Důvody vedoucí k válce.

Turecká situace.

Nemocný muž na Bosporu.

Geopolitický kontext války je potřeba hledat daleko v historii. Od poloviny 19. století byla Osmanská říše známá mezi evropskými mocnostmi jako "Nemocný muž na Bosporu". Armáda byla v troskách, státní pokladna prázdná a v netureckých provinciích byl na vzestupu nacionalismus. V roce 1821 jako první úspěšně povstali Řekové. Následně proti Turkům začali silně vystupovat Rusové pod záminkou ochrany slovanských národů na Balkáně (hlavně Bulharů a Srbů). Osmanská říše se nechala vlákat do krymské války (1853–1856), ve které s vydatnou pomocí Francie a Velké Británie carské Rusko porazila. Při mírových jednáních si vymohla záruky nevměšování se cizích mocností do vnitřních záležitostí říše, na druhou stranu Černé moře se mělo stát demilitarizovanou zónou. Drobení říše však Truci nebyli schopni zabránit ani po válce. V roce 1861 se osamostatnilo Rumunsko a povstání se rozhořela v Bosně, Černé Hoře a Bulharsku.  V roce 1878 usedl na trůn Abdulhamid II., který se hlásil k liberálním myšlenkám a dokonce otevřel Poslaneckou sněmovnu. Rusové ale opět napadli Osmanskou říši a tentokrát válku dovedli k úspěšnému konci. Mírové podmínky donutily Turecko definitivně uznat nezávislosti Černé Hory a Rumunska, navíc byla rozsáhlá území postoupena Srbsku. Bulharsku byla na základě smlouvy zaručena rozsáhlá autonomie. Osmanská říše ztratila skoro 40% svého území a v zoufalé situaci hledala nového spojence, kterého našla v Německém císařství. Němci pomohli Turkům vycvičit armádu a dodali moderní zbraně.

Začátek 20. století a první světová válka.

V roce 1908 proběhl v Osmanské říši převrat vedený "Mladoturky". Mladoturci byli na jednu stranu liberálním uskupením (podařilo se jim obnovit konstituční monarchii, byla uznána svoboda tisku, opět se otevřel parlament). Na druhé straně ve značně zmenšené říši začali silně prosazovat turecký folklór, což vyústilo v turkizaci říše a v potlačovaní ostatních národnostních hnutí. Mladoturecká politika nakonec vedla ke kompletnímu zhroucení osmanského panství na Balkáně. V roce 1908 vyhlásilo nezávislost Bulharsko a následně se Srbsko, Bulharsko, Řecko a Černá Hora spojili v "Balkánský svaz" a společně v tzv. první balkánské válce (1912 – 1913) Turky definitivně porazili. Osmanské území v Evropě se tak scvrklo pouze na oblast kolem hlavního města Istanbulu.  Osmanská říše vstoupila do první světové války v listopadu 1914 po boku svého německého spojence na straně Centrálních mocností a válka pro ni skončila katastrofickou porážkou. Na základě Sèvreské smlouvy z roku 1920 ztratili Turci veškerá území s netureckým obyvatelstvem, což bylo téměř 80% z předválečné rozlohy. Velká Británie získala Irák, Palestinu a Zajordánsko, Francie si přivlastnila Sýrii a Libanon. Hlavní město Istanbul a úžiny Bospor a Dardanely se stali demilitarizovanou zónou pod správou Britů. Z původní turecké říše nakonec zůstala pouze Malá Asie a i ta byla rozdělena na sféry vlivu jednotlivých států (viz mapka nahoře). Východní oblasti měly připadnout nově vzniklé Arménii a západní části okolo Smyrny (dnešní İzmir) a Východní Thrákie byly přiřknuty Řecku. Tato situace se stala pro Turky zcela pokořující a nepřijatelnou, neboť by se z poválečného Turecka stal de facto loutkový stát. Válečný hrdina Mustafa Kemal se rozhodl roku 1919 vydat "Prohlášení o nezávislosti" a dělení zarazit. Nově zvolený parlament v Istanbulu ale obsadili Britové. Kemal byl nucen se uchýlit z Istanbulu do Ankary, kde zřídil "Velké národní shromáždění" a kemalisté začali vojensky vystupovat proti všem okupantům.

Řecká situace.

Cesta k nezávislosti.

