Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1281.

Geografie a popis obce.

Obec Dolní Habartice dostala své jméno po prvním rychtáři Eberhartovi. Území obce leží v jihovýchodní části okresu Děčín. Obec sousedí na severu s Horními Habarticemi, na jihu s Benešovem nad Ploučnicí a na východě s Malou Bukovinou. Krajina je mírně zvlněná (nadmořská výška cca 220–230 m n. m.), většinu území pokrývá zemědělská půda. Území obce je chráněno ze západu a východu lesy, nacházejícími se při katastrálních hranicích obce. Osídlení je roztroušeno v mělké údolní nivě podél říčky Bystré, která přitéká od severovýchodu z Markvartic a Horních Habartic, dále plyne k jihozápadu do Benešova nad Ploučnicí, kde se vlévá do řeky Ploučnice. Celé území obce se nachází v okrajové části CHKO České středohoří a leží na okraji CHOPAV Severočeská křída. Výměra obce je 557,31 ha.

Doprava.

Dopravně nejvýznamnější je silnice III. třídy 26223, která napojuje obec na širší strukturu osídlení. Tato komunikace propojuje osídlení podél říčky Bystré od Benešova nad Ploučnicí přes Dolní a Horní Habartice do Markvartic, kde se u Veselého napojuje na silnici I/13 směr Nový Bor (Liberec). Územím obce prochází železniční trať Děčín – Rumburk. Nejbližší železniční zastávka je v obci.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel obce se pohybuje okolo 560 (podíl mužů a žen půl na půl), z toho v produktivním věku je cca 370 obyvatel, osob do osmnácti let je cca 140.

Obecní správa a politika.

Stavební úřad a matriční úřad jsou na Městském úřadu v Benešově nad Ploučnicí stejně jako pošta. Katastrální, pozemkový a celní úřad jsou v Děčíně. Obec má vodovod a je plynofikována.

Školství, kultura a sport.

Obec má základní školu a mateřskou školu. Zdravotnické zařízení a Policie ČR jsou v Benešově nad Ploučnicí. V obci jsou sportoviště, která jsou tvořena travnatým hřištěm pro kopanou, tenisovými kurty s asfaltovým povrchem a hřiště pro odbíjenou.

Obec Dolní Habartice () se nachází v okrese Děčín v Ústeckém kraji. Rozkládá se v Českém středohoří v údolí říčky Bystrá, asi devět kilometrů jihovýchodně od Děčína, v severovýchodním sousedství města Benešov nad Ploučnicí. Žije zde obyvatel.

Dolní Habartice (deutsch "Nieder-Ebersdorf") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt zehn Kilometer südöstlich von Děčín und gehört zum Okres Děčín.


Typy pneumocytů.

Jako pneumocyt se označují především dva odlišné buněčné typy:

Pneumocyt I. typu.

Tato buňka označovaná také jako "membranózní pneumocyt" nebo "skvamózní alveolární buňka" je extrémně tenká epiteliální buňka, která lemuje vnitřní povrch plicních sklípků. Všechny běžné organely (endoplazmatické retikulum, Golgiho aparát a mitochondrie) jsou nahloučeny kolem jádra. Zde dosahuje pneumocyt tloušťky 4–6 μm. Od jádra pak vycházejí ztenčující se výběžky, které bývají 10–15 μm dlouhé a místy jsou jen 25 nanometrů tlusté. Výběžky obsahují pouze četné pinocytotické váčky. Buňky jsou napevno spojné pomocí dezmozomů a těsných spojů.  Výběžky pneumocytů I. typu tvoří součást tzv. alveolokapilární membrány – soustavy, která zajišťuje difuzi (průchod) kyslíku z vnitřku sklípků do krve a naopak odvod oxidu uhličitého z krve do plic a odtud výdechem z organismu.  Pneumocyty I. typu tvoří asi 96 % povrchu plicních sklípků, ale představují jen asi 40 % buněk plicních sklípků.

Pneumocyt II. typu.

Tento pneumocyt (také "granulární pneumocyt" nebo "velká alveolární buňka") je rozměrově menší buňka, která vyplňuje prostory mezi pneumocyty I. typu, a tvoří s nimi i stejné buněčné spoje. Má kuboidální (tj. přibližně krychlový) tvar. Vyskytuje se často v malých shlucích, zejména v místech, kde spolu hraničí plicní sklípky. Tvoří pouze asi 4% povrchu plicních sklípků, ale představuje až 60% z počtu buněk plicních sklípků.  V těchto buňkách se nachází cytoplazma bohatá na váčky, které obsahují plicní surfaktant – látku, která snižuje povrchového napětí v plicních sklípcích. Obsah těchto váčků je vylučován na vnitřní povrch sklípků, kde se rozprostře a podílí se na průniku kyslíku z plicních váčků do krve a odvádění oxidu uhličitého z krve do vydechovaného vzduchu.  Surfaktant obsahuje fosfolipidy, glykosaminoglykany a bílkoviny.  Pneumocyty II. typu mají stejný původ jako pneumocyty I. typu (jsou to tedy epiteliární buňky na bazální membráně). Proto mohou nahrazovat pneumocyty I. typu, pokud se tyto buňky nějakým patologickým způsobem poškodí a zaniknou. Pneumocyty I. typu se v těchto případech začnou mitoticky dělit a tyto dceřiné buňky se mohou změnit v pneumocyty I. typu.

Pneumocyt III. typu.

Existují ještě pneumocyty III. typu. Jejich funkce není zcela objasněná – pravděpodobně zde slouží jako receptory.

Pneumocyt je souhrnné označení pro několik typů plicních buněk. Název je odvozen z řeckého „pneumo-“ (πνεύμων, česky „plíce“). Pneumocyty se podílejí na stavbě plicních sklípků (alveol). Přímo nebo nepřímo zajišťují přenos plynů (kyslíku a oxidu uhličitého) mezi vzduchem v plicích a krví.

Die Pneumozyten, auch Alveolarepithelzellen oder Alveolozyten genannt, sind spezialisierte Zellen, die in der Lunge vorkommen und dort die Lungenbläschen (Alveolen) auskleiden. Man unterscheidet Pneumozyten Typ I und Typ II. Alle Alveolarepithelzellen sind über Tight Junctions miteinander verbunden. Die beiden Typen unterscheiden sich in ihrer Anzahl, der von ihnen bekleideten Fläche und ihrer Funktion teils ganz erheblich.


Historie.

Nový Hrad pod vládou Kolovratů.

U Nového Hradu jako u jednoho z mála českých hradů známe přesné datum založení. Povolení ke stavbě hradu vydal král Jiří z Poděbrad 2. května 1465 pro Albrechta Bezdružického z Kolovrat. Kolovratové v této oblasti již dříve vlastnili statky a založili nedaleký klášter v Dolním Ročově, kde měli rodinnou hrobku. Albrecht Bezdružický z Kolovrat zahájil stavbu hradu jižně od obce Jimlín poblíž Loun, hrubá stavba byla dokončena přibližně roku 1474, kdy se sem Albrechtova rodina nastěhovala. Tehdy také Albrecht upustil od přídomku Bezdružický, začal se psát Novohradský a založil tak novou rodovou linii rozvětveného rodu Kolovratů.  Přes četné stavební úpravy v době renesance a baroka je současný zámek půdorysně totožný s původním hradem, jedná se o rozsáhlý soubor hospodářských a obytných budov s třemi nádvořími. Mezi potomky Albrechta Novohradského došlo k majetkovým sporům, proto byl také v roce 1511 vyhotoven první známý popis hradu. V rukou jediného majitele se Nový Hrad ocitl znovu až v roce 1552 za Jana Novohradského z Kolovrat († 1556), tehdy k panství patřilo dvanáct vesnic.

Majetkové změny v 16. a 17. století.

Rod Novohradských z Kolovrat vymřel až v roce 1802, ale samotný Nový Hrad jim patřil jen do 16. století. Nejvyšší komorník Volf Novohradský z Kolovrat († 1609) prodal panství v roce 1573 příbuzným Lobkovicům a odstěhoval se do jižních Čech, kde mu patřily Lnáře. Jan starší Popel z Lobkovic však již v roce 1575 podnikl výměnný obchod a Nový Hrad se stal majetkem rytíře Václava Fraňka z Liběchova, který zahájil renesanční přestavbu hradu. Jeho syn Adam Franěk v roce 1588 prodal Nový Hrad Vřesovcům. Páni z Vřesovic v té době vlastnili řadu majetků v severních a západních Čechách a Šebestián Vřesovec přikoupením Nového Hradu zaokrouhlil své dosavadní statky v této lokalitě. Šebestiánův syn Volf finančně podporoval stavovské povstání a Nový Hrad mu byl zkonfiskován, panství ale koupil jeho vzdálený příbuzný, katolický člen rodu, Volf Ilburk z Vřesovic. Za třicetileté války Nový Hrad trpěl průchody vojsk, k této etapě patří i pikantní historka z roku 1623, kdy byl zámek přepaden císařskými vojáky. Volf Ilburk z Vřesovic před nimi vyskočil z okna do hradního příkopu a pěšky uprchl do Loun.  Od Vřesovců koupil Nový Hrad v roce 1630 válečný zbohatlík a císařský generál hrabě Jan z Aldringenu (1588–1634). Ten nedlouho poté padl v bitvě u Nördlingenu a většina jeho majetku přešla na spřízněný rod Claryů (Clary-Aldringenové). Z Aldringenova majetku byl ale jeho poslední vůlí vyčleněn Nový Hrad, který převzal klášter premonstrátů na Strahově. Podmínkou odkazu bylo, že strahovští premonstráti vyplatí 40 000 zlatých čtyřem dalším klášterům ve Vídni a v Lucembursku. Ty se svého podílu začaly domáhat až po třicetileté válce, kdy zároveň došlo ke stavebním úpravám hradu pro pobyt řeholníků prchajícím z Prahy před morovou epidemií. Strahovský klášter se tak dostal do finanční tísně a opat Kryšpín Fuck byl donucen k prodeji novohradského panství. V roce 1651 koupil Nový Hrad za 50 000 zlatých kníže Kristián Vilém Hohenzollern (1587–1665) z rodu braniborských markrabat. Ten se krátce předtím oženil s hraběnkou Barborou Eusebií z Martinic, která po matce pocházela z rodu Novohradských z Kolovrat, což vysvětluje příchod příslušníka zahraničního vládnoucího rodu do této části Čech. Kristián Vilém nechal novohradský zámek opravit a trvale zde žil.

Barokní přestavba za Varrensbachů.

Krátká, ale významná byla historická etapa Nového Hradu ve vlastnictví říšského rady hraběte Gustava Adolfa z Varrensbachu (1629–1689), který koupil panství v roce 1670 od dědiců Kristiána Viléma Hohenzollerna za 50 000 zlatých. Varrensbach patřil ke druhé generaci přistěhovalců pobělohorského období, která se nízký původ snažila kompenzovat honosnými úpravami svých sídel a okázalou podporou katolické církve. Varrensbach již předtím v severních Čechách vlastnil Čížkovice, z Nového Hradu se rozhodl učinit reprezentační sídlo. V 70. letech 17. století zahájil barokní přestavbu zámku. Nedoložená, ale pravděpodobná je účast významných architektů, kteří pro Varrensbacha pracovali i jinde (A. della Porta, F. Caratti). Především byla dokončena kaple sv. Josefa, jejíž stavbu zahájili již strahovští premonstráti. Za hraběte Gustava Adolfa Varrensbacha došlo k exteriérovým úpravám v podobě sjednocených fasád, stavební aktivity v interiérech dokládá především bohatá štuková výzdoba v sálech 1. a 2. patra jižního paláce.  Po Varrensbachově úmrtí zdědila Nový Hrad jeho nevlastní dcera Anna Marie von Waldburg-Zeil (†1720), provdaná za hraběte Jana Volkarda z Concinu (†1713), nejvyššího hofmistra arcivévodkyně Marie Alžběty. Za Anny Marie z Concinu proběhly na přelomu 17. a 18. století stavební úpravy zámku, do této doby spadá také vznik posledních bohatě zdobených záklopových stropů v řadě zámeckých sálů.  V roce 1715 koupila Nový Hrad Anna Barbora Tondeur, provdaná z Löweneggu, dcera císařského dvorního chirurga Johanna Tondeura. Za ní se Nový Hrad stal živým společenským centrem, velkolepé slavnosti byly ale mimo jiné spojeny s nevhodnými kontakty Anny Barbory z Löweneggu s bratry Michnovými z Vacínova. Prostopášná společnost byla rozehnána v roce 1734 na zákrok císaře Karla VI. a Nový Hrad přešel pod poručnickou správu nad nezletilým Leopoldem z Löweneggu.

Nový Hrad ve vlastnictví Schwarzenbergů.

Od roku 1767 byl Nový Hrad majetkem knížecího rodu Schwarzenbergů, který v této oblasti vlastnil majetek již od 17. století (Postoloprty), ostatně již tehdy je doložen jejich zájem o novohradské panství. Marie Josefa z Löweneggu, vdova po Leopoldu z Löweneggu, prodala Nový Hrad v roce 1767 za 280 000 zlatých knížeti Josefovi ze Schwarzenbergu. I když je jméno Schwarzenbergů spojeno především s jihočeským regionem, i v severních Čechách vlastnili rozsáhlé statky. Kromě Nového Hradu později koupili ještě Lovosice (1783) nebo Cítoliby (1802).  Hned po roce 1767 přistoupili Schwarzenbergové k opravě novohradského zámku, který utrpěl za sedmileté války. V roce 1782 je na Novém Hradě doložen hon za účasti šlechty ze širokého okolí, později ale Schwarzenbergové pro příležitostné pobyty v severních Čechách využívali spíše zámek v Postoloprtech, kam bylo také přestěhováno vybavení z novohradského zámku. Zámek Nový Hrad byl postupně adaptován pro hospodářské potřeby, nicméně správa panství zde sídlila až do roku 1879, kdy bylo panství administrativně sloučeno s velkostatkem Postoloprty.  V 19. a 20. století sloužil novohradský zámek hospodářským potřebám velkostatku, za napoleonských válek zde byl krátce lazaret pro zraněné vojáky z bitvy u Chlumce a u Lipska. Za první republiky došlo ke zmenšení velkostatku v rámci pozemkové reformy, samotný zámek přešel do majetku státu až v roce 1947 na základě zákona Lex Schwarzenberg.

