstavby řady vysokoškolských areálů. Práci na projektu Paláce kultury a sportu zahájil v roce 1974 a dokončil ji v roce 1976. V témže roce započala demolice domů podél Ruské ulice na rozhraní Vítkovic a Zábřehu nad Odrou. Jako značná část Ostravy, i toto území bylo částečně poddolováno, proto bylo použito osvědčené koncepce a hala tak stojí na kompaktní železobetonové desce. Obdobný postup byl použit pro výstavbu Nové radnice. Slavnostní otevření se konalo v roce 1986, do plného provozu byla stavba dána v roce 1988. Ve své době se jednalo o největší a nejmodernější halu v Evropě. Spolu s halou byl postaven také hotel Atom (dnes hotel Clarion); náklady na dokončení obou budov dosáhly 300 milionů Kčs.

Provoz.

Mezi roky 2003 až 2004 proběhla přestavba, která stála 690 milionů korun. Slavnostně byla znovuotevřena 6. dubna 2004 koncertem José Carrerase. Stadion byl po rekonstrukci přejmenován díky sponzorství energetické firmy ČEZ na název ČEZ Aréna. Další rekonstrukce proběhla v roce 2012, kdy došlo k výměně sedaček a k výstavbě 4 rohových zasunovacích tribun, kapacita arény se zvýšila na 10 157 míst. Název ČEZ Aréna byl zrušen 1. července 2015 v souvislosti s ukončením sponzorství. V období od července 2015 až do začátku roku 2016 se hala dočasně jmenovala Ostrava Aréna. Od začátku roku 2016 se hala nazývá podle nového sponzora, a to pivovaru Ostravar.  Před Mistrovstvím světa v ledním hokeji 2015 byla navíc nainstalována multimediální kostka a vyměněno osvětlení.  V roce 2016 byla poblíž tohoto stadionu postavena zastřešená Atletická hala Vítkovice.

Proběhnuvší akce.

V hale proběhlo mnoho sportovních, kulturních a jiných akcí, z nichž lze jmenovat:

Současnost.

Ačkoliv modernizace a rekonstrukce haly byla nutná, nastartovala nepříjemný trend necitlivých zásahů do exteriérů budovy. Původní idea jednoduchých geometrických přímek a strohost výrazu se stále více vytrácí vlivem nejrůznějších dodatků. Ať už se jedná o dostavbu skleněného přístavku pro MS v kulturistice nebo výstavbu nového zimního stadionu poblíž haly. Originální námět se tak zanáší směsí nesourodých doplňků.

Ostravar Aréna (dříve znám pod názvy Palác kultury a sportu nebo ČEZ Aréna) je multifunkční hala v Ostravě, na katastru místní části Zábřeh v městském obvodu Ostrava-Jih. Dokončena byla v roce 1986. Od roku 2004 nesla název ČEZ Aréna, pak se dočasně jmenovala Ostrava Aréna. Po dohodě s pivovarem Ostravar se aréna jmenuje Ostravar Aréna. Jedná se o domovský stadion extraligového hokejového klubu HC Vítkovice Ridera. Kapacita hledišť je míst na sezení, pořádají se zde různé sportovní a kulturní akce, mistroství Evropy i mistrovství světa.

Die Ostravar Aréna ist eine Mehrzweckhalle im Stadtteil Zábřeh der tschechischen Stadt Ostrava. Sie bietet maximal 12.500 Plätze und wird hauptsächlich für Eishockey, aber auch für Konzerte und Shows genutzt. Die Halle, die 1986 eingeweiht wurde, ist die Heimspielstätte des HC Vítkovice Steel. Bis 2004 trug die Arena den Namen "Palác kultury a sportu" ().


Klubová kariéra.

Osasuna.

Nacho Monreal je odchovancem španělského klubu CA Osasuna, který sídlí v jeho rodné Pamploně. Za první tým debutoval 22. října 2006 v ligovém utkání proti Valencii. Osasuna tento duel na půdě soupeře prohrála 0-1. Během své první sezony odehrál deset ligových utkání a dalších šest si připsal v evropských pohárech. V Poháru UEFA postoupil jeho tým až do semifinále, kde byl vyřazen Sevillou. V sezoně 2007/08 si upevnil svojí pozici v základní sestavě a na postu levého obránce hrával pravidelně až do roku 2011, kdy klub opustil.

Málaga.

Dne 10. června 2011 přestoupil Monreal za částku 6 milionů eur do Málagy. Ve své první sezoně bojoval o místo v základní sestavě s Portugalcem Eliseem, přesto dokázal odehrát 31 ligových zápasů. Klub skončil v Primera División na čtvrté příčce a poprvé v historii se kvalifikoval do Ligy Mistrů. Svůj první gól v dresu Málagy vstřelil 27. ledna 2013 v utkání proti Mallorce a dopomohl tak svému týmu k vítězství 3-2.

Arsenal.

Dne 31. ledna 2013 přestoupil za částku pohybující se kolem 10 milionů liber do anglického Arsenalu. První utkání v novém působišti odehrál 2. února 2013 v ligovém duelu proti Stoke City. Arsenal tento zápas vyhrál 1-0 a Monreal odehrál celé utkání. Nacho Monreal vstřelil svůj první gól za Arsenal v ligovém zápase proti Swansea City a dokázal tak skórovat v jednom ze svých prvních odehraných zápasů za Arsenal, úspěšnější byl v moderní éře Arsenalu jen Ashley Cole. Tento gól také vstřelil svou první střelou, která mířila na branku.

Reprezentační kariéra.

V dresu španělské reprezentace debutoval 12. srpna 2009 v přátelském utkání ve Skopje proti domácí Makedonii. Do utkání zasáhl jako náhradník, když 15 minut před koncem zápasu střídal Joana Capdevilu. Španělsko svého soupeře porazilo 3:2.

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 13. 12. 2014

Ignacio „Nacho“ Monreal Eraso (* 26. února 1986, Pamplona) je španělský fotbalista, který hraje od roku 2019 za španělský klub Real Sociedad. Nastupoval rovněž za španělskou reprezentaci.

Ignacio „Nacho“ Monreal Eraso, in baskischer Schreibweise Natxo Monreal, (* 26. Februar 1986 in Pamplona) ist ein spanischer Fußballspieler, der seit September 2019 bei Real Sociedad San Sebastián unter Vertrag steht.


Historie.

Začátky.

Roku 1892 vznikl tělocvičný odbor při vzdělávacím spolku krejčovských dělníků v Praze a v roce 1894 Vzdělávací podpůrný tělocvičný spolek "Lassalle" v Brně-Juliánově a v Králově Poli. Jméno "Lassalle" převzali od tamního německého dělnického tělocvičného spolku. Brněnský spolek později získal název "Dělnická tělocvičná jednota" a tento název si osvojilo celé hnutí vznikajících jednot. V roce 1895 byla založena DTJ v Husovicích, roku 1896 v Židenicích a Líšni u Brna.  Roku 1897 byla ustavena první "Dělnická tělocvičná jednota" v Praze. Téhož roku vznikly DTJ v Radlicích u Prahy a v Mostě, roku 1898 v Praze VII., na Kladně, ve Vršovicích a v Moravské Ostravě.  Zpočátku byli cvičící dělníci mnohde členy sokolských jednot. Za mezník v odštěpení dělnického tělocvičného hnutí jsou pokládány volby do rakouského Říšského sněmu v roce 1897, kdy poprvé volily i nemajetné vrstvy a sociálně demokratičtí poslanci pak svým tzv. protistátoprávním prohlášením vyhrotili politickou diferenciaci české společnosti a vystoupil proti nim i Sokol, což vedlo k hromadnému odchodu sociálních demokratů ze sokolských jednot. V srpnu 1903, na základě porady z roku 1902, založily existující jednoty "Svaz dělnických tělocvičných jednot" (SDTJ), který na počátku své existence zahrnul 31 jednot, 1076 členů, 100 členek, 106 dorostenců a 130 žáků. Prvním starostou byl zvolen František Hummelhans. Roku 1903 uspořádal svaz první svazové veřejné cvičení, účastnilo se 180 cvičenců. Roku 1904 se poprvé konal svazový cvičitelský kurs. Roku 1905 se konal druhý valný sjezd a začal být vydáván svazový časopis "Tělocvičný ruch". Roku 1908 mál náklad 7000 výtisků. Od roku 1909 vycházely navíc "Cvičitelské rozhledy". Roku 1909 byl zaveden pro muže svazový stejnokroj.  V roce 1912, kdy daleko mohutnější Sokol s čtyřnásobnou základnou členů pořádal svůj VI. všesokolský slet, Svaz DTJ měl svůj V. sjezd. O tři roky později se názorově odlišné organizace střetly na půdě pražské radnice kvůli sporu o využití Letenské pláně ke svým cvičením v létě roku 1915. Do sporu o možnost vlivu na cvičící školní mládež se zamíchal i Orel, jenže události I. světové války plány všech zhatily. První slovenské jednoty byly založeny roku 1913 v Prešpurku a v Haliči. Roku 1913 zřídil svaz technický výbor a výchovný výbor a začal se soustavnou osvětovou činností, od roku 1912 vydával časopis "Vychovatel". Za první československé republiky vydával svaz pro žactvo časopis "Zlatá brána", pro dorost "Náš dorost", jednotlivé kraje vydávaly své věstníky (například "Jarost" v Plzni, "Jednotář" v Moravské Ostravě, "Napred" v Bratislavě). V roce 1913 uváděl Svaz DTJ 542 jednot v 28 okresech s 34 283 příslušníky.