Od pádu Konstantinopole v roce 1453 byly všechny oblasti obývané Řeky pod kontrolou Osmanské říše. Na konci 18. století nastal v Řecku prudký intelektuální a kulturní rozvoj. Byly zakládány nové řecké školy a akademie, vydávaly se první řecké noviny a časopisy. V tomto kulturním a myšlenkovém vývoji se vytvořily dva názory na utváření budoucí řecké státnosti. První názor zastávali především Řekové v diaspoře, ovlivnění západním filhelénstvím, politickým liberalismem, antiklerikalismem a zaměřením především na řeckou antickou tradici. Jejich cílem byla snaha o povznesení řeckého národa a jeho vymanění z osmanské nadvlády. Oproti nim stáli příslušníci fanariotů a konstantinopolského patriarchátu prosazující vytvoření nového byzantského státu či transformaci Osmanské říše v řecký stát. Nespokojenost s bující korupcí, postupující islamizací a stále častějšími protiřeckými pogromy vedla Řeky k zakládání tajných organizací (např. Filiki Eteria), které začaly připravovat protiturecké povstání. Povstání vypuklo v roce 1821. Řekům se podařilo ovládnout Peloponés, ale vzájemná nejednota bránila dalšímu postupu. V roce 1824 se přidali na osmanskou říši Egypťané a Řekové začali rychle ztrácet půdu pod nohama. Od porážky je zachránila v roce 1827 až spojená intervence Francie, Velké Británie a Ruska. Turci byli nuceni se stáhnout a Řekové jako první národ vyhlásili v roce 1832 na Osmanské říši nezávislost.

Územní expanze a první světová válka.

Prvním králem s stal bavorský princ Otto I., který prosazoval absolutistické vedení země a státní radu vytvořil ze svých bavorských krajanů. Proti způsobu vedení země propukla veřejná nespokojenost, která vyústila v září 1843 v revoluci. Král tak musel uznat konstituční monarchii, přítomnost Řeků ve Státní radě a svolání trvalého parlamentu. V roce 1862 vystřídal na trůně Ottu I. král Jiří I. Za jeho padesátileté vlády postoupili Britové Řekům Jónské ostrovy (1864) a Turci Thesálii (1881). V roce 1896 byly řecké Athény hostitelem prvních moderních Olympijských her. Následující rok povzbuzení a sebevědomí Řekové rozpoutali povstání na Krétě. Povstání bylo poraženo a posléze byla řecká ekonomika ovládnuta Brity, kteří dohlíželi na placení poválečných reparací. Špatná sociální situace obyvatelstva a zmíněné neúspěchy v zahraniční politice vedly roku 1909 k vypuknutí tzv. revoluce Gudi. Vláda byla svržena a novým premiérem se stal po volbách populární bojovník za osvobození Kréty Eleftherios Venizelos. Byla vydána nová ústava a provedeny reformy ve veřejné správě a vzdělávání. Rok 1909 je v Řecku považován za první rok moderních dějin Řecka.  V roce 1912 se spojily balkánské státy (Srbsko, Bulharsko, Řecko a Černá Hora) v "Balkánský svaz" a společně porazily Turky v první balkánské válce (1912 – 1913), následně se vítězové obrátili proti svému někdejšímu spojenci Bulharsku a porazili ho v druhé balkánské válce. Řecko z válčení vytěžilo Krétu, jižní Epirus, egejskou Makedonii a Egejské ostrovy. Na začátku první světové války se Řekové nepřidali ani na jednu stranu. Skupina kolem premiéra Venizelose preferovala dohodové státy, ale nový germanofilsky zaměřený král Konstantin I. měl tíhnout k Německu. Narůstající nevraživost obou skupin vedla premiéra Venizelose k vytvoření paralelní vlády v Soluni a celá situace vedla k abdikaci krále roce 1917. Řekové se pak připojili na stranu dohodových států. Řeckým vojskům se v září 1918 podařilo prolomit Soluňskou frontu, což vedlo Bulharsko a Osmanskou říši k podepsání míru. O něco později dokonce vstoupily řecké jednotky do hlavního města poražené Osmanské říše – Istanbulu. Díky Venizelovu diplomatickému úsilí se podařilo pro Řecko na základě pozdější Sévreské mírové smlouvy získat oblast západní a východní Thrákie, poloostrov Gallipoli a část Malé Asie kolem města Smyrny. Smlouvu ale krom Arménů, Řeků a Britů nikdo nepřijal.

Jednotlivé etapy řecko-turecké války.

Řecké úspěchy.