Současnost.

Po znárodnění přešel zámek do správy státních orgánů, část areálu využívalo od roku 1953 místní JZD. Vzácně dochované interiéry byly vystaveny destrukci díky hospodářskému využití. Po neuskutečněném projektu školicího střediska z přelomu 60. a 70. let 20. století došlo alespoň ke statickému zajištění zámecké kaple a jižního paláce. Postupná rekonstrukce probíhala i v následujících letech, kdy byl zámek ve správě Okresního muzea v Lounech.  Od 1. ledna 2012 je zámek Nový Hrad příspěvkovou organizací ve správě Ústeckého kraje. Zámek je přístupný veřejnosti a nabízí dva prohlídkové okruhy, bez průvodce jsou přístupná všechna tři nádvoří a vyhlídka na věži. Nadále probíhá rekonstrukce, v roce 2017 došlo k úpravě povrchu cest na všech třech nádvořích. V části zámku je penzión, prostory zámku nabízejí možnost pořádání civilních i církevních svatebních obřadů, v turistické sezóně se v areálu koná řada kulturních akcí.

Stavební podoba.

Starší literatura sice uvádí, že hrad byl postaven na místě bývalé tvrze, ta se ale nacházela v sousedním Jimlíně na místě domů č. p. 1 a 38. Jednalo se tedy o novostavbu na „zeleném drnu“, ostatně povolení Jiřího z Poděbrad uvádí souhlas „"vybudovat a vystavět hrad neb tvrz někde na svém dědičném kopci ležícím nedaleko tvrze Jimlín,... pročež, dáváme mu náš královský souhlas, aby sám řečený hrad neb tvrz směl a mohl opevnit zdmi, věžemi a příkopy, jak mu bude libo a jak bude chtít".“  Současná stavba zjevně vznikla postupným narůstáním a obsahuje řadu původních konstrukcí. Do jádra hradu se vstupovalo od západu jednoduchou dnes zazděnou kulisovou branou, po jejíž severní straně byla vystavěna hranolová věž s okosenými nárožími. Původní palác se nacházel na jižní straně a v pramenech je označován jako „Vysoké stavení“. K obytným účelům sloužilo také východní křídlo. Zde v přízemí byly nalezeny nástěnné malby z konce 15. století, které zobrazují turnaj a šermíře či zápasníky. V přízemí severního traktu východního křídla byl nalezen druhý cyklus maleb z počátku 16. století, které snad zobrazují život Najharta. Severní křídlo je barokní a podle písemných pramenů se zde původně nacházely stáje a kaple. Jádro hradu je opevněné valovým opevněním s čelní zděnou hradbou. Před čelní stranou se nacházelo lichoběžné předhradí.  V 16. století zde proběhlo několik přestaveb, ale současnou podobu hrad získal až v 17. století, kdy zde vznikla také kaple sv. Josefa. Stavbu tehdy dokončoval Gustav Adolf z Varrensbachu.

Nový Hrad je hrad přestavěný na zámek na návrší v jižní části obce Jimlín v okrese Louny. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka. Rozlehlý areál tvoří komplex obytných a hospodářských budov se třemi nádvořími, díky poloze na vyvýšeném prostranství a vysoké věži je dominantou širokého okolí. Hrad byl založen v 15. století rodem Kolovratů, později často střídal majitele a prošel přestavbou na renesanční a barokní zámek. Posledními soukromými majiteli byli Schwarzenbergové (1767–1947). Nyní je zámek ve správě Ústeckého kraje a je přístupný veřejnosti.

Das Schloss Nový Hrad (deutsch "Neuschloß") befindet sich in der Gemeinde Jimlín im Okres Louny in Tschechien. Der heutige Renaissancebau entstand als eine der letzten gotischen Burgen Böhmens.


Výhody a nevýhody.

Výhody.

Výhodou PaaS je především to, že umožňuje programování bez starosti o celou infrastrukturu. Celkový vývoj aplikace tím může být účinnější. Může to být také užitečné v situacích, kdy několik vývojářů pracuje na jednom projektu zahrnujícím strany, které se nenacházejí poblíž.

Nevýhody.

Jedna nevýhoda PaaS spočívá v tom, že vývojáři nemůžou být schopni používat celou řadu běžných nástrojů. Další možná nevýhoda je, že je uzamčena na určitou platformu. Většina PaaSes je relativně lock-in-free.

Účtování.

Poskytovatel Cloud platformy může účtovat poplatek pro zákazníky podle spotřebovávaných zdrojů. Poskytovatelé cloudových platforem dosahují ekonomickému dopadu pomocí virtualizace a úspory v rozsahu, když z množství uživatelů ve stejnou dobu pouze část z nich je aktivně používá výpočetní zdroj

Typy.

Veřejné, soukromé a hybridní.

Existuje několik typů PaaS, včetně veřejných, soukromých a hybridních. Služba PaaS byla původně určena pro aplikace ve službách veřejného cloudu, před rozšířením o soukromé a hybridní možnosti.  Public PaaS je odvozen od softwaru jako služby (SaaS), a nachází se v cloud computing mezi SaaS a infrastrukturou jako službou (IaaS). SaaS je software, který je hostován v cloudu.  Takže nezabere pevný disk z počítače uživatele nebo serverů společnosti. IaaS poskytuje virtuální hardware od poskytovatele s nastavitelnou škálovatelností. Se službou IaaS musí uživatel stále spravovat server, zatímco s PaaS je správa serveru prováděna poskytovatelem. Soukromá služba PaaS může být stažena a instalována buď v datovém centru podniku nebo ve veřejném cloudu. Jakmile je software nainstalován na jednom nebo více strojích, soukromý PaaS uspořádá aplikační a databázové komponenty do jedné hostitelské platformy. Soukromí prodejci PaaS zahrnují aplikaci, která byla zahájena v rámci společnosti Microsoft.  Hybrid PaaS is typically a deployment consisting of a mix of public and private deployments. Příkladem je produkt IBM Bluemix, který je dodáván jako jedna integrovaná platforma pro cloud přes veřejné, specializované a lokální modely nasazení.

Mobilní platforma jako služba.

Zahájená v roce 2012, mobilní zařízení PaaS (mPaaS) poskytuje vývojové schopnosti pro návrháře a vývojáře mobilních aplikací. Skupina Yankee identifikovala mPaaS jako jednu z jejích témat pro rok 2014 a jmenovala řadu poskytovatelů včetně Kinvey, CloudMine, AnyPresence, FeedHenry, FatFractal a Point.io.

Open PaaS.

Open PaaS nezahrnuje hosting, ale spíše poskytuje software s otevřeným zdrojovým kódem, který umožňuje poskytovateli PaaS spouštět aplikace v prostředí s otevřeným zdrojovým kódem. Některé otevřené platformy umožňují vývojáři používat libovolný programovací jazyk, databázi, operační systém nebo server k nasazení aplikací.

PaaS for Rapid Development(PaaS for Rapid Development).

V roce 2014 společnost Forrester Research definovala podnikové veřejné cloud platformy pro rychlé vývojáře jako vznikající trend, pojmenování řady poskytovatelů včetně Mendix, Salesforce.com, OutSystems a Acquia.

Typy systému.

Doplňkové zařízení pro vývoj.

Tato zařízení umožňují přizpůsobení stávajících aplikací SaaS, které často vyžadují, aby vývojáři PaaS a jejich uživatelé zakoupili předplatné doplňkové aplikace SaaS.

Samostatné prostředí.

Samostatná prostředí společnosti PaaS nezahrnují technické, licenční ani finanční závislost na konkrétních aplikacích nebo webových službách SaaS a mají za cíl poskytnout všeobecné vývojové prostředí.

Prostředí pro doručování aplikací.

Nabídky PaaS pouze pro poskytování služeb se obecně zaměřují na hostingové služby, jako je zabezpečení a škálovatelnost na vyžádání. Služba neobsahuje vývoj, ladění a testovací schopnosti, mohou být dodány offline.

PaaS ve světě.

V roce 2011 byl objem trhu veřejných PaaS odhadován asi na 700 milionů dolarů. Mezi 10 největších poskytovatelů patří v roce 2019 Amazon.com (Beanstalk), Salesforce.com (Force.com, Heroku, Database.com), LongJump, Microsoft (Windows Azure), IBM (Bluemix), Red Hat (OpenShift), VMWare (Cloud Foundry), Google(App Engine), CloudBees, Engine Yard.  V roce 2012 byl v OASIS navrhnout standard pro API. Ten ukazuje standardizované formáty pro software cloudu a pro správu platformy (jako je startování, přerušení, požadavek alokace zdrojů).

Platform as a Service (PaaS, «platforma jako služba») – je model cloud computingu, ve kterých uživatel získá přístup k využívání informačních a technologických platforem: operační systémy, systémy pro správu databází, middleware, vývojové nástroje a testování. V tomto modelu, jsou veškeré infrastruktury informačních technologií, včetně počítačových sítí, serverů, systémů pro ukládání dat, zcela spravovány poskytovatelem. Poskytovatel tak že definuje sadu typy dostupných spotřebitelům a sadu platformy řízené parametry plošiny, a spotřebitelé mají příležitost využít platformu pro vytváření virtuálních kopií instalace, vývoje či testování.

Als Platform as a Service (PaaS) bezeichnet man eine Dienstleistung, die in der Cloud eine Computer-Plattform für Entwickler von Webanwendungen zur Verfügung stellt. Dabei kann es sich sowohl um schnell einsetzbare Laufzeitumgebungen (typischerweise für Webanwendungen), aber auch um Entwicklungsumgebungen handeln, die mit geringem administrativem Aufwand und ohne Anschaffung der darunterliegenden Hardware und Software genutzt werden können. Sie unterstützen den gesamten Software-Lebenszyklus vom Design über die Entwicklung, den Test, die Auslieferung bis hin zum Betrieb der Webanwendungen über das Internet. Platform as a Service ist ein Teil von Everything as a Service.


Geografie.

Oberhof leží v Durynském lese na hřbetu pohoří. Samo město se rozkládá na náhorní plošině, a tak v něm nejsou velké výškové rozdíly. Na jižním kraji města se vypíná 904 metrů vysoká hora Schützenberg. Čtyři kilometry jihovýchodně od města se nachází Großen Beerberg (978 m) a Schneekopf (978 m), nejvyšší hory Durynska. Jihozápadně od Oberhofu jsou dva průsmyky Grenzadler (na někdejší sasko-pruské hranici) a Rondell, kudy odpradávna proudili obchodníci. V okolí Oberhofu je také několik řek, na východě Gera, na severu Ohra, na jihu Hasel a na západě Westen.  Oberhofská krajina je zcela zalesněná, převažují borovicové porosty.

Osídlení.

Oblast města má tvar písmene T. Nejdříve proběhlo osídlení na jihovýchodě, později se město rozšířilo na západ a až v posledních 50 letech také na sever. Mokřina Gründle na severovýchodě, která je přírodní památkou, byla do roku 1997 ponechána bez zásahu, poté zde vznikly lázně a byl vybudován lanový park.

Sousední sídla.

Oberhof leží na severovýchodním cípu okresu Schmalkalden-Meiningen. Uvnitř okresu jsou poblíž především obce Oberschönau, Steinbach-Hallenberg a Zella-Mehlis. Na východě hraničí město s Gehlbergem, Gräfenrodou a Frankenhainem v okrese Ilm-Kreis. Z okresu Gotha sousedí město s obcemi Luisenthal a Tambach-Dietharz na severu.

Podnebí.

Podnebí v Oberhofu je drsné, což bránilo rozvoji města až do roku 1900. Na rozdíl od okolních míst v Durynském lese je Oberhof otevřený na sever, západ a východ. Nejbližší meteorologická stanice se nachází u zájezdního hostince Schmücke asi šest kilometrů od města. Ročně spadne v oblasti na 1300 mm srážek, průměrná denní teplota je 4,4 °C. V červenci bývá teplota průměrně 12,8 stupňů, v lednu -4,0 stupně. Od poloviny listopadu do poloviny března je město obvykle pod sněhovou přikrývkou.

Dějiny.

První zmínky o Oberhofu pocházejí z roku 1470. V roce 1861 do města dorazili první letní hosté. V roce 1884 město uzavřelo smlouvu o připojení k železnici z Erfurtu do Ritschenhausenu přivedené Brandleitským tunelem. Do roku 1918 náleželo město k Sasku.  V roce 1906 byla vybudována první bobová dráha a první můstek pro skoky na lyžích. V roce 1931 se na Hindenburgově skokanském můstku konalo mistrovství světa, ve městě se uskutečnily i světové šampionáty v jízdě dvojbobů a v severské kombinaci.  V průběhu druhé světové války sloužilo v obci na 170 nuceně nasazených mužů a žen z nacisty okupovaných zemí, pracovali v lese, na železnici, vojenské nemocnici a na turistickém úřadě. V dubnu 1945 procházel městem pochod smrti do koncentračního tábora Buchenwald, jeho tři účastníci ve městě zemřeli a jsou pochování na hřbitově na Crawinkler Straße, kde je připomíná pamětní kámen.  V roce 1964 byla dokončena stavba skokanského můstku na Rennsteigu a o sedm let později byla vybudována i sáňkařská dráha, kde se v roce 1973 konalo mistrovství světa v sáňkařském sportu. 7. října 1985 získal Oberhof status města.  Nejnověji město uspořádalo mistrovství světa v biatlonu v roce 2004 a podruhé sáňkařské mistrovství světa v roce 2008.

Kultura.

Přírodní památky.

Na hoře Pfanntalskopf (868 m) na jižní straně města se nachází Rennsteigská botanická zahrada, na jejíchž sedmi hektarech se nachází ukázky zhruba čtyř tisíc různých druhů horské flóry z celého světa.

Sport.