Po roce 1918.

Roku 1918 se DTJČ přihlásil do Mezinárodního socialistického svazu pro tělesnou výchovu a sport, který vznikl roku 1913 a později přesídlil z Gentu v Belgii do Prahy. Roku 1921 se konala ve Frankfurtu první mezinárodní Dělnická olympiáda (olympiáda původně plánovaná na rok 1915 byla zrušena kvůli válce). Druhá se konala roku 1927 v Praze, třetí roku 1931 ve Vídni. Svaz DTJO pořádal časté zájezdy do zahraničí.  Ve dnech 12. - 29. června 1921 se konala též I. dělnická olympiáda v Praze. Na letenském stadionu cvičilo 23 000 osob - mužů, žen, dorostu i žactva - dále 104 cyklistů a 312 vojínů. Připojilo se i 131 zahraničních hostů z Belgie, Německa i Finska. Ukázky cvičení doplnila slavnostní scéna „Na úsvitě nové doby“, kterou vytvořilo 2500 osob, konaly se i závody v lehké atletice. Program doprovázely společenské večery, koncerty, výstavy či divadelní představení pro dospělé i pro děti.  Ve 30. letech se hnutí dále rozvíjelo a konaly se i další mezinárodní dělnické olympiády.  Zpočátku byl základem tělocvik prostý a na nářadí podle Tyršovy tělocvičné soustavy, svaz odmítal sport jako takový i vrcholové cviky, např. veletoče. Od roku 1924 byly však zavedeny i míčové hry, od roku 1925 plavectví, od roku 1920 skauting pro mládež, v některých krajích pěstovaly DTJ i zimní sporty a tenis. Jednoty konaly i kulturní aktivity, například loutková divadla pro děti, společenské zábavy, výlety apod.  Roku 1929 měl svaz ve 49 okresech 11 031 jednot a 117 622 členů, z toho asi 50 tisíc mužů, 15 tisíc žen, 9 tisíc dorostenců, 7 tisíc dorostenek (dorost byl do 17 let), 18 tisíc žáků a 18 tisíc žaček (do 14 let). Svaz byl členěn na obvody, okresy a kraje. Z podnětu svazu DTJČ bylo založeno Ústředí socialistických organizací tělovýchovných v ČSR.

Po roce 1945.

Za vznikem jednot stáli především sociální demokraté. Těsně před odštěpením komunistické strany od sociální demokracie v roce 1921 proběhl v celostátním vedení svazu i v jednotách souboj o vliv. Sociální demokraté si uchovali vliv na svaz, levičáci založili svou organizaci pod názvem Federace dělnických tělocvičných jednot (FDTJ). Za německé okupace byly DTJ centry protifašistického odboje a někteří její členové spolupracovali s Obranou národa. Po roce 1948 byly zlikvidovány, respektive začleněny do sjednocené tělovýchovy. V 90. letech 20. století, po pádu komunistického režimu, byly některé jednoty obnoveny a vznikl i nový Svaz dělnických tělovýchovných jednot, který některé z obnovených jednot zastřešuje. Nově pěstují kromě cvičení též atletiku a další sporty a jejich členy jsou zejména střední vrstvy i drobní podnikatelé.

Dělnická tělocvičná jednota (DTJ, též Dělnická tělovýchovná jednota) je obvyklý název a zkratka organizací patřících k českému a slovenskému hnutí DTJ. Jejich úkolem je tělesná výchova a zdravotní, duchovní a mravní povznesení dělné třídy na ideovém základu demokratického socialismu. Hnutí vzniklo na přelomu 19. a 20. století odštěpením od Sokola, po historii přerušené komunistickou totalitou bylo v českých zemích v 90. letech obnoveno.

Dělnická Tělovýchovná Jednota (DTJ; übersetzt "Arbeiterturnverein") wurde im Jahr 1897 als Folge eines politischen Konfliktes innerhalb der tschechischen Sokolorganisation gegründet.


Život.

Mládí, letec.

Robert Kimbrough se narodil v Killeen v Texasu, střední školu v Atlantě v Georgii dokončil roku 1985. Roku 1989 absolvoval Vojenskou akademii () ve West Point s titulem bakaláře v oboru leteckého a kosmického strojírenství, v letech 1989–1990 studoval v letecké škole armády (). Poté sloužil v armádním letectvu, kde létal na vrtulnících AH-64 Apache. Zúčastnil se války v Zálivu. Roku 1998 získal magisterský titul na, načež pracoval jako asistent profesora na akademii ve West Point. Roku 2000 přešel do Johnsonova vesmírného střediska NASA, zde se podílel na výcviku posádek raketoplánů.

Astronaut.

Úspěšně prošel 19. náborem astronautů NASA a 6. května 2004 byl zařazen mezi americké astronauty. Absolvoval základní výcvik a 10. února 2006 získal kvalifikaci „letového specialisty“ raketoplánu.  V září 2007 byl zařazen do posádky letu STS-126. Do vesmíru odstartoval 15. listopadu 2008 na palubě raketoplánu Endeavour. Cílem mise byla doprava zásob a vybavení na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Let trval 15 dní, 20 hodin a 29 minut. Kimbrough během něj dvakrát vystoupil do otevřeného vesmíru, výstupy trvaly 6 hodin 45 minut a 6 hodin a 7 minut.  Od konce roku 2014 se připravoval na svůj druhý kosmický let jako člen Expedice 49/50 společně se Sergejem Ryžikovem a Andrejem Borisenko, trojice byla současně záložní pro Expedici 47/48 v Sojuzu TMA-20M. Do vesmíru měli vzlétnout v září 2016, ale kvůli problémům se Sojuzem MS-02 odstartovali až 11. října 2016. S ISS se spojili 21. října 2016 v 09:58 UTC. Poté se trojice kosmonautů zapojila do práce na stanici. Kimbrough během letu provedl čtyři výstupy do vesmíru o celkové délce 26 hodin a 8 minut. Dne 10. dubna 2017, 07:57 UTC se Ryžikov, Borisenko a Kimbrough s lodí odpojili od stanice a týž den v 11:21 UTC přistáli v kazašské stepi. Ve vesmíru strávil 173 dní, 3 hodiny a 15 minut.  Robert Kimbrough je ženatý, má tři děti.

Robert Shane Kimbrough (* 4. června 1967 v Killeen, Texas, USA) byl původně pilot americké armády, od května 2004 je astronautem oddílu astronautů NASA. Do vesmíru se dostal na dva týdny jako člen posádky raketoplánu Endeavour při letu STS-126 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) v listopadu 2008. Podruhé pobýval a pracoval na ISS v letech 2016–2017 jako člen Expedice 49/50.