Dne 15. května 1919 se vylodilo na dvacet tisíc řeckých vojáků, které krylo britské námořnictvo, ve Smyrně. Pro Řeky byla Smyrna (dnešní Izmir) městem s největší řeckou populací a to přes 629 000 lidí. Jen pro srovnání v hlavním městě Athénách žilo v té době necelých půl miliónu Řeků. Na druhou stranu se nesmí zapomínat, že ve Smyrně žilo kromě Řeků na milión Turků a početná menšina Židů a Arménů. I přes přítomnost turecké většiny proběhlo obsazení města poklidně a místní posádka se vzdala bez boje.  V létě 1920 podnikli Řekové několik úspěšných útoků k zajištění okolí města. I přes odpor turecké armády se jim podařilo ovládnout celou západní a severozápadní Malou Asii. V srpnu 1920 podepsali představitelé Osmanské říše "Sèvreskou smlouvu", která měla stvrdit nárok Řecka na Smyrnu a Thrákii. Turecký parlament ale smlouvu odmítl ratifikovat, a tak Řekové zaútočili svými vojsky dál na východ do vnitra Malé Asie s cílem donutit Turky smlouvu ratifikovat. Řecký postup byl rychlý hlavně díky špatné výzbroji bránicích se Turků. V září 1920 proběhly v Řecku parlamentní volby, ve který válkou unavení Řekové odmítli další vládu premiéra Venizelose. Zvítězili royalisté, kteří díky plebiscitu zařídili návrat krále Konstantina I. na trůn. Dohodové státy, které si pamatovaly Konstantinovu nechuť připojit se na jejich stranu v první světové válce, přestaly nadále Řeky finančně a materiálně podporovat. Nový král navíc odvolal zkušené veterány a dosadil věrné ale nezkušené royalisty do vysokých vojenských pozic. Zbytek důstojníků věrných premiérovi Venizelosovi rezignoval.

Postup na Ankaru.

Řecký postup se stával čím dál pomalejší kvůli delším zásobujícím cestám a sílícímu odporu turecké armády. První vítěznou bitvu svedli Turci u İnönü (tzv. První bitva u İnönü) v lednu 1921. Ačkoliv se nejednalo o žádné velké strategické vítězství, její politický význam byl nesmírný. Dohodové státy se sešly s kemalisty a osmanskou vládou z Istanbulu na konferenci v Londýně v únoru 1921, ale jednání nikam nevedla. Řekové po neúspěšné konferenci opět zaútočili, ale v druhé bitvě u İnönü v březnu 1921 byli opět poraženi. Téhož měsíce podepsali kemalisté tzv. "Moskevskou smlouvu" s ruskými bolševiky. Vymezili tím poválečnou hranici mezi Tureckem a sovětským Ruskem a získali od Leninovi vlády finanční a materiální pomoc. Řekové se na druhé straně nemohli spolehnout na Brity, kteří viděli v nově korunovaném králi Konstantinu I. zarytého příznivce Německa. V červnu 1921 řecká armáda zahájila masivní ofenzívu v linii Afyonkarahisar-Kütahya-Eskişehir. Kemalisté byli poraženi a dali se na ústup. Řecká armáda ale namísto pronásledování a zlikvidování zbytku turecké armády zvolila držení pozic zhruba 100 km od hlavního města Ankary. Po měsíci příprav Řekové opět zaútočili směrem na Ankaru a v srpnu 1921 se střetli s Turky v bitvě na řece Sakaryi. Boje trvaly 21 dní a nepřinesly jasného vítěze. Řekové se dostali na vzdálenost 40 km od Ankary, ale byli následně zatlačeni zpět. Prudkost bojů silně vyčerpala obě strany. Řekové nakonec byli první, kdo dal povel k ústupu do původních pozic.

Válečný pat.

Na začátku roku 1922 se dohodové státy shodly, že není možné dosáhnout naplnění Sèvreské dohody a je třeba její revize, a tak bylo v březnu 1922 navrhnuto příměří. Kemal, který si byl vědom své strategické výhody, odmítl jakékoliv mírové dohody a začal s reorganizací armády za účelem protiútoku. Řekové na druhé straně posilovali své obrané pozice, což ale jen vedlo k demoralizaci armády, která byla nespokojená s neustálou nečinností a neúměrně se prodlužující válkou. Řecká vláda potřebovala nutně vojenskou pomoc od Britů, a tak se rozhodla diplomaticky zatlačit na svého spojence. Řekové pohrozili, že pokud nedostanou pomoc, obsadí Brity spravovaný Istanbul. K útoku na město nikdy nedošlo a Řekové jen oslabili obranu Smyrny, když z města odveleli k Istanbulu část armády.