Zvláštností Oberhofu je koncentrace několika různých sportovišť pro zimní sporty na malý prostor, ať jde o skokanské můstky různých velikostí, běžecký stadion DKB-Ski-Arena nebo sáňkařskou dráhu. Dráha slouží v zimě bobovému a sáňkařskému sportu, v létě je možné jezdit na kolečkových bobech. V roce 1998 byla otevřena 800 metrů dlouhá sjezdovka, vybavená sedačkovou lanovkou, umělým osvětlením a zasněžováním. Okolí města nabízí i kilometry tratí pro běh na lyžích, v létě je terén vhodný pro pěší turistiku. Městem prochází Rennsteigská cyklostezka.  Patrně největší povědomí o Oberhofu se po světě šíří díky jeho spojení s běžeckým lyžováním. Na příměstských tratích v DKB-Ski-Areně se každoročně konají závody Světového poháru v klasickém lyžování. A součástí tréninkového zázemí pro běžce je i nejmodernější a největší Lyžařská hala pro běžce na lyžích.  Na Grenzadleru se nachází středisku sportovní skupiny Bundeswehru, kde se připravují mnozí němečtí reprezentanti v biatlonu, bobovém a sáňkařském sportu, severské kombinaci a běhu na lyžích. Jako zaměstnanci armády zde působí i mnozí význační trenéři jako například Frank Ullrich.  Rennsteigské lázně jsou v celoročním provozu. V jejich areálu se nachází i lanový park Woodjump, kde je možné šplhat po lanech na konstrukce vysoké až 20 metrů.  Vévodský golfklub Oberhof je jedním z nejstarších golfových klubů v Německu.

Hospodářství.

Hospodářství Oberhofu je založeno zcela na výnosech z cestovního ruchu. Většina obyvatel je zaměstnána v hotelích, restauračních zařízeních, sportovištích, lázních, lanovém parku, exotariu, Durynském sportovním muzeu.

Doprava.

Oberhof leží na zemské silnici L 3247 (dřívější spolková silnice č. 247), která spojuje města Suhl a Gotha. Nad silnicí L 3247 se nacházejí také spojky na dálnice A71 a A4. Zemské silnice vedou z Oberhofu na Schmalkalden, Ilmenau nebo Gräfenrodu a Crawinkel/Arnstadt.  Železniční spojení se světem má Oberhof od 1. srpna 1884 na dráze z Erfurtu do Schweinfurtu. Nádraží se nachází asi pět kilometrů jižně od města. Každé dvě hodiny odjíždí vlak do Erfurtu a Würzburgu a na Jihodurynské dráze 4 spojení na Erfurt a Meiningen, také každé dvě hodiny. V zimě jezdí o víkendech na trase Eisenach–Bad Salzungen–Schmalkalden–Zella–Mehlis–Oberhof–Arnstadt vlak "Rodelblitz" ("Sáňkový blesk"), který slouží pro hosty, navštěvující Oberhof pouze na jeden den. Kyvadlová autobusová doprava slouží k transportu hostů od nádraží do středu města.  Oberhofem vede i horská stezka Eisenach–Budapešť a Rennsteigská cyklostezka.

Média.

Regionální deník nese titul "das Freie Wort", je lokální mutací Zella-Mehlis.

Osobnosti spojené s Oberhofem.

Sportovci.

V Oberhofu trénují nebo trénovali například tito úspěšní sportovci:

Oberhof je německé město v spolkové zemi Durynsko. Nachází se na hřebenu pohoří Durynský les v nadmořské výšce nad 800 metrů.

Oberhof ist eine Landstadt im Landkreis Schmalkalden-Meiningen in Thüringen (Deutschland). Sie liegt am Kamm des Thüringer Waldes auf etwa 815 m ü. NHN in der Nähe des Rennsteigs.


Obsah a význam konvence.

V této dohodě se srbský kníže Milan Obrenović zavázal k celé řadě povinností vůči svému velkému a mocnému severnímu sousedu. Především slíbil, že jeho zahraniční politika vůči Rakousko-Uhersku bude vždy přátelská, že se nebude vměšovat do záležitostí na jeho území (tzn. iniciovat prosrbskou propagandu mezi Srby obývanými oblastmi mocnářství), ani tolerovat protirakousky zaměřenou podvratnou činnost na svém území, a že neučiní na zahraničněpolitické scéně žádné významnější rozhodnutí, např. vstoupením do nějakého politického spolku, bez souhlasu Vídně. Zato získal příslib, že jej Rakousko uzná za srbského krále. Pokud by panovaly příhodné mezinárodní podmínky, pak mohl počítat i s rakouskou podporou srbské expanze na jih Balkánu. V případě válečného stavu s jinou zemí deklarovala druhá smluvní strana neutralitu.  Následně po podepsání tohoto dokumentu (za srbskou stranu dokument podepsali tehdejší ministr zahraničí Milutin Garašanin a financí Čedomilj Mijatović, oba z vlády Milana Piroćance) byla podepsána ještě jedna smlouva, na základě které se Srbsku otevřel rakouský a uherský trh. To tak mohlo bez jakýchkoliv překážek vyvážet na sever především svoji zemědělskou produkci.  Přípravy tohoto dokumentu, který by Srbsko pevně svázal s Rakousko-Uherskem, se odehrávaly již před tzv. Berlínským kongresem, který přiznal Srbsku formálně nezávislost na Osmanské říši. Rakousko-Uhersko proto tolerovalo jak vyhlášení Srbska královstvím v roce 1882, tak také pomohlo Bělehradu v případě válečné porážky s Bulharskem v roce 1885 vyjednat nejprve příměří a potom mírovou dohodu.  Milan I. Obrenović, který se díky této alianci stal králem, koncipoval zahraniční politiku Srbska především s ohledem na rozšíření vlivu do oblasti Makedonie a na další území, která mohlo Turecko při své slábnoucí úloze na Balkáně ztratit; myšlenka agitovat ve prospěch bosenských či vojvodinských Srbů, stejně jako orientace na Rusko mu proto nepřipadala příliš důležitá. Rakousko-uherská zahraniční politika v této době sledovala zájem výrazně omezit roli Petrohradu na Balkáně, a proto podepsání dohody považovala Vídeň za velmi výhodné. Později byla ale tato aliance přeceňována a vykládána ve smyslu faktického protektorátu Rakouska-Uherska nad Srbskem. Skutečnou váhu a platnost však pozbyla dávno před svržením dynastie Obrenovićů, k němuž došlo v roce 1903.

Tajná konvence (v srbštině "Тајна конвенција", německy "Geheime Konvention") byla tajná dohoda, podepsaná mezi představiteli Rakousko-Uherska a Srbska dne 28. června 1881. Na jejím základě byla vytvořena rakousko-srbská aliance.

Als Geheimvertrag zwischen Österreich-Ungarn und Serbien oder auch Geheime Konvention wird das 1881 aus einem Handelsvertrag (6. Mai) und einem Bündnisvertrag (28. Juni) bestehende Vertragswerk bezeichnet, welches mehrere geheime Zusatzklauseln enthielt. Mit dem Geheimvertrag erkannte Serbien faktisch die Suzeränität Österreich-Ungarns an.


Základní charakteristika.

Základem celé hry je mapa, po které se může hráč pohybovat a vykonávat na ní nejrůznější věci. Vykonávat různé práce, duelovat, být v bitvě o pevnost, vyrábět, plnit úkoly a denní výzvy. Příkazy se řadí do příkazové řady, každý hráč může zadat do fronty až 4 příkazy (mimo použití prémiových výhod). Cílem hry u většiny hráčů je nejdříve dosáhnout nejvyšší úrovně, což trvá v závislosti na tom, kolik peněz do hry investujete a jakou máte taktiku, tři čtvrtě až 2 roky. Za každou práci, za každý duel, za každou bitvu o pevnost a za další akce dostane hráč většinou nějaké zkušenosti, peníze a občas Union Pacific dluhopisy. Pomocí zkušeností dosahuje hráč vyšších úrovní, za peníze si může koupit různé vybavení, které mu přidává různé bonusy nebo je potřebujete k úkolům. UP dluhopisy může hráč využívat v UP shopu, ve kterém si můžete kupovat různé speciální vylepšení.

Úrovně, zkušenosti a schopnosti.

Zkušenosti lze získat z valné většiny akcí vykonaných ve hře. K dosažení další úrovně je potřeba určitého počtu zkušeností a čím vyšší úroveň hráč má, tím více zkušeností k dosažení další potřebuje. Jakmile dosáhne daného počtu zkušeností, postoupí automaticky do další úrovně. Za každou dosaženou úroveň ve hře dostane hráč možnost přidělit 1 atribut a 3 schopnosti. Hráč, který již dosáhl 15. úrovně si může vybrat tzv. charakterovou skupinu (Dobrodruh, Voják, Dělník nebo Duelant). Získá charakterové vlastnosti, výhody a herní pravděpodobnosti. Schopností je dohromady 20, atributů 4, pod každý atribut patří 5 schopností. Když si dá hráč bod do určitého atributu, zvýší se všechny schopnosti pod něj spadající o 1. Každá schopnost se hodí k vykonávání různých herních akcí. Do duelů se hodí určité schopnosti a na stavbu města zase jiné. Po dosažení úrovně 150, hráč už nemůže svůj počet schopností navyšovat, jedině získávat malé množství z úkolů nebo na některých světech nakupovat za reálné peníze.

Energie.

Každý hráč má možnost mít až 100 energetických bodů (bez použití placených výhod). K vykonávání každé práce potřebuje:

Zdraví.

Hráč má na začátku možnost mít 100 bodů zdraví. Tento počet se navýší každou úroveň o 10 a také se navýší každým bodem ve schopnosti zdraví o 10 (různé charaktery mají ještě různé další bonusy). O zdraví může přijít hráč při práci (nestává se často a pokud ano, ubere velmi málo bodů), v duelech a v bitvách o pevnost. Nesníží se tím počet bodů zdraví, které lze získat, ale jen dočasný počet bodů aktuálního zdraví. Zdraví se automaticky samo pomalu doplňuje na maximální úroveň jednotlivých hráčů. Doplňování se zrychlí spaním v hotelu nebo v kasárnách nebo požitím speciálních bonusů. Když po nějaké aktivitě dosáhne počet bodů zdraví nuly, dostane se hráč do mdlob (ve hře nelze zemřít). Sebere mu to automaticky všechnu energii, všechny peníze v hotovosti, zruší všechny zadané příkazy a vrátí do svého domovského města (pokud město hráč nemá, zůstane na místě), kde automaticky systém zadá spánek v hotelu.

Růst.

Hráč není v této hře ze začátku nijak vybaven. Hra začíná že se vaše postavička objeví u té nejlehčí práce. V salonu je k dispozici první úkol pojmenovaný První Kroky.  Hra je rozdělena na takzvané Světy, z nichž jeden si hráč při registraci nutně musí vybrat a následně v něm hrát. Hráč může hrát i na více světech, ale všechny postavy jsou na sobě vzájemně nezávislé. V každém Světě je určitý počet hráčů, měst apod. Pokud se tedy chce hráč stát členem nějakého města, jehož zakladateli jsou jiní hráči, musí o členství požádat.  Hráči se mohou duelovat, obchodovat, zakládat pevnosti, aliance, města, apod v čemž tyto atributy, schopnosti atd. hrají největší roli.

Hodnosti.

V případě města a jeho zakladatele má zakladatel největší práva. Svým spoluhráčům, kteří jsou v jeho městě může přidělit hodnost:

Přátelé.

S updatem 1.33 přišla do hry The-West mimo jiné i inovace v podobě odměn za pozvání hráčů do hry. Odměny jsou připraveny jak pro pozvané hráče, tak i pro autory pozvánek. Pro pozvané hráče je připraven úvodní dárek v podobě Buffalo Billova sedlová taška, ve které můžete najít nejrůznější předměty.  Pro hráče, který pozvánku poslal, jsou odměny připraveny v průběhu hry podle toho, jak se pozvaní hráči rozvíjejí. Odměny se rozdělují za dosažené body, které se získávají rozrůstáním pozvaných hráčů. Body narůstají zároveň s narůstáním úrovně pozvaného hráče. Zásluhu na přidělování tzv. "bodů přátelství" má ovšem i počet utracených nuggetů pozvaného hráče. Body přátelství se rozdávají pouze za pozvané hráče na jednom světě, nikoliv za všechny světy dohromady. Zároveň se body nepřičítají za počet hráčů, které máte v přátelích.  Za každého přítele se navíc získává 10 UPD ( Union Pacific Dluhopisů) avšak až potom co udělá level 10.

UP Dluhopisy.

Union Pacific Dluhopisy získáváte plněním denních úkolů, které lze nalézt při práci či denním přihlášením. Také je lze získat za bitvy o pevnosti. Za UP Dluhopisy si hráč může koupit věci, které jsou za $ neprodejné.

Nuggety.

Nuggety můžeme v této hře považovat za urychlení a zjednodušení určitého děje či práce. Charakteristicky to jsou cenné kovy, avšak v této hře takovýto zlatý nugget nelze použít jako prodejný předmět.  Nuggety nikde ve hře hráč nenajde. Hráč je může získat pouze zasláním SMS s heslem INNO na číslo 9030950. Počet nugget a druh platby, nebo čekat každý týden na 15 nuggetů za aktivitu.. Termíny jsou:

The West nebo také The-West je celosvětová online RPG hra založena v dubnu 2008 firmou InnoGames. Jak už z žánru vyplývá, hru může hrát téměř kdokoliv. Ve hře se ocitáte někdy v 19. století na americkém jihozápadě, přičemž se hráč může více cítit jako ve westernu. Každý hráč této hry si buduje svou osobnost. Někdo tedy tím, že se snaží dosáhnout co nejvyšší úrovně, které jsou ve hře možné, a někdo se zase snaží budovat město, které bylo jím samotným či jiným hráčem založeno.

The West ist ein im April 2008 veröffentlichtes Browserspiel des Unternehmens InnoGames. Bei dem im Wilden Westen angelegten Rollenspiel können die Spieler eine Karriere als Arbeiter, Abenteurer, Duellant oder Soldat starten. Über Arbeiten, Duelle, Fortkämpfe und verschiedene Aufgabenreihen („Quests“) entwickeln sie im Laufe des Spiels ihre Fähigkeiten. Das in mehreren Sprachen angebotene Spiel verteilt sich auf unabhängige virtuelle Welten mit zwischenzeitlich über 17 Millionen aktiven Spielern in 19 Sprachversionen.


Recepce Kafkova díla ve východním bloku.