Robert Shane Kimbrough (* 4. Juni 1967 in Killeen, Bundesstaat Texas, USA) ist ein US-amerikanischer Astronaut und ehemaliger Offizier der United States Army.


Charakteristika.

Superdelegát je hovorové, neoficiální pojmenování, kterým se odlišuje jako tzv. nezavázaný delegát (svobodně volící dle vlastního uvažení) od tzv. zavázaného delegáta, jenž je na národní konvent vybírán ve stranických primárkách a shromážděních (kaukusech) registrovanými voliči, a který je naopak v první volbě na sjezdu vázán jejich preferencí pro konkrétního kandidáta. Ničím nevázaní superdelegáti tak mohou ovlivnit výsledek sjezdu, pokud se např. jejich dostatečná většina rozhodne odevzdat hlas jinému nominantu, než se očekávalo.  Terminologicky se označení superdelegát nevztahuje k nominačnímu procesu – primárkám a kaukusům Republikánské strany. Přesto i u republikánů existují delegáti, kteří mají účast na Republikánském národním konventu automaticky zajištěnou. Z každého unijního státu jsou na sjezdu přítomni tři funkcionáři, a to předseda stranické buňky daného státu se dvěma členy okresních výborů. Na rozdíl od Demokratů je republikánská trojice vázána hlasovat pro kandidáta, který v jejich státu zvítězil v primárkách dle specifických pravidel platících pro daný stát.  Přestože byl původně termín superdelegát vytvořen pro typ delegáta v Demokratické straně, jeho užití se široce rozšířilo v obou hlavních stranách, tedy i mezi republikány, ačkoli nemá oficiální zakotvení ani v jedné z nich.

Kategorie.

V Demokratické straně jsou rozlišovány tři kategorie superdelegátů podle pozic, které zastávají. Ve stanovách jsou dané osoby oficiálně popsány v bodu 9. A (Rule 9. A) jako „"delegáti – nezavázaní straničtí vůdci a zvolení funkcionáři",“ sestávající ze:  V Republikánské straně existují tři delegáti na každý unijní stát automaticky delegovaní na sjezd, a to předseda stranické buňky daného státu a dva členové stranických okresních výborů. Tito delegáti jsou však vázáni hlasovat pro vítězného kandidáta vzešlého z primárek v jejich státu, pokud se taková volba uskutečnila.

Historie.

Historie superdelegátů spadá do druhé poloviny 20. století, kdy Demokratická strana zahájila změny procesu výběru delegátů po Demokratickém národním konventu 1968 na základě výsledků činnosti tzv. McGovernovy-Fraserovy komise, pojmenované podle jejích spolupředsedajících. Účelem změn mělo být dosažení více proporčního složení delegátů na celonárodním sjezdu, které by odpovídalo počtu obyvatel v jednotlivých státech a umenšení vlivu stranických vůdců. Cílem byla i transparentnost, tj. otevřený proces výběru namísto tajného a zákulisního průběhu ovlivněného vůdci. V důsledku toho došlo k příklonu k primárním volbám a ústupu od shromáždění voličů (kaukusů). Někteří Demokraté se následně domnívali, že změny přinesly přílišné snížení vlivu vůdců a volených funkcionářů, což podle nich vyústilo k oslabení pozic demokratických nominantů v prezidentských volbách 1972 u George McGoverna a také v roce 1980 u Jimmyho Cartera, kteří drtivě prohráli s republikánskými kandidáty.  Strana proto roku 1981 ustavila novou komisi pod vedením tehdejšího severokarolínského guvernéra Jimyho Hunta, která měla nalézt řešení vůči kritickým hlasům. Její doporučení z roku 1982 přijal řídící stranický orgán Demokratický národní výbor v podobě zřízení tzv. superdelegátů, s hlasovacím právem pro vybrané vůdce strany a vybrané členy, kteří se měli účastnit sjezdu vedle tzv. zavázaných delegátů. Huntova komise původně doporučila 30% podíl superdelegátů z celkového počtu delegátů. Impletementace do stanov v roce 1984 ovšem zavedla pouze 14% podíl. V průběhu dalších desetiletí jejich poměr vzrůstal až na přibližných 20 % v roce 2008.  Superdelegáti byli poprvé uplatněni v roce 1984, kdy fakticky jedinkrát sehráli významnou roli v zisku nominace. Po primárkách vedl Walter Mondale před Garym Hartem bez rozhodujícího náskoku. Vzhledem k tomu, že si Mondale dokázal zajistit téměř všechny superdelegáty na sjezd v San Franciscu, jasně zvítězil a získal nominaci. V roce 1984 se nezavázaní delegáti rekrutovali z předsedů a místopředsedů stranických buněk v každém unijním státu. Zbylý podíl byl přidělen dvěma způsoby. Demokraté zasedající v americkém Kongresu mohli vybrat až 60 % členů ze svých řad. Druhá část připadla státům Unie, kde došlo k preferenci guvernérů a starostů velkých měst. V roce 1988 následovalo zjednodušení procesu výběru, včetně zvýšení podílu demokratických kongresmanů a senátorů až na 80% podíl z jejich řad. Status superdelegátů nově získali všichni členové Demokratického národního výboru a úřadující demokratičtí guvernéři. V daném roce byla také zřízena kategorie pro „zasloužilé vůdce strany“. Roku 1992 přibyli další nezavázaní delegáti, stanovením pevného počtu jednotlivým státům, počtu určeného pro další vůdce a funkcionáře, do té doby v seznamu nezahrnutých. Roku 1996 získali jistotu superdelegátů všichni demokratičtí členové Kongresu Spojených států.  V rámci prezidentských voleb 2016 demokraté, vedle zavázaných delegátů vzešlých z primárek a kaukusů, určili 715 superdelegátů:

Superdelegát (anglicky "Superdelegate") je termín vztahující se k americkému stranickému systému, označuje delegáta účastnícího se Demokratického národního konventu, sjezdu, na nějž je automaticky delegován se svobodnou volbou pro libovolného kandidáta. Superdelegáti se rekrutují z úřadujících amerických kongresmanů, senátorů, guvernérů států a teritorií, členů Demokratického národního výboru a dalších vůdců strany (např. bývalých prezidentů a viceprezidentů). Všichni již předtím prošli úspěšnou volbou, ať již do zastupitelských, či stranických orgánů. Svými hlasy přispívají k výběru stranického kandidáta pro prezidentské volby.

Ein Superdelegierter () ist ein hochrangiges Mitglied der Demokratischen Partei in den Vereinigten Staaten, das eingeschaltet werden kann, um eindeutig den demokratischen Präsidentschaftskandidaten im US-Wahlkampf festzulegen. Superdelegierte sind


Klubová kariéra.

S fotbalem začínal na Kalifornské univerzitě, v týmu UCLA Bruins. V draftu 1996 byl vybrán ve třetím kole Los Angeles Galaxy. V Galaxy ale nedostával příliš prostoru, za dvě sezony odehrál pouze 6 utkání a vstřelil jeden gól. Před sezonou 1998 přestoupil do nově vzniklého Chicaga Fire. V Chicagu hrál s krátkou přestávkou 7 let, v sezoně 2000/2001 působil ve španělském druholigovém Racing de Ferrol. V sedmi sezonách byl pětkrát nejlepším střelcem Chicaga, se 76 góly je nejlepším střelcem klubu. V roce 2003 byl nominován do nejlepší XI soutěže. S Chicagem vyhrál v roce 1998 MLS Cup a v letech 1998, 2000 a 2003 US Open Cup. Ve finále MLS 2003 v 54. minutě neproměnil penaltu za stavu 2:3 pro San Jose Earthquakes a po nepovedené sezoně 2004 byl vyměněn do Columbusu za Tonyho Sanneha. V Columbusu ale nevydržel dlouho, po hádce s trenérem Andrulisem odešel do MetroStars vedeného Bobem Bradleym, který Razova vedl už v Chicagu. Po sezoně 2005 si ho trenér Bradley vzal s sebou do CD Chivas USA. Dne 21. dubna 2007 vstřelil 100. gól a stal se třetím hráčem ligy, který to dokázal (po Morenovi a Cunninghamovi). Kariéru ukončil po roce 2009 na metě 114 gólů, což stačí na šesté místo historických tabulek.