Po druhé světové válce se Kafka na Západě zařadil mezi nejvýznamnější a nejčtenější autory moderny, v zemích východního bloku však byl až do pozdních padesátých let zavrženým autorem, což platilo zvláště pro Sovětský svaz a NDR. Před rokem 1960 se již objevují první vydání jeho povídek v Maďarsku a Jugoslávii. Dogmatické odsudky marxistické literární kritiky se ale zmírňovaly jen pozvolna. Když byla např. v NDR v roce 1962 publikována v literárním časopise "Sinn und Form" Sartrova řeč o Kafkovi, byl jeho šéfredaktor Peter Huchel okamžitě propuštěn. Překlady "Procesu", které v Polsku a Československu existovaly již dvacet let, vycházely teprve po roce 1958. V Československu pak mělo Kafkovo dílo příchuť zakázaného ovoce, což platilo zvláště pro uměleckou avantgardu: sedmnáctiletý Ivan Martin Jirous už v roce 1961 přepisoval starší překlady a nechával je kolovat jako jedny z prvních samizdatů. Konaly se první výstavy s kafkovskými náměty, řada umělců se již tehdy Kafkou ve své tvorbě inspirovala.

Liblická konference (27. a 28. května 1963).

Myšlenka na uspořádání konference o Kafkovi.

Když se blížilo 80. výročí Kafkova narození, bylo členům Komise československých germanistů při Československé akademii věd jasné, že nezareagovat na toto jubileum by se rovnalo mezinárodní ostudě. V zápisu ze schůze Komise z 15. září 1962 je uvedeno: ""Na základě rozmluvy dr. Reimana s Kautmanem a Kusákem... (bylo usneseno) projednat způsob oslav 80. výročí narození F. Kafky, případné umístění pamětní desky na místě jeho rodného domu."" František Kautman navrhoval zřízení Kafkova muzea, což bylo zamítnuto jako nerealizovatelné, myšlenku na uspořádání mezinárodní vědecké konference však vědci jednohlasně přijali. Autorství této myšlenky je dodnes sporné, podle svědectví Alexeje Kusáka s nápadem přišel on a František Kautman, Pavel Reiman se pak měl zasloužit o to, že projekt konference byl nakonec politicky prosazen.

Předsednictvo a účastníci.

27. a 28. května 1963 se na zámku v Liblicích u Mělníka konala konference jejímž cílem bylo: 1) zhodnotit Kafkovo dílo z pozic marxismu-leninismu. 2) přispět do diskuse o Kafkovi stanoviskem československé literární vědy. 3) poukázat na vhodnost zkoumání jeho díla v kontextu Prahy a Čech. V předsednictvu zasedli: Alois Hofman, Marie Majerová, Pavel Reiman, Eduard Goldstücker. Z Československa se zúčastnili: Otto F. Babler, Josef Čermák, Dagmar Eisnerová, Ivo Fleischmann, Norbert Frýd, Jiří Hájek, František Kautman, Karel Krejčí, Alexej Kusák, Josef B. Michl, Pavel Petr, Jiřina Popelová, Petr Rákos, Ivan Sviták, Pavel Trost a Antonín Václavík. NDR zastupovali: Klaus Hermsdorf, Kurt Krolop, Werner Mittenzwei, Helmut Richter, Anna Seghersová, Ernst Schumacher. Rakousko: Ernst Fischer. Francii: Roger Garaudy. Polsko: Roman Karst. Maďarsko: Jenő Krammer. Jugoslávii: Dušan Ludvik. Jednalo se tedy o germanisty, literární historiky, filosofy a další vědce, kteří buď z východního bloku přímo pocházeli, nebo sympatizovali s nějakou formou marxismu. Sovětští germanisté pozváni nebyli. Max Brod, který 27. května slavil 79. narozeniny, se omluvil pro společenské povinnosti v Izraeli a pozdravil účastníky dopisem.

Témata referátů.

Vedle úvodních referátů zaznělo 27 diskusních vystoupení domácích i zahraničních účastníků, která byla po konferenci vydána v českém znění či překladu ve sborníku: "Franz Kafka : Liblická konference 1963". Z českých příspěvků jsou pozoruhodné zvláště ty, které záměrně vystupují z dobového marxistického diskurzu a přinášejí nečekané poznatky o Kafkově díle. Za zmínku stojí esej Ivana Svitáka "Kafka - filosof", v němž je spisovatelův myšlenkový svět vykládán v duchu existencialistické filosofie. Dále diskusní příspěvek Petra Rákose poukazující na mnohoznačnost či univerzálnost Kafkových děl, která lze číst v různých rovinách (např. nahradit právnickou terminologii v "Procesu" terminologií lékařskou). Zajímavá je rovněž hutná glosa Pavla Trosta o možnostech hermeneutických postupů při zkoumání významové mnohovrstevnatosti Kafkových textů. Konference dále přinesla zprávu o nových kafkovských dokumentech (Josef Čermák), úvahy o moderním umění (Roger Garaudy), analýzu spisovatelova vztahu k české literatuře (František Kautman) a pojednání o překladech Kafky do češtiny (Otto F. Babler). Přednesené referáty dodaly nové impulzy k dalšímu výzkumu a poznávání Kafkova života a díla a významně přispěly k jeho "odtabuizování" v zemích východního bloku.

Diskuse.

V průběhu konference došlo k názorovým konfrontacím a otevřené diskusi. Zásadní polemický střet se odehrál mezi Goldstückerem a Klusákem ve věci (mezi marxisty tehdy převažujících) sociologických přístupů při zkoumání literatury. Goldstücker zdůraznil, že pro interpretaci spisovatelova díla je nezbytná znalost pražského prostředí, což Klusák odmítl jako příliš limitující. Po příspěvcích zástupců delegace z NDR, z nichž např. Klaus Hermsdorf uvedl, že Kafka ztělesňuje lidskou kapitulaci a nepřekonatelné odcizení, a proto nemůže "ničím přispět k budování socialismu", vyvstal rozpor mezi dogmaticky smýšlejícími marxisty a marxisty, kteří byli ochotni některá zastaralá literárně historická stanoviska z doby stalinismu kriticky přehodnocovat. Slovy německého filologa Ehrharda Bahra: ""Tato konference byla víc než literárním kolokviem, byla to politická událost"".

Recepce Liblické konference.

Liblická konference měla významný vliv na intelektuální debaty v Československu, NDR, a v Sovětském svazu. Stala se jedním z impulzů pro krátké období politického a společenského uvolnění v Československu, které skončilo příchodem vojsk zemí Varšavské smlouvy v srpnu 1968. V období normalizace byla konference oficiálně vydávána za jeden z ideových zdrojů kontrarevoluce v ČSSR. Walter Ulbricht ji pak ve stejném duchu označil za okamžik opuštění cesty socialismu. 24. a 25. října 2008 se v Liblicích konala vzpomínková konference "Kafka a moc", jejíž účastníci se snažili po 45 letech zodpovědět, jaký byl vztah Kafkova díla a událostí, které vyvrcholily v roce 1968. Německý historik Jürgen Danyel uzavřel setkání slovy, že konference v Liblicích v roce 1963 byla silně politicky laděnou, dobře veřejnosti "prodanou" akcí, která změnila život mnoha jejím účastníkům.

Liblická konference, zvaná též kafkovská, přesným názvem však konference "Franz Kafka" (1963: Liblice, Mělník, Česko) byla první mezinárodní konferencí k tématu pražské německé literatury, která později vešla do dějin jako určitý mezník v procesu demokratizace Československa a jako jedna z předzvěstí pražského jara v roce 1968. Setkání na zámku v Liblicích u Mělníka bylo věnováno Franzi Kafkovi, jehož dílo sice nebylo ve východním bloku výslovně zakázáno, bylo však považováno za pokleslý produkt buržoazní dekadence.

Die Kafka-Konferenz, auch Liblice-Konferenz von 1963, eine internationale Tagung des tschechoslowakischen Schriftstellerverbandes, ging später in die Geschichte als ein Markstein des Demokratisierungsprozesses ein, von dem aus wichtige Impulse für den Prager Frühling von 1968 ausgingen. Die Tagung auf Schloss Liblice beschäftigte sich mit der Wirkung des damals im Ostblock noch weitgehend verbotenen Schriftstellers Franz Kafka und mit dem Phänomen der Entfremdung.


Poloha.

Městečko se rozkládá v nadmořské výšce 340 až 375 metrů na návrší, mírně se sklánějícím k severovýchodu ke Slanému, na jihozápadě přecházejícím do roviny, táhnoucí se ke Kačici. Jeho střed tvoří rozlehlé protáhlé náměstí, jímž po délce probíhá hlavní silnice. V horní (západní) části náměstí stojí kostel Nejsvětější Trojice a sousoší Nejsvětější Trojice a v jeho sousedství zámek.

Historie.

Nejstarší zmínka pochází z roku 1252, kdy se jako majitel zdejší tvrze připomíná vladyka Boleslav ze Smečna ("Bolezlav de Zmecen"). Roku 1418 zakoupil ves Smečno i s tvrzí Markvart z Martinic a s rodem Martiniců byly dějiny Smečna spojeny po dalších pět století. Markvartův syn Bořita, dvořan králů Ladislava Pohrobka a Jiřího z Poděbrad kolem roku 1460 rozšířil a přestavěl tvrz. Bohatnoucí Martinicové postupně rozšířili své smečenské panství na 17 vesnic a zařadili se mezi panské rody. Na žádost Hynka Bořity z Martinic, pozdějšího nejvyššího zemského sudího, povýšil 26. května 1510 král Vladislav Jagellonský ves Smečno na městečko pod novým názvem Muncifaj (z latinského "Mons fagi" = "„Buková hora“"); toto jméno, byť oficiálně užívané až do 19. století se však nevžilo. O pět let později, 28. prosince 1515, bylo Smečno učiněno městem, přičemž mu byl polepšen znak, udělený při prvním povýšení. Za Jiřího Bořity z Martinic byla v 80. letech 16. století zahájena přestavba pozdně gotické tvrze na mohutný renesanční zámek. Stavbu dokončil jeho synovec Jaroslav Bořita z Martinic, jeden z předních katolických politiků své doby. Jaroslav Bořita obratným využitím pobělohorských konfiskací ztrojnásobil svůj majetek a dosáhl hraběcího titulu a titulu vladaře domu smečenského. Ze škod třicetileté války se město brzy vzpamatovalo a skutečnost, že bylo sídlem jednoho z nejvlivnějších a nejbohatších šlechtických rodů v Čechách, přispívala k jeho rozkvětu.

Rok 1932.

V městě Smečno "(3205 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, četnická stanice, Společenstvo různých živností, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody (výběr): lékař, 2 autodílny, biograf Sokol, 2 brusírny, 3 cihelny, hodinář, 11 hostinců, hudební škola, 3 kapelníci, knihař, lékárna, obchod s obuví Baťa, 2 pily, Schwarzenberský pivovar, pletárna, 4 sadaři, Občanská záložna, Živnostenská záložna, stavební družstvo, 2 stavitelé, 3 včelařství, 4 velkostatky, obchod s vínem, 3 zahradnictví, železářství.

Školství.

Nachází se zde Základní škola Smečno, která je rozdělena do dvou částí. První až čtvrtý ročník spolu se školní družinou sídlí v budově na ulici Kačická. Výuka pátého až devátého ročníku se koná v budově na ulici Školská (tzv. Na boku).

Pamětihodnosti.

Centrum Smečna je chráněno jako městská památková zóna. V polích mezi Smečnem a Kačicí se nachází kamenný obelisk (pyrám), postavený roku 1847 na památku hraběte Karla Jana Nepomuka Clam-Martinice jeho úředníky.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost města v roce, kdy ke změně došlo:

Smečno je malé město ve Středočeském kraji, 7 km severozápadně od Kladna a 6 km jihozápadně od Slaného. Žije zde obyvatel.

Smečno, bis 1882 "Muncifaj" (deutsch "Smetschno", auch "Smeczno", "Smeczna", früher "Munzifay", "Muncifay") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer nordwestlich von Kladno und gehört zum Okres Kladno.


Vývoj.

Provoz tančíků CV 29 ukázal řadu nedostatků vozidel této konstrukce, především špatné odpružení, jím způsobené otřesy a umístění osádky tanku ve stejném prostoru s motorem což, především během přesunu, osádky velice vyčerpávalo. V roce 1931 proto byly postaveny dva prototypy (první bez nástavby, druhý s nástavbou a výzbrojí jednoho kulometu) vylepšeného tančíku "C.V. 3" s prodlouženým podvozkem, který výrazně zlepšoval jízdní vlastnosti vozu v terénu a umožňoval také oddělit prostor osádky od motoru. Výrazně se zlepšil i systém odpružení. Po zkouškách byl tank přijat pro sériovou výrobu pod označením "L3/33". Celkem bylo vyrobeno přibližně 2500 kusů tanku "L3" všech verzí (poslední 17kusová série, vyrobená na přání Němců, byla dodána až v roce 1944).

Konstrukce.

L3/33.

Korba tančíku L3/33 byla hranatá, pancéřování nýtované. Stroj poháněl motor SPA o výkonu 43 hp. Podvozek sestával z dvojice hnacích kol vpředu, sedmi pojezdových kol a napínacího kola vzadu. Výzbroj byla uložena v čelním pancíři nástavby korby. Dva předsériové stroje byly vyzbrojeny vodou chlazeným kulometem Revelli-Fiat ráže 6,5 mm. První série vozů byla vyzbrojena vzduchem chlazeným kulometem Fiat 14 ráže 6,5 mm. U druhé série (po 490. kus) byla výzbroje zesílena na dva kulomety Fiat 35 ráže 8 mm (2170 nábojů). Ještě později byly montovány (zpětně i do starších kusů) kulomety Breda 38 ráže 8 mm. Stroj se vyráběl od roku 1934.

L3/35.

Vzhledem k zastarávání byl tančík modernizován, a tak vznikl typ Carro Veloce L3/35, u kterého bylo zesíleno pancéřování a zvýšen dojezd. Stroj byl vyzbrojen dvěma kulomety Breda ráže 8 mm (byly zkoušeny i kulomety ráže 13,2 mm). Oba kulomety se nacházely v miniaturní věžičce uložené v čelním pancíři. Vizuálně se lišily pancířem, uchyceným pomocí nýtů.

L3/38.

Tato verze měla odlišné uspořádání podvozku se čtyřmi pojezdovými koly na každé straně, spojenými po dvou.

Plamenometný tank.

Carro Lancia Fiamme L3/35 - plamenometná verze tančíku. Do výzbroje byla přijata v srpnu 1935. Tato verze nebyla příliš úspěšná, protože do vlastního tanku se vešla pouze 25litrová nádrž zápalné kapaliny a umístění kapaliny v přívěsu naopak výrazně zhoršovalo jízdní vlastnosti tanku. Pro nedostatek vhodnějších vozidel byly plamenometné "L3/35" nasazeny do bojů druhé světové války. Naopak mostní tank L3/33 Gettaponto nebyl sériově vyráběn.

Bojové nasazení.

Tančíky Carro Veloce L3/33/35 byly italskou armádou používány v habešské válce, ve španělské občanské válce, při útoku na Albánii a v Řecku, během vojenských operací v Jugoslávii. V boji se ukázalo, že tančík, vyzbrojený pouze kulomety, není rovnocenným protivníkem pro obrněná vozidla či tanky protivníka. Během bojů v Africe proto byl dokonce neznámý počet tančíků přezbrojen 20mm kanónem Solothurn.

Habešská válka.

Na počátku habešské války, která vypukla 3. října 1935, Italové soustředili 239 tančíků typu "L3" (později byla nasazena i plamenometná verze). Hlavní úder byl veden z Eritrei a pomocný z Italského Somálska. Habeš se jim mohla bránit pouze 5–7 tanky, 6 obrněnými automobily a několika kusy protitankových děl ráží 20 a 37 mm (většina armády měla jen bodné a sečné zbraně). Problémy jim proto dělaly především extrémní přírodní podmínky a rozlehlost Habeše, která způsobovala potíže se zásobováním a časté ztráty kvůli poruchám. K závěrečnému útoku na hlavní město Addis Abeba, které padlo 5. května 1936, bylo nasazeno téměř 300 kusů "L3". Nasazení tančíků "L3" bylo po válce vyhodnoceno jako rozhodující pro italské vítězství, ukázalo se ale také, že pro ofenzivní akce je tančík slabě vyzbrojen a nedostatečně pancéřován.

Španělská občanská válka.

"L3" byl jediným italským tankem nasazeným ve španělské občanské válce. Itálie se v konfliktu postavila na stranu frankistů a poskytla jim finanční a materiální pomoc a dokonce i vojenské jednotky. Už 16. srpna 1936 bylo do Španělska dodáno prvních pět tančíků, určených pro výcvik. Dalších deset kusů bylo dodáno 29. září 1936 a v následujícím měsíci bojově nasazeno. Tančíky se v boji brzy setkaly s republikánskými lehkými tanky typu T-26, dodanými z SSSR, které je však svými parametry značně překonávaly (například měly kanón ráže 45 mm) a stejně nebezpečná pro ně byla i protitanková děla. Tančíky proto nemohly operovat samostatně, ale jen s doprovodem dalších jednotek (obrněné automobily, motocykly, dělostřelectvo, pěchota), které jim čistily cestu. Potvrdilo se tak, že je musí nahradit větší a silnější bojové vozidlo. Poslední tančíky byly dodány v prosinci 1938. Celkem jich bylo v boji ztraceno 56 kusů.

Invaze do Albánie.

Přibližně 150 tančíků "L3" bylo nasazeno při italské invazi do Albánie v dubnu 1939. Itálie tak získala předpolí pro plánovaný útok na Řecko a Jugoslávii.

Druhá světová válka.

Na prahu druhé světové války (15. srpna 1939) disponovala italská armáda 1320 kusy tančíků "L3". Mimo jiné jimi byly vyzbrojeny tři tankové divize (131. tanková divize Centauro, 132. tanková divize Ariete a 133. tanková divize Littorio).

Francouzská kampaň.

Do války Itálie vstoupila až 10. června 1940, krátce před francouzskou kapitulací a její tanky "L3" (více než 264 kusů) byly v oblasti alpské části Maginotovy linie nasazeny proti francouzským pozicím.

Africká kampaň.

V Africe se italská armáda potýkala s armádou britskou, přičemž hlavním bojištěm byla Libye a Egypt. Nejprve však Itálie dne 4. srpna 1940 napadla a dobyla Britské Somálsko což bylo, vzhledem k britské slabosti v této oblasti, posledním úspěšným nasazením tančíků (v dubnu následujícího roku už měli Britové velkou převahu a kromě znovudobytí Britského Somálska do jejich rukou padla i Italská východní Afrika). Na severoafrickém bojišti se tanky "L3", doplněné o lehké tanky M11/39, potýkaly s naprostou převahou britských tanků, především těch typu Matilda Mk II. Prosincová britská protiofenzíva také přinesla velké ztráty italských tančíků (britové ukořistili přibližně 400 italských tanků všech typů). Po této zkušenosti byl neznámý počet tančíků vybaven kanónem ráže 20mm, který mu poskytoval alespoň teoretickou šanci v boji proti jinému tanku. Tančíky byly přes svou nízkou bojovou hodnotu nasazovány až do roku 1942, kdy byly převedeny do týlu, především k výcviku.

Balkánská kampaň.

Italský útok na Řecko, jehož výchozím bodem byla již dříve okupovaná Albánie, začal 28. října 1940. V bojích byl nasazen i typ "L3", jež se však potýkal s velice těžkým a pro jeho nasazení nevhodným terénem. Italský útok nebyl úspěšný a Řecko bylo dobyto až s vydatnou pomocí Wehrmachtu. Tančíky byly použity také při útoku na Jugoslávii.

Zahraniční uživatelé.

V letech 1935–1936 bylo celkem 151 tančíků L3/33 a L3/35 dodáno do Maďarska, kde vytvořily základ jeho tankových sil a část jich byla Maďarskem nasazena během první poloviny druhé světové války. Šest kusů tančíku "L3" zakoupila, ještě před italskou okupací, Albánie. Rakousko mělo ve své výzbroji 72 tančíků vyzbrojené kulometem Schwarzlose, 18 stejně vyzbrojených tančíků zakoupilo Bulharsko. Brazílie převzala 23 kusů L3/38 vyzbrojené kulomety Breda 31 ráže 13.2 mm a později dalších 18 kusů s kulometem Madsen 8 mm.

Carro Veloce L3/33 byl italský tančík, který byl postaven dle britského originálu Carden-Loyd Mk.VI. a navazoval na svého předchůdce Carro Veloce 29, jež byl pro italskou armádu vyroben v 21 kusech. Typu L3 bylo postaveno přibližně 2500 kusů a byl bojově nasazen v habešské válce, španělské občanské válce i druhé světové válce.

Der L3/33 war eine italienische Tankette zur Zeit des Zweiten Weltkriegs. Vor dem Zweiten Weltkrieg waren die Tanketten die Hauptausrüstung der motorisierten Einheiten Italiens. Hauptsächlich in den 1930er-Jahren wurden etwa 1400 Stück produziert. Die Vorteile der Tanketten waren ihre geringe Größe, ihre Wendigkeit und die hohe Geschwindigkeit, was für die Aufklärung und Verstärkung von Infanterieeinheiten genutzt werden konnte.


Situace.

Souostroví Svatý Pavel a Amsterdam je tvořeno dvěma ostrovy, Svatý Pavel a Amsterdam, které se nacházející v nejopuštěnější části Indickém oceánu. Rozkládají se zhruba na 38° jižní zeměpisné šířky a 77° východní zeměpisné délky, jsou od sebe vzdálené asi 80 km. Leží přibližně ve dvou třetinách cesty z Afriky do Austrálie, k nejbližší pevnině, k Austrálii mají asi 3200 km. Jsou to nejvýchodnějšími ostrovy TAAF, geograficky je lze již řadit k Antarktidě.  Ostrovy jsou vulkanického původu, vznikly asi před 690 tisíci a dotvořeny byla asi před 400 až 200 tisíci léty. Zůstaly zde i sopečné kaldery, převažující horninou je čedič.

Podnebí.

Na ostrovech je mírné oceánské podnebí. Průměrná roční teplota je okolo 13 °C (v Praze 8 °C), srážky asi 1120 mm (v Praze 540 mm) a průměrná rychlost větru u hladiny moře dosahuje 7 m/sec (v Praze 4 m/sec).

Historie.

Větší ostrov objevil v roce 1522 Španěl Juan Sebastián Elcano a menší ostrov až o 100 let později spatřil Holanďan Haevick Claeszoonn. Větší ostrov v roce 1633 nazval Holanďan Antonio van Diemen jménem Nový Amsterdam, které bylo později zkráceno na Amsterdam. Menší ostrov objevitel pojmenoval dle své lodě Zeewolf, později dostal jméno Svatý Pavel. V roce 1792 byly započaty prvé průzkumy ostrovů a byly prohlášeny za francouzská území. Formálně byly ostrovy znovu vyhlášeny za francouzské v roce 1843, roku 1924 byly jako depandance připojeny k Madagaskaru.  V 18. a 19. století byly ostrovy základnou lovců tuleňů, kteří se na ostrovech v hojné míře pravidelně vyváděli svá mláďata. Z tuleňů získávali lovci tuk a hlavně cenné kožešiny. Koncem 19. století již byli tuleni vybiti a ostrovy zůstaly opuštěny, neuspěly ani pokusy Francouzů zřídit zde rybářské osady. Rokem 1870 započal na ostrově Amsterdam pokus chovat zde hovězí dobytek, ale již za rok byla stáda opuštěna. Ostrovy, které leží poblíž frekventované námořní trasy z Afriky do Austrálie, byly občas navštěvovány okolo plujícími loďmi, které zde mohly načerpat pitnou vodu i získat dříví na opravu. Po otevření Suezského průplavu v roce 1869 se dopravní trasy přesunuly severněji a ostrovy se dostávaly stále více do izolace.

Flora a fauna.

Flora utrpěla ekologické škody částečnou likvidaci autochtonních druhů hlavně na ostrově Amsterdam. Tam veliké škody dosud způsobuje zdivočelý hovězí dobytek, který se z původních pěti kusů rozrostl na celkový počet asi 2000, neúměrně sešlapává a spásá travnaté porosty. Ohrožuje i raritu ostrova, málo rozšířený strom "Phylica nitida" dorůstající do výšky 6 až 7 m. V době objevení ostrova rostl asi na jeho třetině výměry, dnes z něj jsou jen zbytky přežívající díky oplocení. Rostou zde běžné luční rostliny, bodláky, traviny, kapradiny, sítiny a poblíž rašelinišť rašeliníky, mechy i játrovky.  K původní ostrovní fauně patří hlavně druhy které zde jen přechodně hnízdí, jako albatrosi, buřňáci, chaluhy, rybáci, tučňáci a lachtani i rypouši. Jediným trvale zde žijícím ptákem je 10 až 12 cm velký, pestře zbarvený astrild vlnkovaný. Ve vodách poblíže ostrova se často objevuje kosatka dravá.  Dále zde volně žijí introdukováni savci myši a krysy, kočky, králíci a hovězí dobytek. V minulosti zde žili ještě psi, prasata a kozy. Všichni tito savci místní floře a fauně značně škodí lovem hnízdících zvířat, ničením jejich hnízdišť i neúměrným spásáním dostupné vegetace.

Přítomnost.

Od roku 1949 zde každoročně přebývá na základně Martin-de-Viviès na ostrově Amsterdam vědecká expedice, převážně zaměřená na oceánografií, meteorologii a studium vlivu atmosférického znečištění na vývoj počasí. Ostrovy včetně 12 mílového teritoriálního pásma okolo byly prohlášeny za přírodní rezervaci, kde je zakázán lov a vstup je možný jen na povolení.  V roce 1955 byly oba ostrovy začleněny do nově vzniklého distriktu Francouzská jižní a antarktická území. Nejsou zde trvale žijící obyvatele, tudíž ani volené orgány samosprávy. Vše spravuje prefekt sídlící v Saint-Pierre na ostrově Réunion (vzdáleném 2880 km), ten podléhá francouzskému Ministerstvu pro zámoří, které vede od června 2009 p. Brice Hortefeux.  Průmysl nebo zemědělství neexistuje. Veškerou dopravu v oblasti TAAF zajišťuje vědecká loď Marion Dufresne o délce 120 m a výtlaku 10 000 t, která mimo vlastního oceánologického výzkumu zajišťuje i zásobování výzkumníků na Amsterdamu a udržuje 4krát ročně spojení s Francii. Přístav ani letiště zde nejsou. Od roku 2019 jsou ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam a okolní moře (souhrnná plocha 201 km2) společně s Kerguelenami a Crozetovymi ostrovy součástí světového přírodního dědictví UNESCO.

Ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam (fr. Îles Saint-Paul et Amsterdam), jsou jedním z pěti distriktů francouzského zámořského teritoria s názvem Francouzská jižní a antarktická území (TAAF), které je přidruženým územím Evropské unie. Jedná se o oblast, která nikdy nebyla trvale obydlená.

Sankt Paul und Amsterdam () ist eine Inselgruppe im Indischen Ozean. Sie gehört politisch zum Territorium der Französischen Süd- und Antarktisgebiete und bildet dort den Distrikt "Îles Saint-Paul et Nouvelle-Amsterdam" (INSEE-Code 984 11).


Historie.

Soubor oficiálně zahájil svoji činnost vystoupením v Ústředním domě Rudé armády v Moskvě 12. října 1928 pod názvem Soubor rudoarmějské písně ("Ансамбль красноармейской песни"). Na počátku měl jen dvanáct členů – osm zpěváků, dva tanečníky, jednoho harmonikáře a jednoho recitátora – a vedl jej pozdější národní umělec SSSR Alexandr Vasiljevič Alexandrov, tehdy mladý profesor hudby z Moskevské konzervatoře. Soubor se později rozrostl až k zhruba dvěma stovkám členů. V průběhu 2. světové války se rozdělil na čtyři skupiny, které uskutečnily při odjezdech vojáků na frontu i přímo na frontách a v nemocnicích přes 1 500 vystoupení.  Nadšeného přijetí se Alexandrovcům dostalo v neděli 24. dubna 1955, když přijeli vlakem do Košic k oslavám desátého výročí osvobození Československa Sovětskou armádou. Na stanicích, kudy vlak projížděl, je vítali zaměstnanci ČSD, obyvatelé přilehlých obcí i mládež.  V roce 1946 se po smrti zakladatele jeho jméno dostalo i oficiálně do názvu souboru. Jeho vedení převzal po svém otci Boris Alexandrovič Alexandrov. Se souborem vystupoval po celém světě až do roku 1986, kdy odešel v hodnosti generálmajora do důchodu. Po něm vedení Alexandrovců převzal v roce 1994 jako umělecký vedoucí a dirigent nejprve Viktor Alexejevič Fjodorov, kterého po jeho smrti v roce 2002 nahradil současný hlavní dirigent Vjačeslav Korobko. Provozním ředitelem souboru je Viktor Kadinov, hlavním sbormistrem Jurij Uchov.  V roce 2007 byl založen pěvecký soubor Mladí Alexandrovci, který měl své první vystoupení na zimním stadionu v Jihlavě 13. června 2009.