Reprezentační kariéra.

Razov byl poprvé povolán do reprezentace v březnu 1995, první zápas odehrál 25. března 1995 proti Uruguayi. S reprezentací USA získal zlatou medaili na Zlatém poháru CONCACAF 2002, na Mistrovství svět si ale nikdy nezahrál.

Ante Razov (* 2. března 1974) je bývalý americký fotbalový útočník. Se 114 góly je šestým nejlepším střelcem Major League Soccer; se 76 góly nejlepším střelcem Chicago Fire a se 30 góly CD Chivas USA. S reprezentací USA získal zlatou medaili na Zlatém poháru CONCACAF 2002.

Ante Razov (* 2. März 1974 in Whittier, USA) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Fußballspieler. Seit 2015 ist er Assistenztrainer des Seattle Sounders FC.


Popis.

Zástupci čeledi "Picramniaceae" jsou dvoudomé keře a nevelké stromy se střídavými zpeřenými listy bez palistů. Květy jsou jednopohlavné, pravidelné, drobné, uspořádané v hroznech nebo latách. Květenství jsou úžlabní či vrcholová nebo vyrůstají přímo z větví a kmenů (kauliflorie). Kalich je srostlý ze 3 až 5 lístků, kališní trubka je kratší než cípy. Koruna je tvořena 3 až 5 lístky, někdy je redukovaná nebo v samičích květech i úplně chybí. Tyčinky jsou volné, navzájem nesrostlé, v počtu odpovídajícím počtu kališních lístků. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 až 3 plodolistů, s 1 až 3 komůrkami. Plodem je bobule ("Picramnia") nebo je plod nepukavý, křídlatý, typu samara ("Alvaradoa").  Čeleď zahrnuje asi 50 druhů ve 3 rodech. Největším rodem je hořkucha ("Picramnia", 41 druhů). Rod "Nothotalisia" byl popsán až v roce 2011.

Rozšíření.

Areál rozšíření čeledi hořkuchovité zahrnuje pouze tropickou Ameriku. Rody "Picramnia" a "Nothotalisia" se charakteristicky vyskytují v deštných pralesích, zatímco "Alvaradoa" roste spíše na suchých stanovištích.

Ekologické interakce.

Jedinci rodu hořkucha bývají v deštném pralese charakteristicky řídce roztroušeni, což vyvolává vzhledem k drobným květům a dvoudomosti rostlin vyvolává otazníky nad efektivním mechanismem opylování. Rod "Alvaradoa" je opylován větrem. Bobule hořkuchy vyhledávají ptáci, křídlatá semena "Alvaradoa" jsou roznášena větrem. Druh "Picramnia magnifolia" má duté kmeny, které obývají mravenci.

Taxonomie.

Rody "Alvadaroa" a "Picramnia" byly v minulosti řazeny do podčeledi "Picramnioideae" v rámci čeledi simarubovité ("Simaroubaceae"). S nástupem molekulárních metod jim byla v roce 1995 vyčleněna nejen samostatná čeleď, ale i samostatný řád "Picramniales". Ten je v kladogramech APG řazen jako jedna z větví skupiny vyšších dvouděložných rostlin nazývané ve starších verzích systému APG "Rosids II", ve verzi APG IV z roku 2016 "Malvids".

Význam.

Kůra, listy a kořeny některých druhů hořkuchy jsou velmi hořké a jsou používány při léčení malárie, při trávicích potížích a pohlavních nemocech. Plody "Picramnia latifolia" jsou jedlé. "Alvaradoa amorphoides" poskytuje pevné dřevo používané v tesařství a jako palivo. Odvary z některých druhů "Alvadaroa" jsou užívány při trávicích potížích, revmatismu, kožních chorobách a neduzích močového ústrojí.

Přehled rodů.

"Alvaradoa", "Nothotalisia", "Picramnia"

Hořkuchovité ("Picramniaceae") je jediná čeleď řádu hořkuchotvaré vyšších dvouděložných rostlin. Zahrnuje 3 rody a asi 50 druhů dřevin, rozšířených pouze v tropické Americe. Jsou to dřeviny se zpeřenými listy a drobnými květy. Některé druhy rodů hořkucha a "Alvaradoa" mají využití v medicíně.

Die Picramniaceae sind eine kleine Familie, die innerhalb der Bedecktsamigen Pflanzen (Magnoliopsida) eine eigene Ordnung Picramniales bilden. Sie kommen nur in der Neotropis vor.


Popis a chování.

Strnadec guadalupský má matně šedivou hlavou se šedým zobákem, horní část těla je hnědá. Křídla s ocasem mají zbarvení černé, s výjimkou bílých okrajů ocasu. Spodní část těla je bílá, pod křídly rubínová. Ozývá se ostrým „sik” a dlouhou sérií volání.  Na ostrově Guadalupe pták obývá hlavně cypřiše náležící k druhu "Cupressus guadalupensis", několik ptáků potom žije ve zbývajících borovicových porostech. Na začátku 20. století využíval na ostrově téměř všechna životní prostředí a za krmením se pohyboval po celém ostrově. Pohybuje se tak i v současné době, ale z celého počtu ptáků zbyla jen hrstka. Druh je nicméně přizpůsobivý, což dokazuje skutečnost, že se několik jedinců usadilo při pobřeží v nepůvodních plantážích tabáku sivého ("Nicotiana glauca"), protože je jeho hustý porost chrání před útoky koček.  Rozmnožování probíhá mezi únorem a červnem. Samice naklade do hnízda, které je tvořeno suchou trávou a umístěno v zemi nebo na spodních větvích stromů, tři až čtyři vejce. Jsou světle nazelenalá, s červenohnědými skvrnami. Při dostatku potravy se mohou ptáci rozmnožovat i dvakrát do roka. Jedna generace trvá 3,6 roku.

Ohrožení.

Strnadec guadalupský býval hojným druhem, roku 1995 zde však žilo jen mezi 50 a 100 jedinci. Hlavním důvodem jeho ohrožení se stala introdukce koz v devatenáctém století, mající sloužit jako zdroj masa, které spásaly zdejší vegetaci. Během 70. let 20. století se namnožily natolik, že na jeden hektar připadaly čtyři kozy. Roku 1988 zbýval vlivem intenzivního pasení koz 1 km cypřišového lesa. Na ostrově se také rozšířily toulavé kočky, které lovily zdejší endemitní zvířata.  Ke konci 19. století byl tento druh stále hojný, ale jeho populace klesala. A. W. Anthony při shrnutí svých několika cest na ostrov poznamenal, že se druh stává stále vzácnějším, a jako hlavní viníky označil kozy, spásající stanoviště, a kočky. W. W Brownq Jr., H. W. Marsdena a Ignacia Orosa se na Guadalupe vydali během května a června v roce 1906 a ulovily zde mnoho exemplářů strnadce guadalupského pro Thayer Museum. Podle nich byl strnadec stále na ostrově hojný, ale přestože na něm žily kočky, stále se choval krotce a důvěřivě, byl tedy snadnou kořistí.  V 70. letech bylo z ostrova odstraněno na 35 tisíc koz. Roku 2006 byly kozy vyhlazeny organizacemi Grupo de Ecologia y Conservacion de Islas a Island Conservation, čímž se obnovila vegetace. Ostrov byl také vyhlášen biosférickou rezervací. Pokud budou z Guadalupe odstraněny také kočky, pták zde vzhledem k tomu, že se biotop regeneruje, může opět nalézt chovná a krmná stanoviště. Jeho budoucnost vypadá lépe než během 20. století, stále však čelí riziku vyhynutí například nějakou mimořádnou událostí, jako je silná bouře či epidemie nějaké nemoci. Mezinárodní svaz ochrany přírody považuje populaci strnadce guadalupského za stoupající. Od roku 1994 jej tato organizace hodnotí jako kriticky ohrožený taxon, v roce 2008 byl ze seznamu vyškrtnut (Not Recognized) a opětovně zařazen roku 2016 jako ohrožený.