Havárie letadla.

25. prosince 2016 ráno se po mezipřistání v Soči zřítilo do Černého moře několik kilometrů od břehu ruské letadlo Tu-154 na trase z Moskvy na ruskou vojenskou základnu v syrské Latákii s 92 lidmi na palubě, z čehož 64 cestujících byli členové pěvecké části sboru. Leteckou havárii pravděpodobně nikdo z letadla nepřežil. Až na tři sólisty, Vadima Anaňjeva, Valerije Gavvu a Borise Ďjakova, kteří se zbytkem složení necestovali, pěvecká část sboru Alexandrovců (nejvýznamnější spolu s orchestrální) tragédií zanikla.  Soubor v době letecké tragédie měl 186 členů včetně devíti sólistů a 64 zpěváků mužského sboru, 38 členů orchestru a 35 tanečníků a tanečnic.  Část zahynuvších umělců byla dne 16. ledna 2017 pohřbena s vojenskými poctami na Federálním vojenském pamětním hřbitově v Moskvě.

Alexandrovův soubor písní a tanců, plným současným oficiálním názvem Akademický soubor písní a tanců Ruské armády A. V. Alexandrova (rusky Академический ансамбль песни и пляски Российской Армии имени А. В. Александрова), více však známý jako Alexandrovci, je pěvecký a taneční soubor, který byl oficiálním armádním uměleckým souborem Rudé armády bývalého Sovětského svazu (nyní Ruské armády Ruské federace). Jeho členové jsou výhradně muži, vybíraní ve velmi přísných konkursech. Jejich představení se skládají jak z ruských národních či zlidovělých písní (např. "Kaťuša" a "Kalinka"), tak církevních skladeb (např. "Ave Maria"), ale provozují i moderní hudbu. Po rozpadu Sovětského svazu vystupovali mj. před církevními hodnostáři jak v Rusku, tak v zahraničí, dokonce i před papežem Janem Pavlem II. Zpívali také na koncertech se známou finskou hudební skupinou Leningrad Cowboys.

Das Alexandrow-Ensemble (eigentlich: ) ist ein Soldatenchor aus Russland, der am 12. Oktober 1928 in Moskau von Alexander Alexandrow, dem späteren Komponisten der Nationalhymne der Sowjetunion (heute offizielle Nationalhymne Russlands), gegründet wurde. Bei einem Flugzeugabsturz am 25. Dezember 2016 starben 64 Mitglieder des Ensembles. Er ist unter anderem auch als „Chor der Roten Armee“ bekannt.


Technické specifikace.

Motor.

Automobil pohání zážehový, vidlicový osmiválec uložený podélně před zadní nápravou o objemu 4,5 litru. Motor poskytuje výkon 127 koní na litr objemu, což je zatím rekordní hodnota u atmosféricky plněných motorů. 80 % točivého momentu je k dispozici už při 3 250 ot/min. Motor je, jako první umístěný před zadní nápravou ve voze Ferrari, vybaven přímým vstřikováním paliva.

Převodovka.

Standardní převodovkou je 7stupňová dvouspojková převodovka Getrag, podobně jako u modelu California. "458 Italia" není dostupný s tradiční manuální převodovkou, proto je čtvrtým modelem Ferrari (první tři jsou Enzo, Challenge Stradale a 430 Scuderia), které nejsou v nabídce s manuální převodovkou. Jde o první hlavní model, který není nabízen s manuální převodovkou.

Řízení.

Zavěšení automobilu obstarávají na přední nápravě dvojitá příčná trojúhelníková ramena a víceprvkové zavěšení na zadní nápravě spolu s E-Diff a F1 Trac systémy regulace prokluzu, které jsou určené k lepšímu ovládání vozu v zatáčkách a zlepšení průběžného zrychlení o 32 % v porovnání s předcházejícími modely.  Kompozitní brzdy z uhlíkových vláken a keramiky nesou název Ferrari/Brembo CCM, společně se systémem ABS zkrátily brzdnou dráhu ze 100 km/h na délku 32,5 metru.  Adaptivní magnetorheologické tlumiče SCM2 (Sospensioni a Controllo Magnetoreologico) jsou výsledkem spolupráce s firmou Delphi.

458 Challenge.

Tato verze modelu "458" byla prezentována na "Ferrari Annual Dealer Meeting" dne 14. července 2010. Ferrari tvrdí, že jejich nejnovější "Challenge" dokáže zvládnout kolo na okruhu Fiorano v čase 1:16,5, což je o dvě sekundy méně, než jeho předchůdce "F430 Challenge" a jen o 0,2 s víc než model FXX.

458 Italia GTC.

Ferrari odhalilo jejich nové závodní auto GT2 pro rok 2011. 458 GT2 upustilo od použití součástky „flex splitter“, kterou můžeme najít u silničních verzí a nahradio ji více konvenčním sacím ventilem, se kterým vzduch uniká otvory v kapotě. Podle nových nařízení, 4,5litrový motor dává 470 k, což je méně než silniční verze, "F430 GTE" a "458 Challenge". Dvouspojková převodovka s řazením pádly pod volantem je ponéchána od doby, kdy to pravidla v roce 2011 povolily. 6 vozů "Ferrari 458 Italia GTC" je na startovní listině v závodě 24 hodin Le Mans 2011, jsou doprovázeny 4 staršími "F430 GT2".

Ferrari 458 Italia je sportovní automobil firmy Ferrari, který je nástupcem F430. Veřejnosti byl představen na autosalonu ve Frankfurtu 15. září 2009.

Der Ferrari 458 ist ein Sportwagen des italienischen Herstellers Ferrari. Der 458 ist der Nachfolger des Ferrari F430 und wurde der Öffentlichkeit auf der IAA im September 2009 vorgestellt. Sein Nachfolger ist der Ferrari 488.


Popis.

Šeferdie jsou dvoudomé, opadavé nebo řidčeji stálezelené ("Shepherdia rotundifolia") keře s jednoduchými vstřícnými listy. Listy i letorosty jsou pokryté šupinovitými trichomy. Listy jsou celokrajné, řapíkaté, bez palistů. Květy jsou drobné a nenápadné, čtyřčetné, jednopohlavné, uspořádané v klasech nebo v hroznech. Koruna chybí. Samčí květy obsahují 8 tyčinek. Samičí mají semeník uzavřený v kališní trubce a vyniklou čnělku. Plodem je dužnatá peckovice.

Rozšíření.

Rod šeferdie obsahuje pouze 3 druhy. Vyskytují se výhradně v Severní Americe. Největší areál výskytu má šeferdie kanadská ("Shepherdia canadensis"), jejíž areál sahá od polárního kruhu až po Arizonu a Nové Mexiko. Šeferdie stříbřitá ("Shepherdia argentea") se vyskytuje ve středních a západních oblastech USA a jižní Kanadě. Stálezelený druh "Shepherdia rotundifolia" je endemit Colorado Plateau v jz. USA.

Význam.

Šeferdie se občas pěstují jako okrasné dřeviny, nápadné zejména stříbřitým olistěním a výraznými červenými plody. V České republice je pěstována šeferdie stříbřitá ("Shepherdia argentea"), jiné druhy nejsou uváděny ani ze sbírek botanických zahrad.  Šeferdie stříbřitá má sladkokyselé, jedlé plody. Plody šeferdie kanadské jsou rovněž jedlé, avšak mdlé chuti.  Některé opadavé druhy tohoto rodu lze použít v ČR jako okrasné rostliny. Mají nápadné plody. Lze je použít do skupin, nebo jako solitéry.

Pěstování.

Opadavé šeferdie jsou celkem nenáročné dřeviny. Nároky, ošetřování i využití jsou podobné jako u rakytníku. Daří se jim v propustných, písčitých půdách a snášejí i půdy vápenaté. K získání plodů je nutno vysadit obě pohlaví, neboť jsou dvoudomé. Množí se výsevem stratifikovaných semen nebo hřížením, šeferdii stříbřitou lze množit i kořenovými výběžky. Lze je také roubovat v zimě na rakytník řešetlákový nebo hlošinu okoličnatou či hlošinu mnohokvětou.

Šeferdie ("Shepherdia") je rod vyšších dvouděložných rostlin z čeledi hlošinovité ("Elaeagnaceae"). Český název se někdy přepisuje jako šeperdie nebo dokonce shepherdie. Jsou to opadavé nebo stálezelené keře se stříbřitým olistěním, drobnými květy a nápadnými červenými plody. Vyskytují se v počtu 3 druhů v Severní Americe. V České republice je zřídka pěstována šeferdie stříbřitá jako okrasná a sbírková dřevina. Má jedlé plody.

Die Büffelbeeren ("Shepherdia") sind eine Gattung der Ölweidengewächse (Elaeagnaceae). Büffelbeeren wachsen überwiegend strauchförmig, können jedoch auch kleine Bäume bilden. Sie tragen kleine rote, orangefarbene oder graue Früchte. Drei nordamerikanische werden zu dieser Gattung gerechnet. Die drei Arten sind in gemäßigten Gebieten Nordamerikas verbreitet.


Mládí a rodina.

Narodil se ve vesnici Akimoviči poblíž města Orhei v dnešním Moldavsku, tehdy součásti Ruského impéria. V mládí se zapojil do revolučních organizací a v roce 1885 byl carskými úřady zatčen. Aktivní byl i v organizaci Chovevej Cijon. Studoval inženýrskou školu ve Francii se zaměřením na výrobu skla.  Jeho manželkou byla Zina Dizengoffová, po které je pojmenováno Dizengoffovo náměstí v Tel Avivu.

Začátky v Palestině.

Roku 1892 ho baron Edmond James de Rothschild vyslal do tehdejší turecké Palestiny, aby v rámci podnikatelského a osadnického komplexu, který Rotschild v Palestině budoval, pomohl se založením továrny na sklo v Tantuře. Podnik ale byl v roce 1894 zrušen, když se ukázalo, že místní písek není vhodný pro produkci skla. Dizengoff se roku 1897 vrátil do Ruska a usadil ve v Oděse a zapojil se do sionistického hnutí. Účastnil se sionistických kongresů. Podporoval britský ugandský program (návrh zřídit židovský stát v Africe), ale roku 1904 založil také organizaci Ge'ula, zaměřenou na výkup pozemků v Palestině do židovského vlastnictví. V roli ředitele této společnosti se v září roku 1905 vrátil do Palestiny v rámci imigrační vlny zvané druhá alija. Usadil se v tehdy převážně arabském městě Jaffa.

Založení Tel Avivu.

Roku 1909 byl Dizengoff mezi 66 rodinami, které se rozhodly založit severně od Jaffy novou židovskou čtvrť nazvanou Tel Aviv a v prosinci roku 1910 stanul v čele místní samosprávné rady. Jeho dům v Tel Avivu se stal střediskem místního společenského života. Během první světové války se zpočátku snažil deklaroval loajalitu k turecké říši (dokonce začal na veřejnosti nosit turecký fez), ale v průběhu války byl stejně nakonec osmanskými úřady deportován do Damašku, kde zůstal až do závěru války.  V letech 1917–1919 byl členem sionistické exekutivy a zodpovídal za její odbor pro obchod a průmysl. Založil také politické hnutí ha-Ezra, které mělo sdružovat středostavovské židovské vrstvy v Palestině. V té době byl Dizengoff kritizován Itamarem ben Avim spolu s několika dalšími sionistickými předáky, že si ponechal své původní jméno a nenásledoval trend jeho hebraizace. Na druhou stranu, když do Jaffy v červenci 1920 dorazil vysoký komisař britského mandátu Herbert Samuel, přivítal ho Dizengoff hebrejským proslovem, třebaže původní dohoda s arabskými hodnostáři zněla, že se bude používat angličtina.

Starostou Tel Avivu.

Setrvale se snažil docílit faktického i oficiálního (administrativního) osamostatnění Tel Avivu od převážně arabské Jaffy. Tento cíl se naplnil v roce 1921, kdy se Tel Aviv stal samostatným městem. V tom roce také došlo k arabským násilnostem v Jaffě, po nichž velká část Židů z Jaffy odešla do Tel Avivu, jenž tak začal prudce narůstat v skutečné město a Dizengoff byl zvolen jeho prvním starostou. Po osamostatnění Tel Avivu nechal Dizengoff ustavit městskou policii tvořenou 25 strážníky.  V roce 1921 navštívil Tel Aviv ministr kolonií Spojeného království Winston Churchill. Večer před jeho příjezdem se vedení města rozhodlo do písečných záhonů poblíž Dizengoffova domu, kde se měla konat slavnostní recepce, nasázet stromy, které byly pokáceny a přivezeny sem. Shluk lidí na ulici ale pak během Churchillovy návštěvy způsobil, že jeden ze stromů se vyvrátil a celá věc byla odhalena. Churchill prý reagoval se slovy:„"Pane Dizengoffe, bez kořenů to nebude fungovat".“  Starosta si udržoval vysokou popularitu a účastnil se například pravidelných průvodů o svátcích Purim. 31. prosince 1923 ovšem do jeho kanceláře pronikl nespokojený obyvatel města Ša'ul Levi a starostu fyzicky napadl. V lednu 1924 byl útočník odsouzen k měsíčnímu vězení nebo pokutě. Dizengoff považoval rozsudek za příliš mírný a nabídl svou rezignaci, kterou se mu ale podařilo jeho kolegům rozmluvit.  V roce 1925 nabídl architektu Patrickovi Geddesovi, aby zpracoval územní plán Tel Avivu, podle kterého se pak v následujících desítkách let řídila proměna zahradního předměstí Jaffy v židovské velkoměsto.

Dočasný odchod z úřadu.

V květnu 1925 se v Tel Avivu konaly komunální volby, které vyhrála se 17 mandáty (z celkových 41) Achdut ha-Avoda a Dizengoff je po volbách potvrzen ve funkci. Už 24. prosince 1925 ale oznamuje svou rezignaci, ke které ho přiměl postoj jeho kolegů k omezení vzdělávacích aktivit města. Na jeho místo byl jmenován David Bloch Blumenfeld. 26. ledna 1927 Bloch obhájil svůj mandát v komunálních volbách, do nichž šel jako kandidát odborové centrály Histadrut. Dizengoff se mezitím od listopadu 1926 zapojil jako funkcionář do chodu sionistické exekutivy, kde opět vedl odbor pro obchod a průmysl. V květnu 1927 byl zároveň zvolen do městské rady v Jaffě, kde stále existovala silná židovská voličská skupina.

Znovu starostou.

V roce 1928 se nicméně Me'ir Dizengoff vrátil do křesla telavivského starosty. Vynesly ho tam výsledky komunálních voleb v prosinci 1928, ve kterých posílila pravice a politický střed. 6. ledna 1929 pak byl slavnostně uveden do úřadu. V něm zůstal až do své smrti roku 1936.  V polovině 30. let 20. století po vypuknutí arabského povstání v Palestině, prosazoval projekt zřízení nového přístavu v Tel Avivu, který by byl nezávislý na dosavadním přístavišti v arabské Jaffě. Po celá 30. léta 20. století také opakovaně bojoval proti předsudkům vůči Tel Avivu, který byl mnohými sionistickými politiky a publicisty považován za méně hodnotné osidlovací dílo než zemědělské kolektivní osady.  V roce 1934 byl po Dizengoffovi pojmenován jeden z hlavních severojižních bulvárů v Tel Avivu (Dizengoffova ulice). V hebrejském slangu se pak ujalo sloveso Lehizdangef, להזדנגף – "korzovat"). Ulice a náměstí pojmenované po prvním starostovi Tel Avivu se nacházejí v mnoha izraelských městech.  Dům, ve kterém v Tel Avivu žil, odkázal Dizengoff ještě za svého života telavivskému muzeu umění. Muzeum zde svou expozici otevřelo v dubnu 1932. 14. května 1948 byla v této budově vyhlášena nezávislost státu Izrael.  Na jeho počest je též pojmenována Dizengoffova cena, udílená každoročně od roku 1937 jako uznání umělcům na poli malířství a sochařství.

Me'ir Dizengoff,, (25. února 1861 – 23. září 1936) byl ruskožidovský sionistický aktivista, později jeden z iniciátorů založení města Tel Aviv v tehdejší turecké Palestině a nakonec v letech 1921–1925 a 1928–1936, během britského mandátu v Palestině, i prvním starostou Tel Avivu.

Meir Dizengoff (, ; auch: "Meir Diesengoff"; geboren am 25. Februar 1861 in Yakimovichi (heute Echimăuți) in Bessarabien; gestorben am 23. September 1936 in Tel Aviv) war Ingenieur und Kaufmann und Mitbegründer und erster und langjähriger Bürgermeister Tel Avivs.


Historie.

Nejstarší dějiny a středověk.

První zmínky o židovském osídlení na území dnešního Slovenska se objevují v 11. století. Ve 14. století žilo v Bratislavě asi 800 Židů. Většina z nich se zabývala obchodováním a poskytováním finančních služeb. Na počátku 15. století byl založen židovský hřbitov v Tisinci, který byl v užívání do roku 1892. V roce 1494 bylo šestnáct Židů obviněno z rituální vraždy a následně upáleno na hranici v Trnavě. V roce 1526 po bitvě u Moháče byli Židé vyhnáni ze všech velkých měst v Uhrách. V roce 1529 bylo třicet Židů upáleno na hranici v Pezinku. Na konci 17. a počátku 18. století se Židé začali navracet do měst a začaly se utvářet první židovské obce, které však byly prozatím vyloučeny z mnoha odvětví a navíc se stávaly obětmi nenávisti ze strany domácího nežidovského obyvatelstva. V roce 1683 několik stovek Židů uprchlo před kuruckými nepokoji a omezeními do Uher z Moravy. Roku 1700 byla v Bratislavě založena ješiva a schválena zemskými úřady.  Situace Židů ve celém Uherském království ze výrazně zlepšila v roce 1782, kdy byl vydán toleranční patent císaře Josefa II. Tato listina přinesla Židům, stejně jako ostatním menšinám, řadu občanských svobod a práv. Byl tak zahájen proces postupného zrovnopravňování Židů v rámci uherské společnosti. Dokument obsahoval nařízení, která zlepšila celkové právní postavení Židů usnadnil jim přístup k řemeslům, průmyslové výrobě a k výkonu svobodných povolání. Z hlediska budoucnosti bylo důležité, že bylo reálně všem obyvatelům umožněno získat světské vzdělání.  Zákonem z roku 1840 umožnila uherská vláda Židům usídlovat se ve městech, s výjimkou báňských a zrušila další hospodářská omezení. To umožnilo Židům se začlenit mezi měšťanstvo. Dalším mezníkem byla revoluční léta 1848-1849.  Dle zákona z roku 1868 obdrželi Židé jako náboženské společenství v mnohých ohledech větší práva, než měly jiné nemaďarské národnosti v Uhersku, což vyvolalo mnohé negativní reakce. Tento vývoj završil zákon XLII z roku 1895, kterým uherský parlament v plném rozsahu zrovnoprávnil Židy s ostatními obyvateli země a dovršil tak proces otevření ghetta a zaručoval Židům plnou občanskou a náboženskou svobodu.

20. století a druhá světová válka.

Zásadní zlom ve vývoji židovské menšiny na Slovensku, podobně jako v okolních zemích, přinesl nástup nacismu v Evropě. Na konci 30. let 20. století vláda "Slovenského štátu" poprvé omezila občanská práva Židů vládním nařízením č. 63/1939 Sl. z., přičemž pojem „Žid“ byl definován na náboženském, nikoli na rasovém základu. Nařízení také usměrnilo počet Židů v některých svobodných povoláních a omezilo uplatňování anebo vymáhání pohledávek prostřednictvím židovských advokátů Židů. Nařízením č. 150/1939 Sl. z. byla upravena vojenská povinnost Židů a byli přeřazení do zvláštních pracovních táborů.  29. února 1940 slovenský sněm schválil arizační zákon, který byl předtím projednán s představiteli Židovské úřadovny a byly zapracovány jejich připomínky (ti ho akceptovali jako menší zlo). Zákon nevstoupil v platnost, protože ho prezident Jozef Tiso odmítl podepsat. Zákon byl opětovně schválen 25. dubna 1940 (č. 113/1940). Podnik, který měl nejméně 51 % nežidovského kapitálu, nebyl považován za židovský. Práva Židů byla omezována i dalšími nařízeními. Nátlak Třetí říše se postupně stupňoval a bylo požadováno radikální řešení židovské otázky, které však prezident Tiso odmítl. Na neřešení židovské otázky si Berlínu stěžoval přímo vyslanec Bernard ve své rozsáhlé správě,Německé připomínky vůči Slovensku", která předcházela jednáním v Salzburgu. Také pozdější zprávy německé vojenské zpravodajské služby potvrzovaly odmítaní účinného prosazováni židovské otázky ze strany slovenského prezidenta. 9. září 1941 bylo schváleno vládní nařízení č. 198/1941 o právním postavením Židů (tzv. „židovský kodex"), kterým se rušily předešlé předpisy a stanovovaly nové. Proti kodexu protestovala slovenská katolická církev.  Na začátku roku 1942 vznesla německá vláda požadavek na zásadní navýšení počtu dělníků o 20 000. Požadavek byl založen na mezistátních dohodách mezi Německem a Slovenskem. Po naléhání německé vlády slovenský velvyslanec navrhl, jestli by německá vláda na práce nepřijala slovenské Židy. Po souhlasu německé vlády bylo vystěhování 20. února 1942 schváleno také slovenskou vládou. Německá strana také původně požadovala zaplacení doplatku 500 říšských marek na ubytování, stravu a ošacení, nakolik nešlo o osoby zvyklé manuálně pracovat. Po vyjednávaní s Němci zaplatila slovenská vláda pouze příspěvek 8,6 mil marek a to odepsáním z těžce vymahatelného německého dluhu. Zákon o vystěhování Židů byl schválen 24. března 1942. První transport ale odešel již další den, a to na základě nařízení předsedy vlády Tuky, bez předcházejícího uvědomění parlamentu, prezidenta a členů vlády.  Židům byly prezidentem a jednotlivými ministerstvy udělovány výjimky a zvláštní legitimace, které je chránily před vysídlením. Na vysoký počet výjimek si stěžoval Berlínu přímo německý vyslanec H. E. Ludin. Slovenská vláda také opakovaně požadovala návštěvu slovenské komise, která by na místě prověřila podmínky zachovávání mezistátní dohody o lidském zacházení s Židy v pracovních táborech. Protože německá strana to nemohla připustit a komisi odmítla, Slovensko transporty okamžitě zastavilo. Transporty nebyly obnoveny až do propuknutí a potlačení Slovenského národního povstání, když bylo Slovensko obsazeno německou armádou. Hauptsturmführer SS Dieter Wisliceny - představitel Hlavního říšského úřadu bezpečnosti (Reichsicherheitshauptamt – RSHA) později opakovaný nátlak slovenské vlády a nemožnost požadované inspekce označil jako první moment, kdy se mu Adolf Eichmann svěřil, že Židé jsou hromadně vyvražďováni.  Celkový počet židovských obětí holokaustu na Slovensku je odhadován na přibližně 70 000 osob.

Poválečné období.

Největší z poválečných pogromů se odehrál v září 1945 v Topoľčanech. Pogrom začal protižidovskou demonstrací, příčinou byla nespokojenost občanů s postupem proti řeholním sestrám v místním klášteře, který byl označen za fašistické hnízdo. Demonstranti poranili 47 Židů. K protestujícím se připojili i někteří vojáci, kteří měli demonstraci potlačit.  Zásadní zlom v historii židovstva na Slovensku znemenala doba po Sametové revoluci, a konkrétně pak rok 1993, kdy došlo k rozvoji života komunity na Slovensku.  V současné době žije na Slovensku zhruba 6000 obyvatel židovského vyznání, zejména pak v Bratislavě. Většina je starších 70 let.

Židovská populace na území dnešního Slovenska existuje od 11. století. Většina židovské populace byla zdecimována za druhé světové války. V roce 2001 na Slovensku žilo 2 310 osob hlásících se k judaismu, což představuje nárůst v řádu stovek od roku 1991.

Die Geschichte der Juden in der Slowakei deckt sich für einen Zeitraum von fast tausend Jahren mit der Geschichte der Juden in Ungarn, da die Slowakei bis 1918 zum Königreich Ungarn gehörte und größtenteils Oberungarn bzw. „Oberland“ (, bzw. ) genannt wurde. Die Juden aus dieser Region wurden dementsprechend „Oberländer“ genannt. Nach der Gründung der Tschechoslowakei (28. Oktober 1918) erhielten die tschechischen und die slowakischen Juden die volle rechtliche Gleichstellung. Ab Sommer 1940 wurden die Juden in der Slowakei zunehmend verfolgt, etwa 70.000 von ihnen fielen dem Holocaust zum Opfer.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází buď z roku 1226, nebo již z roku 1218. V roce 1949 došlo k přejmenování obce na Dolní Zálezly, aby se odlišila od blízké vesnice Horní Zálezly (do té doby také jen Zálezly), která je jen 8 km vzdálená.  Obec byla známým místem rybolovu, byla také vyhlášená svými Meruňkovými slavnostmi. Vyjma meruněk se zde dlouhá léta pěstovala také réva vinná, ale z vinic zde nyní lze najít jen zbytky kamenných valů a teras ve stráních zcela zarostlých lesy.

Obyvatelstvo.

V současné době je v Dolních Zálezlech jen omezená občanská obslužnost a vybavenost, většina obyvatel tak často cestuje do Ústí nad Labem, kde pracují nebo navštěvují školy. Dolní Zálezly mají vlastní mateřskou školu, poštu, obchod s potravinami, hospodu, sběrný dvůr, nově zrekonstruovaný Kulturní dům (v provozu od ledna 2019), dětské hřiště a tenisový kurt. Při silnici je zde čerpací stanice, v létě bývá v provozu přívoz do Církvic a zpět. Do obce se lze dopravit vlakem nebo autobusem.

Pamětihodnosti.

Barokní kaple svaté Anny je nejstarším památkovým objektem obce. Pochází z roku 1780 a stojí v horní části návsi za tratí. Jejím nejcennějším vybavením byla dřevěná polychromovaná plastika svaté Anny Samotřetí z 2. poloviny 15. století, ta se však dnes nenalézá v kapli, ale v Muzeu města Ústí nad Labem.  Vedle kaple je jednoduchá kovová zvonička s litinovým zvonem, který pořídila ocelárna v Bochumi roku 1894.  Směrem na obec Moravany stála dříve další kaple, která vznikla v 19. století, ta však byla roku 1960 i se zvoničkou zbořena.  Ve spodní části obce je poblíž dětského hřiště socha svatého Jana Nepomuckého, která vznikla roku 1719.  Nad nádražím se nachází pomník Ecce Homo, plastika Krista Trpitele, stojící na vysokém hranolovém soklu s datací 1820. Za zmínku stojí i samotná železniční stanice z roku 1850, která je nejstarší nádražní budovou na trase Praha – Drážďany.

Přírodní poměry a zajímavosti.

Od roku 1977 jsou Dolní Zálezly součástí CHKO České středohoří.  Významnou přírodní zajímavostí je Moravanský vodopád, což je kaskádovitá skupina celkem asi tří vodopádů na Moravanském potoce, někdy nazývaném také Mlýnský potok. Na potoce v minulosti stály dva mlýny, jeden z nich byl zcela zbořen, druhý je v současnosti využíván jako objekt k bydlení, původní mlynářské vybavení zde už není.  Obec byla opakovaně zasažena záplavami, k největším škodám došlo při povodni roku 2013, kdy se ocitla pod vodou celá spodní část obce mezi korytem řeky Labe a železniční tratí.

Dolní Zálezly (dříve též pouze Zálezly, ) jsou samostatná obec na levém břehu řeky Labe 7 km jižně od Ústí nad Labem v okrese Ústí nad Labem, kraj Ústecký. Žije v nich obyvatel.