Strnadec guadalupský ("Junco insularis") je druh strnadovitého ptáka, vyskytujícího se endemicky na ostrově Guadalupe při pobřeží Mexika na pacifické straně. Žije zde na území o rozloze asi 60 km v nadmořské výšce mezi 2 600 až 3 000 metry. Mezi lety 2008 až 2016 byl mnohými taxonomickými institucemi považován za poddruh strnadce zimního ("Junco hyemalis"), tehdy však došlo k opětovnému povýšení na samostatný druh.

Der Guadalupe-Junko ("Junco insularis"), auch als Guadalupeammer bezeichnet, ist eine Sperlingsvogelart aus der Familie der Neuweltammern (Passerellidae). Er wurde zeitweise als Unterart der Winterammer ("Junco hiemalis") betrachtet, jüngere Systematiken akzeptieren ihn jedoch als eigenständige Art. Der Guadalupe-Junko ist endemisch auf der mexikanischen Insel Guadalupe.


Životopis.

F. A. Hayek se narodil ve Vídni v Rakousko-Uhersku 8. května 1899 jako syn univerzitního profesora, působícího v oblasti biologie a botaniky. Po matčině straně byl bratrancem filosofa Ludwiga Wittgensteina. Během První světové války bojoval na italské frontě. Po válce studoval na univerzitě ve Vídni politologii, právo, psychologii, filosofii a ekonomii. Tam také roku 1921 získal doktorát z práv a roku 1923 doktorát politických věd. Mezi jeho učitele patřil Friedrich von Wieser. V mládí ho velmi ovlivnila kniha "Socialismus" od Ludwiga von Misese, která ho přivedla mezi zastánce Rakouské školy.  V roce 1927 se po několika letech ve státní službě stal prvním ředitelem Rakouského ústavu pro ekonomický výzkum. V roce 1929 se Hayek habitoval a přednášel na částečný úvazek na vídeňské univerzitě. V roce 1931 získal na základě přednášek (později se staly základem jeho knihy Ceny a výroba) na London School of Economics profesuru a titul doktora věd v oboru ekonomie a odstěhoval se do Londýna. V roce 1938 se stal britským občanem a zůstal jím do své smrti. Při pobytu v Londýně, během Druhé světové války, napsal svou, pravděpodobně nejslavnější, knihu "Cesta do otroctví" (The Road to Serfdom). Kniha byla poprvé publikována v roce 1944 v Británii.  V roce 1950 odešel z London School of Economics do USA, do Chicaga na University of Chicago, kde se stal profesorem společenských věd a morálních věd (Committee on Social Thought).  V roce 1962 se vrátil do Evropy, do Freiburgu, kde působil jako profesor ekonomické politiky na Albert-Ludwigs Universitat. Během svého působení na univerzitě napsal velkou část knihy Law, Legislation and Liberty (ve třech svazcích publikovanou v letech 1973–1979). Zde také zakončil svou pedagogickou dráhu.  Hayek zemřel roku 1992 ve Freiburgu v Německu.

Dílo.

Ekonomie.

Zásadně hájil právo na soukromé vlastnictví, které považoval za klíčový faktor fungující ekonomiky. Naopak odmítal umělé a účelové centrální plánování. Centrální státní plánování považoval za rys totalitarismu, jelikož tím stát potlačuje svobodu jednotlivců, a vysledoval ho u socialismu, fašismu i nacismu. Tím nastínil, že socialismus může být nedemokratický a může vést k diktatuře, ale nikoli nutně. Stejně protestoval proti intervencionismu a státním monopolům. Byl velkým obhájcem liberalismu, a tím tedy individualismu a svobody. Věřil v nutnost svobodné volby a vůle. V ekonomickém smyslu ve volný trh, svobodnou konkurenci, liberální kapitalismus a tržní hospodářství.  Za velmi důležitou pokládal znalost "rozptýlených informací", které otevřeně naznačují globální i lokální vztah mezi poptávkou a nabídkou. Signály tohoto vztahu jsou ceny. Hospodářské krize, dle celé Rakouské školy, způsobují optimistické spekulace bank při stanovování míry úvěrů. Takové mylné informace vytvářejí zkreslení "rozptýlených informací" a vedou ke krizím. V neposlední řadě odmítal ozdravné zásahy státu do ekonomiky, věřil v samovolné a přirozené ozdravení trhu. Tato myšlenka mu vytvořila názorového oponenta, jímž se stal John Maynard Keynes, který zastával opačný názor a mezi politiky se stal úspěšnějším. Zastával názor, že vhodným ekonomickým systémem je volná emise měn založena na dohledu a úsudku občanů. Hlavním praktickým důsledkem zavedení takového systému je, že se občané můžou aktivně bránit nekontrolovatelnému znehodnocování svých úspor vládami a bankami. Zároveň je tím zcela eliminována možnost provádět cokoli, co by se dalo nazvat měnovou politikou. Pokud není možné centrálně řídit ekonomiku, není možné donutit všechny subjekty v ní, aby ve stejnou dobu udělaly stejnou chybu. Pravděpodobnost globální krize je v takovém systému mnohem menší, než v systému s centrální bankou. Ve své knize "Soukromé peníze/Potřebujeme centrální banku?" tyto na první pohled šíleně vypadající myšlenky velmi podrobně rozebírá a ukazuje, že vůbec tak šílené nejsou. (Tvrdit dnes, že nepotřebujeme státní peníze, je něco podobného, jako ve středověku tvrdit, že nepotřebujeme státní náboženství.) Ukazuje i historické příklady, kdy byly takové měny zaváděny (vždy se jednalo o reakci lidu na silné znehodnocování vládních peněz a vždy byly tyto snahy nakonec krvavě potlačeny).

Společenská a politická filosofie.

I když je Hayek známý spíše jako ekonom než filosof, v druhé polovině své kariéry přispěl mnohým k společenské a politické filosofii, která se odvíjela především z jeho pohledu na limity lidských znalostí a roli "spontánního řádu" ve společenských institucích. Jeho argumenty se přiklánějí k společnosti organizované na základě tržního řádu (ve kterém je státní aparát omezen pouze na udržování míru potřebného pro udržení funkcionality trhu jednotlivců) a jsou ovlivněny morální filosofií odvozené od gnozeologických teorií, které se týkají vrozených omezení lidského poznání.  Prosazoval myšlenky humanismu, kdy například odmítal válku či kladl důraz na lidská práva a svobodu. Své názory stavěl na základě tradičně britského empirismu. Z politických systémů obhajoval liberální demokracii s ekonomickým liberalismem. Za nejdůležitější demokratickou normu považoval svobodu jednotlivce, která je důležitější než sociální jistoty, majetek či zaměstnání. Také byl kritikem nedemokratických režimů, totalitarismu a agresivního nacionalismu.  Roku 1988 napsal knihu "Osudná domýšlivost", v které popsal omyly socialismu, který vede k totalitním systémům jako jsou komunismus či nacismus. Problémem socialismu jsou, dle jeho myšlenek, ideály socialistů, které nejdou v praxi provést bez zrazení vlastní ideologie. Skrze slibování nové a lepší společnosti vede k totalitarismu.  Již roku 1944 pomýšlel na nutnost vytvořit v Evropě federaci, kterou chápal jako garanci rozvoje jednotlivých států a míru. Tato federace měla započít v západní Evropě a postupně se rozšiřovat, upozorňoval, že budování federace musí trvat desítky let. Federace poté má zajistit, aby jednotlivci byli svobodní a měli možnost lidského rozvoje. Kladl však podmínku, aby centrální pravomoci federace byly velmi striktně vymezeny a omezeny na hájení základních demokratických postojů a hospodářských norem. Dále měla mít roli nejvyšší úrovně kontroly a odvolací instance. Ostatní pravomoci mají zůstat v moci národních vlád.  Ve své vědecké filosofii Hayek silně kritizoval "scientismus", jak nazval špatné pochopení ve společenských vědách mylně nucených vědeckých metod, které jsou vlastně v rozporu s opravdovou vědou. Většinou to zahrnuje kombinaci starého filosofického (a zmateného) požadavku na demonstrativní obhajobu chybného pohledu zastánce sjednocení, že všechna vědecká vysvětlení jsou prostě lineární vztahy s dvěma proměnnými. Hayek upozorňuje na to, že mnoho částí vědy zahrnuje vysvětlení komplexních nelineárních fenoménů s mnoha proměnnými a že společenská věda, zabývající se ekonomií a nekonstruovaným pořádkem se dá srovnat s tak složitými vědami, jako je například darwinovská biologie ("The Counter-Revolution of Science: Studies in the Abuse of Reason", 1952 a některé pozdější Hayekovy eseje v oblasti vědecké filosofie, jako "Degrees of Explanation" a "The Theory of Complex Phenomena"). V "The Sensory Order: An Inquiry into the Foundations of Theoretical Psychology" (1952) nezávisle vyvinul model Hebbova učení a paměti, myšlenku, o které Hayek přemýšlel již v roce 1920, ještě před studiemi ekonomie. Hayekovo rozšíření konstrukce "Hebbovy synapse" do obecné mozkové teorie si získalo pokračující pozornost mezi nejlepšími špičkami v oborech neurologie, kognitivních věd, informatiky a evoluční psychologie.  česky: německy:

Friedrich August von Hayek (8. května 1899 Vídeň – 23. března 1992 Freiburg) byl ekonom a filozof tzv. Rakouské školy. Proslul zejména svou obhajobou klasického liberalismu. Jeho rodištěm bylo Rakousko-Uhersko, velkou část života však strávil ve Velké Británii, dále v USA a Německu. Roku 1938 získal britské občanství.

Friedrich August von Hayek (* 8. Mai 1899 in Wien als "Friedrich August Edler von Hayek", ab 1919 aufgrund des Adelsaufhebungsgesetzes "Friedrich August Hayek"; † 23. März 1992 in Freiburg im Breisgau) war ein Ökonom und Sozialphilosoph österreichischer Herkunft. 1938 nahm er als "Friedrich August von Hayek" die britische Staatsbürgerschaft an. Neben Ludwig von Mises war er einer der bedeutendsten Vertreter der Österreichischen Schule der Nationalökonomie. Hayek zählt zu den wichtigsten Denkern des Liberalismus im 20. Jahrhundert und gilt manchen Interpreten als wichtigster Vertreter des Neoliberalismus, auch wenn er sich selbst nie so bezeichnete. 1974 erhielt er zusammen mit Gunnar Myrdal den Alfred-Nobel-Gedächtnispreis für Wirtschaftswissenschaften.


Mládí a studium.

Helen Taussigová se narodila v Cambridge v Massachusetts jako nejmladší ze čtyř dětí ekonoma Franka W. Taussiga, který vyučoval na Harvardu a byl poradcem prezidenta Woodrowa Wilsona, a Edith Taussigové, rozené Guildové, jedné z prvních studentek na dívčí koleji Radcliffe. Matka zemřela, když bylo Helen jedenáct let. Ona sama byla často nemocná, učila se doma, při tom bojovala s dyslexií. Po maturitě na Cambridgské dívčí škole v roce 1917 studovala nejprve dva roky na Radcliffe College a později na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde v roce 1921 získala titul bakaláře. Chtěla studovat medicínu, ale na Harvardu v té době ženy ještě nepřijímali, proto se zapsala do kurzů anatomie na Bostonské univerzitě. Ve studiu pokračovala na Johns Hopkins Univesity School of Medicine v Baltimore a v roce 1927 ji ukončila s titulem doktorky medicíny. Nastoupila jako řadová lékařka do nemocnice Johna Hopkinse v Baltimore, kde pracovala rok na oddělení kardiologie a dva roky na dětském oddělení. V té době byla postižen poruchou sluchu a musela používat naslouchátko. Naučila se také odezírat ze rtů a vyšetřovat pacienty pomocí svých prstů.

Profesionální kariéra.

V roce 1930 se Taussigová stala vedoucí nově zřízeného oddělení dětské kardiologie, kde pracovala až do roku 1963, kdy se stala emeritní profesorkou pediatrie. Věnovala se revmatické horečce a vrozeným srdečním vadám, především Fallotově tetralogii. Zjistila příčinu cyanózy novorozenců, tzv. syndromu modrých dětí a navrhla operační řešení spočívající ve spojení podklíčkové tepny s plícnicí, kterým se zvýší množství krve protékající a okysličované plícemi. První operace v roce 1944, která vedla ke zmírnění cyanózy, byla úspěšná a rychle si získala celosvětový ohlas. Provedl ji tým v čele s chirurgem Alfredem Blalockem a jeho asistentem Vivianem Thomasem. Metoda nese podle svých tvůrců název Blalock-Taussig (někdy také Blalock-Thomas-Taussig). V roce 1947 vyšla Taussigové kniha "Vrozené malformace srdce", v níž popsala nejen nové diagnostické techniky, ale také různé typy možných chirurgických výkonů. Stala se jednou ze základních učebnic kardiochirurgie.

Závěr života.

Taussigová odešla do penze v roce 1963, ale byla stále aktivní. Pokračovala v pedagogické práci, přednášela, psala. Dvacet let působila v Delawarském přírodovědeckém muzeu, kde pokračovala ve výzkumech srdce. Na ptačích srdcích zkoumala genetický základ pro určité vrozené srdeční vady. Obhajovala používání zvířat v lékařském výzkumu, bojovala za legalizaci potratů. za rozšíření paliativní a hospicové péče. Angažovala se v hnutí za zákaz podávání léku Thalidomid (Contergen) těhotným ženám, protože způsoboval poškození plodu.  Taussigová neměla vlastní rodinu, ale udržovala časté styky se sourozenci, kolegy i bývalými pacienty. Milovala svou zahradu a každý rok v květnu pořádala pro své přátele a spolupracovníky zahradní slavnost. Při té příležitosti probíhala odborná diskuse a jednání, která jí umožňovala udržet kontakt s problematikou a podílet se na jejím vývoji.  20. května 1986, čtyři dny před 88. narozeninami, zahynula při dopravní nehodě, když řídila auto s přáteli, které vezla k místním volbám.

Ocenění.

V roce 1965 se jako první žena a první dětská kardioložka stala prezidentkou American Heart Association.  V roce 1947 jí Francie udělila řád Čestné legie. V USA získala mnoho ocenění a čestných medailí. V roce 1957 byla přijata za členku Americké Akademie umění a věd, v roce 1975 byla zvolena do Národní akademie věd (NAS). Byla členkou mnoha odborných profesních společností, mezi jiným Americké pediatrické společnosti, Společnosti pro pediatrický výzkum, ACP American College of Physicians.

Helen Brooke Taussigová (24. květen 1898 – 20. květen 1986) byla americká kardioložka, zakladatelka oboru dětské kardiochirurgie. Proslavila se rozvojem operativní metody, která zachránila život dětem s vrozenou srdeční vadou, tzv. Fallotovou tetralogií, nazývanou syndrom modrých dětí. Tato metoda byla v praxi poprvé uplatněna v nemocnici Johna Hopkinse v Baltimore. Je známá pod názvem operace Blalock-Taussig (někdy též Blalock-Thomas-Taussig), což jsou příjmení lékařů, kteří se podíleli na jejím provedení.

Helen Brooke Taussig (* 24. Mai 1898, Cambridge (Massachusetts); † 20. Mai 1986 in "Kennett Square", Chester County (Pennsylvania)) war eine US-amerikanische Kinderärztin und Kardiologin. Sie gilt als Begründerin der Kinder-Kardiologie in den USA.


Jméno.