Dolní Zálezly (deutsch "Salesel") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer südlich des Stadtzentrums von Ústí nad Labem und gehört zum Okres Ústí nad Labem.


Předmět ochrany.

Jonsdorfské skalní město je jednou z nejvýznamnějších geologických lokalit v Sasku. Přírodní rezervace (německy "Naturschutzgebiet" - "NSG") o rozloze 63,03 ha byla vyhlášena státními orgány Německé demokratické republiky již 11. září 1967.  Rezervace je nejen součástí Chráněné krajinné oblasti Žitavské hory a I. zóny stejnojmenného přírodního parku, ale také chráněného území ""Hochlagen des Zittauer Gebirge"", náležející do soustavy Natura 2000, a Ptačí oblasti Žitavské hory ("Vogelschutzgebiet "Zittauer" "Gebirge"" ). Zvláštní pozornost je věnována ochraně hnízdišť (tzv. "Horstschutzzone") ohrožených druhů ptáků, jako je výr velký a sokol stěhovavý. Významný je též výskyt některých druhů netopýrů (netopýr velký, netopýr černý). Z větších savců byl na území přírodní rezervace zaznamenán výskyt rysů, migrujících do místních lesů z území České republiky.

Popis lokality.

Geografická poloha.

Jonsdorfské skalní město se nachází v geomorfologickém celku Lužické hory, na území Saska označovaných jako Žitavské hory. Nadmořská výška reliéfu skalního města se pohybuje zhruba v rozpětí 400 až 600 metrů. Přírodní rezervace se rozkládá jihozápadně od obce Jonsdorf, směrem na jih od místního vodního toku Pochebach. Severní hranice chráněného území začíná bezprostředně u vesnické zástavby. Jihozápadní hranice přírodní rezervace je totožná s česko-německou státní hranicí, která je zde zároveň severní hranicí okresu Česká Lípa v Libereckém kraji. Konkrétně se jedná o katastrální území Dolní Světlá pod Luží a Krompach.

Geologie.

Stáří pískovcového masívu Jonsdorfského skalního města je datováno do druhohorního období turonu před cca 90 milióny let, tj. do druhého nejstaršího geologického období svrchní křídy. Geomorfologické tvary skalního města byly formovány mnohaletou erozí. Zdejší pískovec je jemnozrný až středně zrnitý, pukliny ve skalním masívu bývají vyplněny magmatickými horninami čedičem a znělcem, které sem pronikly v období třetihor.

Přístup.

Většina území Jonsdorfského skalního města není turisticky zpřístupněna. Pouze malou východní částí přírodní rezervace je možné projít po cestě "Alpenpfad", která je součástí Naučné stezky Mühlsteinbrüche ("Naturlehrpfad Mühlsteinbrüche"), mapující zdejší oblast historických lomů na mlýnské kameny.

Jonsdorfské skalní město (německy "Jonsdorfer Felsenstadt") je přírodní rezervace v Chráněné krajinné oblasti Žitavské hory, která je součástí Přírodního parku Žitavské hory ("Naturpark Zittauer Gebirge"). Skalní město se nachází poblíž česko-německé státní hranice na území obce Jonsdorf v zemském okrese Zhořelec v Sasku.

Die Jonsdorfer Felsenstadt ist ein im Zittauer Gebirge südöstlich der Ortslage Jonsdorf (Landkreis Görlitz, Sachsen) gelegenes Sandsteinfelsengebiet. Nordöstlich schließen sich die Mühlsteinbrüche an. Südwestlich der Felsenstadt verläuft die Grenze zu Tschechien. In dem Felsgebiet entspringen am Friedrichsstein die Quellbäche des Pochebachs.


Výskyt.

Druh pochází z Euroasie. Nejvíce je rozšířen v západní Asii, ostrůvkovitě roste ve východní a ve střední Evropě, kterou probíhá západní hranice souvislého areálu rozšíření. V Evropě ho lze řídce nalézt v Německu, Švýcarsku, Rakousku, Itálii, Polsku, Slovensku, Maďarsku, Slovinsku a Chorvatsku.  V Česku nebyl nikdy hojným druhem, ale nyní je na silném ústupu. Z tradičních 20 lokalit se jich zachovalo asi jen 5. Nejhojnější stanoviště je v přírodní památce Babinské louky, národní přírodní rezervaci Karlštejn a přírodní rezervaci Karlické údolí. Dále roste u Bílichova na Kladensku a na Královéhradecku.  Rostlinám se nejlépe daří na mezofilních až vlhkých hlubokých půdách s dostatkem humusu. Tehdy mohou být lodyhy vysoké až 1,5 metrů. Dobře prospívají na plném světle i v polostínu, rostou ve světlých lesích, na jejích pasekách nebo okrajích. Druh je vázán zejména na teplomilné doubravy a dubohabřiny, upřednostňuje prosvětlená místa, okraje cest, pasek a světliny v lesním porostu.

Popis.

Vytrvalá, lysá nebo jemným chmýřím porostlá bylina, dorůstající obvykle do výše 40 až 100 cm. Z dlouhého zhrubnutého, často až řepovitého kořene společně s listy vyrůstá jedná i více (starší rostliny až 15) přímých pevných lodyh, které jsou vespod okolo 1 cm tlusté, válcovité nebo slabě hranaté a podélně rýhované. Lodyhy bývají jednoduché nebo jsou v květenství rozvětvené, jsou hustě porostlé listy rostoucími střídavě nebo v přeslenech. Přízemní listy s dlouhými řapíky jsou okrouhle srdčité a v době kvetení již zaschlé. Spodní lodyžní listy jsou zúžené do krátkého řapíku, dlouhé 5 až 15 a široké 1 až 5 cm, mají čepele obvejčité či elipsovité. Horní přisedlé lodyžní listy, dlouhé 1 až 3 a široké 0,5 až 1 cm, mají čepele široce kopinaté až elipsovité. Všechny listy jsou po obvodě nestejně pilovité, na koncích zašpičatělé, mají vyniklou žilnatinu a na horní straně jsou lesklé a na spodní bledší.  Oboupohlavné, pravidelné, příjemně vonící květy na 2 cm dlouhých převislých stopkách vyrůstají z paždí malých kopinatých listenů a vytvářejí nejvíce sedmičetné hrozny nebo laty s bočními větvičkami 5 až 15 cm dlouhými. Kalich je tvořen pěti trojúhelníkovitými, asi 3 mm dlouhými odstávajícími lístky, na koncích ostře špičatými a po obvodě jemně zubatými. Pěticípá koruna se širokými lístky je nálevkovitá nebo zvonkovitá, 10 až 20 mm dlouhá a stejně tak široká, má barvu bleděmodrou a někdy mívá odstín do lila a jen řídce je bílá. Pět volných, brvitých, na bázi rozšířených tyčinek nese prašníky. Semeník s třemi pouzdry má jednu dlouhou, z koruny daleko čnící čnělku která je obvykle dvakrát tak delší než koruna.  Plody jsou zakřivené hranaté tobolky hruškovitého tvaru, dlouhé 8 až 12 mm. Mají ve dně tři otvory pro vypadávání zploštělých, zrzavě hnědých semen asi 2 mm dlouhých. Rostliny se rozmnožují oddenky nebo klíčivými semeny roznášenými větrem. Od příbuzných zvonků lze zvonovec liliolistý odlišit mimo jiné podle čnělky vyčnívající ven z koruny a podle vonných květů.

Ohrožení.

Populace zvonovce liliolistého, nejčastěji rostoucího ve světlých lesích, hodně ohrožuje současné lesní hospodaření. Téměř se již nevyskytují výmladkové a pařezinové lesy, ve kterých se stromy kácí postupně probírkou a v současných vysokokmenných lesích s hustým zápojem nemá příležitost vyrůst nebo vykvést. Pokud roste na světlejších místech u cest nebo lesních okrajů, je utiskován konkurenceschopnějšími ostružiníky a kopřivami. Likviduje ho také přemnožená srnčí zvěř, pro kterou je chutným soustem. Téměř všechny populace v Česku jsou málo početné a následkem příbuzenského křížení se vytrácí genetická rozmanitost a chybí jen krůček k nezadržitelnému vymírání. V přírodě ČR se nachází nejvýše 500 kvetoucích rostlin.  Lokalitám se zvonovcem liliolistým je věnována specifická pozornost, probíhá komplex řízených zásahů zaměřený na jeho ochranu. Bývají prosvětlovány porosty, likvidují se náletové dřeviny a v pozdním létě po vysemenění se seče tráva a odstraňuje stařina, některá místa byla proti okusu zvěří oplocena. Z dobře klíčivých semen se zkouší v umělých podmínkách vypěstovat mladé rostlinky a ty pak vysadit na lokality s nejslabšími přirozenými populacemi.  Zvonovec liliolistý je v "Seznamu zvláště chráněných druhů rostlin" stanoveném vyhláškou Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb, stejně jako v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" z roku 2012, považován za druh kriticky ohrožený (§1) a (C1t). Také v ostatních zemích Střední Evropy na tom není tento druh o mnoho lépe. Kriticky je ohrožen také v Německu, Rakousku, Polsku, Maďarsku i Chorvatsku.

Externí odkazy.

Zvonovec liliolistý ("Adenophora liliifolia") je statná rostlina s bleděmodrými zvonkovitými květy, která je v České republice velice vzácná. Je to jediný druh rodu zvonovec, který roste v české přírodě.

Die Becherglocke ("Adenophora liliifolia"), auch Wohlriechende Schellenblume, Lilienblättrige Becherglocke, Wohlriechende Becherglocke, Drüsenglocke, Schellenblume oder Pendelglöckchen genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung "Adenophora" innerhalb der Familie der Glockenblumengewächse (Campanulaceae).


Život.

Edvard Rusjan se narodil v Terstu, tehdy hlavním přístavu Rakousko-Uherska (dnes v Itálii). Jeho oba rodiče pocházeli z regionu Gorice a Gradiška: jeho otec bednář Franc Rusjan byl Slovinec, matka Grazia Cabas, pocházela z Furlanska. Rusjan své dětství a mládí strávil v Gorici, na předměstí Pristava.  Vyučil se bednářem a v mládí se stal profesionálním cyklistou, společně s bratrem Josipem (* 1884) navrhl vlastní jízdní kola. Byl také členem Sokola. Od roku 1900 až 1908 se Rusjan zabýval stavbou modelů letadel. V následujícím roce postavil první skutečné letadlo. Od italského výrobce motorů, firmy Anzani, s jejímž majitelem Alessandrem Anzanim se Rusjan setkal na leteckém týdnu v italské Brescii, získal motor o výkonu 22-25 koní. Na oplátku s ním spolupracoval na vývoji letadel. Motor byl použit ve všech letadlech, která pod názvem "EDA I-VII" Edvard postavil se svým bratrem Josipem. Eda byla Edvardova přezdívka, kterou mu dala jeho matka. Stroj EDA I byl dvouplošník, s nímž Rusjan vzlétl poprvé 25. listopadu 1909 v okolí města Gorizia. Šlo o první motorový let s letadlem vlastní konstrukce v Rakousko-Uhersku. Let měl délku asi 60 metrů a stroj dosáhl dvoumetrové výšky. 29. listopadu 1909 uletěl 600 metrů ve výšce 12 m. Následovala různá vylepšení původního designu a přestěhování do hangáru poblíž Mirenu jižně od Gorici.  Rusjan let s modelem EDA V poprvé veřejně předvedl 6. prosince 1909, ale jeho stroj se rozpadl při přistání. V červnu 1910 už s modelem EDA V letěl 40 metrů nad zemí a přeletěl celé pole v Mirenu, které později sloužilo jako civilní a vojenské letiště. Letoun EDA VI byl jednoplošník podle vzoru Blériotova stroje. Rusjan s piloty Heimem a Sablatnigem s ním létal v Gorici v červnu 1910.  Motor Anzani se ale ukázal jako slabý a tak bratři se svým novým partnerem, chorvatským fotografem a podnikatelem Mihajlo Merćepem ze Záhřebu, koupili v Paříži silnější model "Gnôme" o výkonu 50 koní. Se strojem "Merćep-R", jehož vzorem byl částečně stroj Taube („holubice“) rakouského konstruktéra Igo Etricha, letěl v listopadu a prosinci 1910 asi dvacetkrát nad Záhřebem. Ke startu stroje potřeboval Rusjan pouze 28 metrů, což byla v té době nejkratší vzletová dráha na světě. Bratři tak v Záhřebu plánovali výrobu ve větším měřítku. V listopadu také postavili nový model.  V lednu 1911 uspořádali Edvard a Josip Rusjanovi propagační turné po balkánských městech. Během letu v srbském Bělehradě 9. ledna 1911 zlomil silný vítr křídlo letadla a to narazilo do železničního náspu nedaleko bělehradské pevnosti. Jeho pohřbu se účastnilo asi 14 000 lidí. Edvard Rusjan je pohřben na bělehradském Novém hřbitově, oddíl 15, hrob číslo 343.  Edvardův bratr Josip poté pokračoval ve spolupráci s Merćepem. Postavili společně ještě další stroje. Pokoušel se získat práci i u Louise Blériota, ale neúspěšně. Poté odešel do Argentiny.

Edvard Rusjan (6. června 1886 Terst – 9. ledna 1911 u Bělehradu) byl rakousko-uherský průkopník letectví italsko-slovinského původu a konstruktér letadel. Zahynul při letecké nehodě u Bělehradu.

Edvard Rusjan (* 6. Juni 1886 in Triest; † 9. Jänner 1911 bei Belgrad) war ein österreich-ungarischer Luftfahrtpionier. Edvard Rusjan, Sohn eines Fassbinders, erlernte ebenfalls das Handwerk eines Fassbinders in Görz im väterlichen Betrieb. In den Jahren 1900 bis 1908 befasste sich Rusjan mit dem Bau von Flugzeugmodellen. Im Jahr darauf stieg er auf richtige Flugzeuge um. Vom Flugzeugmotorenhersteller Anzani, den er auf der Flugwoche in Brescia traf, erhielt er einen Flugzeugmotor mit einer Leistung von 22 bis 25 PS. Im Gegenzug arbeiteten sie bei der Entwicklung von Flugzeugmodellen zusammen. Der Motor wurde für alle Flugzeugmodelle mit dem Namen "EDA I-VII", die er mit seinem älteren Bruder Josip (* 1884) baute, verwendet.