Nejstarší zmínky o ostrově pocházejí z konce 17. století a ostrov je v nich zmiňován jako "Kumbli saar", tedy „ostrov Kumbli“. Další doložené podoby jména jsou "Kumpla", "Kumbla", "Kumli maa". Tato označení jsou zpravidla odvozována ze švédského "kummel" ve významu „kamenné navigační znamení“. Ve švédských pramenech se však objevuje též jméno "Holm thom kalm", tedy „holá výspa“.

Geografie.

Kumbli (na mapce vpravo 1) přiléhá z východu k ostrovu Kräsuli (2), spolu s nímž se nachází mezi mysem "Rohuneem" (4), nejsevernějším výběžkem Viimského poloostrova ("Viimsi poolsaar", 3), a ostrovem Aegna (5), oddělen od Aegny "Velkým průlivem" ("Suursalm", 6) a od Rohuneemu "Malým průlivem" ("Väikesalm", 7). Průliv oddělující Kumbli od Kräsuli (8) nemá doložené pojmenování. Přibližně 50 m východně podél pobřeží ostrova se táhne útes "Kumbli paas" (9).  Ostrov má jednoduchý tvar, protáhlý severojižním směrem. Jeho povrch je plochý, jediným výrazným útvarem na něm je bludný balvan "Kumbli Suurkivi" (na mapce níže hnědý bod).

Příroda.

Ostrov se vynořil v limneálním stadiu vývoje Baltského moře přibližně před 2000 lety vlivem doposud probíhajícího tektonického zdvihu východobaltské oblasti.  Horninové jádro ostrova je tvořeno převážně jílovcovými a prachovcovými usazeninami, překrytými vrstvou morénového štěrku a písku.  Na Kumbli v současnosti nerostou stromy ani keře, je pokryt štěrkem a místy slanomilným bylinným porostem. Podle mapy z roku 1790 byl ovšem ostrov dříve zalesněn.  Ostrov slouží za hnízdiště několika druhům vodních ptáků.

Osídlení.

Ostrov pravděpodobně nebyl nikdy obýván, není doloženo ani jiné využívání člověkem, ovšem vzhledem k někdejšímu zalesnění ostrova není vyloučeno, že na něm svého času bylo těženo dřevo.  Správně náleží Kumbli do kraje Harjumaa, k obci Viimsi.

Kumbli je jeden z estonských ostrovů v Baltském moři. Kumbli se nachází na severozápadním okraji Tallinnského zálivu, mezi výběžkem Viimského poloostrova ("Viimsi poolsaar") a ostrovem Aegna, od Tallinnského zálivu oddělen ostrovem Kräsuli. Zeměpisné souřadnice středu ostrova jsou 59° 34' 33" severní šířky a 24° 47' 40" východní délky.

Kumbli ist eine estnische Ostsee-Insel. Sie liegt im Norden Estlands nahe der Insel Aegna. Kumbli ist 2,3 Hektar groß. Die Insel liegt 3 m über dem Meeresspiegel.


Význam a důsledky.

Tato věta má zajímavé důsledky především pro nekonečné množiny: pro každou nekonečnou množinu existuje množina s větší mohutností (tj. množina ještě o hodně „nekonečnější“ než původní množina). Například množina všech množin přirozených čísel má větší mohutnost, než samotná množina přirozených čísel.  K důkazu sporem je použita obdoba Cantorovy diagonální metody - pro každé myslitelné vzájemně jednoznačné zobrazení množiny x na množinu formula_2 lze sestrojit prvek množiny formula_2, který do tohoto zobrazení nepatří.  Cantorova věta a její důsledky pro nekonečné množiny stojí na poměrně silných předpokladech - potřebují axiomaticky zaručenou existenci nekonečné množiny a existenci potenční množiny formula_2 ke každé množině, jak je tomu například v Zermelo-Fraenkelově teorii množin s jejím axiomem nekonečna a axiomem potence. Například v alternativní teorii množin není díky odlišné axiomatické soustavě podobný výsledek dosažitelný.  V klasické intuitivní teorii množin, která nestála na axiomatických základech, ale chápala množiny jako libovolné dobře definované soubory objektů, vedla Cantorova věta k takzvanému Cantorovu paradoxu: Pokud je formula_8 množina všech množin, pak množina formula_9 všech jejích podmnožin má větší mohutnost než formula_8, což je spor.

Důkaz.

Nechť formula_11 je libovolná množina a formula_12 množina všech podmnožin formula_11 (potenční množina). Tvrzení, že formula_14 má větší mohutnost než formula_11, je ekvivalentní tomu, že neexistuje zobrazení z formula_11 do formula_12, které by bylo na (surjektivní). Toto ukážeme sporem:  Nechť existuje zobrazení formula_18, které je na. Tedy pro každý prvek formula_19 (A je množina!) existuje nějaké formula_20 tak, že formula_21.  Nyní definujme podmnožinu formula_22 formula_24 obsahuje ty prvky formula_25, které nejsou ve svém obrazu daném zobrazením formula_26. formula_24 je zřejmě podmnožina formula_25 a tedy musí existovat formula_29 tak, že formula_30. Mohou tedy nastat dvě možnosti:  Existence zobrazení formula_18, které je na, vede ke sporu a tedy formula_12 má vždy větší mohutnost než formula_11.

Cantorova věta je jedním ze silných výsledků teorie množin, který je přitom dosažen jejími nejjednoduššími prostředky. Její znění je následující: "Pro libovolnou množinu formula_1 má potenční množina formula_2 obsahující všechny podmnožiny množiny formula_1 vyšší mohutnost než formula_1."

Der Satz von Cantor besagt, dass eine Menge formula_1 weniger mächtig als ihre Potenzmenge formula_2 (der Menge aller Teilmengen) ist, dass also formula_3 gilt. Er stammt vom Mathematiker Georg Cantor und ist eine Verallgemeinerung von Cantors zweitem Diagonalargument. Der Satz ist in allen Modellen gültig, die das Aussonderungsaxiom erfüllen.


Historie.

ECAC Hockey League byla založena v roce 1962. V červnu 1983, začaly odcházet z konference některé školy, které byly členy Ivy League, kvůli neshodám ohledně harmonogramu. Po založení konference Hockey East v roce 1984 se odpojily tyto školy: Boston University, Boston College, Providence College, Northeastern University a University of New Hampshire. Po těchto odchodech měla ECAC pouze 12 týmů: United States Military Academy, Brown, Clarkson, Colgate, Cornell, Dartmouth, Harvard, Princeton, RPI, St. Lawrence, Vermont a Yale. Armádní škola byla v ECAC až do roku 1991 a poté se stali nezávislými (v současnosti hrají v Atlanic Hockey) a v ECAC je nahradila Union College (New York). Vermont opustil ECAC v roce 2005, když přešel k Hockey East a nahradila jej Quinnipiac University.

Členství.

V sezóně 2006-07 se účastnily ligy ECAC Hockey, všechny ženské i mužské týmy členských škol, což se povedlo v hokejové konferenci pouze v ECAC Hockey.  6 členů ECAC Hockey je současně členy Ivy League

Mistrovství ECAC Hockey mužů.

Mezi roky 1962 a 1992, bylo mistrovství hráno v Bostonu ve státě Massachusetts, mezi roky 1962 a 1966 v Boston Areně a mezi roky 1966 a 1992 v Boston Garden.  Mezi roky 1993 a 2002, byly zápasy mistrovství hrány v Olympic Center v Lake Placid ve státě New York.  Od roku 2003 se zápasy mistrovství ECAC hrály v Times Union Center (dříve Pepsi Arena) v Albany ve státě New York.  Počínaje rokem 2011 se mistrovství ECAC bude hrát v Boardwalk Hall v Atlantic City, New Jersey po tři roky.  Vítězi mistrovství je udělena trofej (Whitelaw Cup) a je mu automaticky nabídnuta účast v Mistrovství NCAA mužů.

Cleary Cup.

Cleary Cup, pojmenovaný po bývalém hráči a trenérovi Harvardu Billu Clearym, je udělován vítězi základní části.

ECAC Hockey je jednou ze šesti konferencí, které se účastní výhradně hokejové divize v organizaci: National Collegiate Athletic Association. ECAC Hockey byla dříve spojena s konferencí Eastern College Athletic Conference, která sdružuje více než 300 škol na východě USA. Od té se ovšem v roce 2004 oddělila, ale zkratku ECAC si v názvu ponechala.

Die ECAC Hockey ist eine US-amerikanische Universitäts- und Collegesportliga, die vor allem im Nordosten der Vereinigten Staaten angesiedelt ist. Sie gehört zur Division I der National Collegiate Athletic Association und ist eine reine Eishockey-Conference. Trotz ihres Namens wird die Liga nicht von der Eastern College Athletic Conference organisiert, die Bezeichnung geht jedoch auf eine ehemalige Zusammenarbeit mit dieser Organisation zurück, welche 2004 endete. Gegründet wurde die Conference 1962 als „Eastern College Athletic Conference“.


Historie firmy.

Firmu bonprix založili v roce 1986 Hans-Joachim Mundt a Michael Newe. V roce 1988 se k nim připojil Josef Teeken. V roce 1989 obrat společnosti poprvé překročil 1 mil. německých marek. Několik týdnů po zahájení činnosti uvedl bonprix na trh první katalog. Měl sotva 32 stran – v současné době sestávají katalogy bonprix z více než 200 stran.  Od roku 1997 podniká bonprix na internetu, odkud aktuálně pochází více než 50% objednávek firmy. Od roku 1999 vzniká síť salónů bonprix – zpočátku v severním Německu. Oděvní podnik má více než 70 obchodů v Německu a přes 30 v Rakousku, Švýcarsku a v Itálii.  Na českém trhu vlastní firma internetový obchod od roku 2004. V roce 2016 navštěvovalo internetový obchod bonprix každý měsíc více než 1 mil. uživatelů.

Činnost.

bonprix uplatňuje od konce 90. let strategii vícekanálového prodeje. 4 kanály činnosti bonprix jsou: e-commerce, katalog, síť maloobchodních prodejen a teleshopping. Dnes má internetový obchod 30 milionů zákazníků v 29 zemích světa, z toho 9,5 mil. v Německu, kde je jedním z 10 největších. S obratem 1,432 miliardy euro v roce 2015/16 patří bonprix rovněž k nejvýznamnějším společnostem skupiny Otto.  Od roku 1991 realizuje bonprix strategii expanze do jiných evropských zemí. V současné době firma působí ve 29 zemích, včetně České republiky.  Internetový obchod bonprix je dnes nejdůležitějším distribučním kanálem firmy. Nabízí okolo 30 tis. výrobků. Nositelem nabídky je také katalog, který podle údajů poskytnutých firmou oslovuje 2 mil. domácností v Česku.

bonprix je německá firma zabývající se zásilkovým obchodem v odvětví oděvního průmyslu. Firma byla založena v roce 1986 v Hamburku jako dceřiná společnost Otto Group. Produktový sortiment bonprix zahrnuje dámské, pánské a dětské oblečení, a také textilní výrobky a potřeby pro domácnost.

Die Bonprix Handelsgesellschaft mbH (Eigenschreibweise "bonprix Handelsgesellschaft mbH") ist ein deutscher Modeanbieter im Versandhandel. Das 1986 gegründete heutige Tochterunternehmen der Otto Group hat seinen Sitz in Hamburg.


Život a kariéra.

Narodil se v Sedgwick Parku nedaleko Horshamu v Západní Sussexu jako třetí dítě Roberta a Emmy Hendersonových. Vzdělání se mu dostalo v Eton College a do diplomatických služeb nastoupil v roce 1905.  Na přelomu let 1928/29 působil jako diplomat ve Francii a mezi lety 1929 a 1935 byl mimořádným a zplnomocněným velvyslancem v Jugoslávském království, kde si získal důvěru krále Alexandra i prince Pavla. V roce 1935 byl velvyslancem v Argentině, před 28. květnem 1935 byl určen velvyslancem v Berlíně.  Henderson, stoupenec politiky "appeasementu", se domníval, že Hitlera lze usměrnit a přimět k mírové spolupráci se západními mocnostmi. V únoru 1939 telegrafoval ministerstvu zahraničí do Londýna: Henderson byl velvyslancem ve dnech Mnichovské dohody a doporučoval premiérovi Neville Chamberlainovi dohodu přijmout. Krátce po podpisu odjel kvůli lékařské péči do Londýna, aby se stále nemocný vrátil v únoru 1939 do Berlína (za necelé čtyři roky zemřel na rakovinu).  Poté, co vojska wehrmachtu, v rozporu s Mnichovskou dohodou, okupovala 15. března 1939 zbytek českých zemí, Chamberlain hovořil o ztrátě důvěry a rozhodl se čelit německé agresi. Henderson předal protestní nótu a byl dočasně odvolán do Londýna. V předvečer druhé světové války měl Henderson trvalé konflikty s Alexanderem Cadoganem, stálým podsekretářem ministerstva zahraničí. Henderson navrhoval, aby se Británie vyzbrojovala tajně, neboť zveřejnění by posílilo víru, že Británie připravuje válku s Německem. Cadogan a ministerstvo zahraničí nesouhlasili.  Podpisem Paktu Ribbentrop-Molotov 23. srpna 1939 a Smlouvy o anglo-polské spolupráci o dva dny později, se hrozba války stala trvalou. V noci 30. srpna se Henderson sešel s německým ministrem zahraničí Joachimem von Ribbentrop. V napjaté atmosféře von Ribbentrop přednesl o půlnoci „konečnou nabídku“ Polsku a varoval Hendersona, že pokud Poláci neodpoví, „konečná nabídka“ bude považována za odmítnutou.  „Když Ribbentrop o půlnoci z 30. na 31. srpna odmítl předat britskému velvyslanci kopii německých požadavků, ti dva se skoro porvali. Henderson, který dlouho obhajoval německé nároky zjistil, že požadavky jsou záměrně koncipovány jako alibi pro německou vládu, která byla připravena zahájit válku. Nebylo divu, že se Henderson dopálil; von Ribbentrop nadcházející válku očekával a rozjařený odešel domů.“  V okamžiku, kdy jednal s polským vyslancem Józefem Lipským, kterému doporučoval přijetí německých územních požadavků – stejně, jako to dělal v době "anšlusu" a okupace Československa – zinscenovali nacisté přepadení vysílačky v Gliwicích a invaze do Polska začala 1. září. Byl to Henderson, kdo musel ráno 3. září 1939 doručit ultimátum ministrovi Ribbentropovi. V něm Británie požadovala ukončení nepřátelských akcí do 11:00, jinak vyhlásí válku. Německo neodpovědělo, a proto ministerský předseda Chamberlain vyhlásil v 11:15 válečný stav. Henderson a jeho podřízení byli krátce zadrženi gestapem předtím, než se 7. září konečně vrátili do Británie.  Henderson po návratu do Londýna žádal o jiný velvyslanecký post, ale byl odmítnut.  Napsal knihu "Failure of a Mission: Berlin 1937–1939" vydanou v roce 1940, ve které vysoce ocenil některé představitele nacistického režimu včetně Göringa, ale nikoli von Ribbentropa. Udržoval přátelské vztahy se členy Clivedenské skupiny Nancy Astorové, kteří byli rovněž stoupenci "appeasementu". Henderson ve svých pamětech také popsal, jak horlivě princ Pavel předváděl své válečné plány, kterými hodlal čelit Mussoliniho přepadení Dalmácie v době, kdy hlavní část italských sil bude poslána do zámoří.  Zemřel 30. prosince 1942 na rakovinu, kterou trpěl od roku 1938. Nikdy se neoženil.

Nevile Meyrick Henderson KCMG (10. června 1882 Sedgwick Park – 30. prosince 1942 Londýn) byl britský diplomat, mezi lety 1937 a 1939 velvyslanec Spojeného království v nacistickém Německu.

Sir Nevile Meyrick Henderson KCMG (* 10. Juni 1882 in Sedgwick Park bei Horsham; † 30. Dezember 1942 in London) war von 1937 bis 1939 britischer Botschafter in Deutschland.