Turecký protiútok.

Turci zaútočili na řecké pozice na konci srpna 1922. Řecké obrané linie byly prolomeny 26. srpna a 30. srpna Turci drtivě zvítězili v bitvě u Dumlupınaru. Řekové v bitvě ztratili půlku armády a o osudu války bylo prakticky rozhodnuto. Celá operace je v Turecku známá jako "Büyük Taarruz" (Velká ofenzíva) a 30. srpen je dodnes státním svátkem. Řecká vláda v neúnosné situaci rezignovala. Šest jejich členů bylo popraveno a král Konstantin byl donucen opět abdikovat. Dne 9. září 1922 vstoupili Turci do Smyrny. Poslední řecké jednotky kapitulovaly 18. září 1922. Hlavní boje turecké ofenzívy netrvaly ani 14 dní a skončily jednoznačným tureckým vítězstvím.

Velký požár Smyrny.

Dne 13. září, tj. čtyři dny po obsazení města Turky, se udála jedna z největších katastrof války. V arménské čtvrti města propukl požár, který se začal rychle šířit. Celá řecká a arménská čtvrť Smyrny lehly popelem a požár za sebou zanechal značné množství obětí. Zároveň propukly v městě pogromy proti netureckému obyvatelstvu. Celkový počet obětí se liší zdroj od zdroje (od 10 000 do 100 000 obětí). Z města následně prchla většina řecké a arménské populace. Původce požáru se nikdy nepodařilo vypátrat. Turci tvrdí, že požár zažehli Arméni společně s Řeky, Řekové obviňují z požáru turecké vojáky.

Následné události.

Po vyhnání Řeků ze Smyrny zamířili kemalovci na sever k Istanbulu. Do města byli posláni turečtí důstojníci, kteří měli připravit místní obyvatelstvo na případný vojenský střet. Zpočátku se Britové připravovali Istanbul bránit, ale Francouzi s Italy opustili své pozice bez boje a britská armáda nenašla podporu pro vojenskou akci v parlamentu. Istanbul opustila řecká flotila na žádost Britů a řecké jednotky byly donuceny se stáhnout za řeku Maricu a přenechat východní Thrákii Turkům. Mustafa Kemal po obsazení těchto území souhlasil s ukončením bojů a začátkem mírových jednání.

Důsledky války.

Mírová smlouva.

Boje oficiálně skončily příměřím z Mudanyi z 11. října 1922. Po příměří následovalo velice komplikované dojednání mírové smlouvy. Jednání se začala ve švýcarském městě Lausanne dne 22. listopadu 1922 s E. Venizelosem za Řeky, İsmet İnönü za Turky a lodrem Curzonem zastupujícím státy Dohody. Jednání se vedla ve velmi vyostřeném tónu a 4. února 1923 dokonce turecká delegace na protest opustila konferenci a jednání musela být zcela přerušena. Znovu se zasedlo k jednacímu stolu až v dubnu 1923 a konečná podoba smlouvy byla podepsána 24. července 1923. Turci ji ratifikovali 23. srpna 1923, Řekové o dva dny později. Turecko dosáhlo uznání svých hranic v rámci celé Malé Asie a získalo východní Thrákii. Zároveň se ale muselo zříct nároků na bývalá území osmanské říše a uznalo demilitarizaci Bosporu a Dardanel (a to až do roku 1936). Na základě smlouvy si Řecko a Turecko vzájemně vyměnili národnostní menšiny.

Výměna obyvatelstva.

Klíč pro zmíněnou výměnu nebyl založen na mateřském jazyku či národnosti obyvatelstva, ale na náboženství. Nekompromisně tak byli z domova vyhnáni etničtí Řekové, kteří vyznávali islám, či turecká ortodoxní menšina. Zaniklo tak na 3 000 let staré řecké osídlení v Pontu či v Kappadokii. Do pohybu se v letech 1922 – 1923 dalo na 2 milióny obyvatel (1,5 miliónu Řeků a půl miliónu Turků). Nutno dodat, že v době podepsání mírové smlouvy většina řeckého obyvatelstva již ze svých domovů utekla. Z výměny o přesídlení byli explicitně vyjmuti Řekové z Istanbulu a muslimové v Západní Thrákii.  Populace Řecka stoupla během pár měsíců o celých 30%. Vzniklo mnoho nových měst a vesnic, které byly pojmenovávány podle míst, odkud uprchlíci přicházeli. Před původní název sídla se přidávalo slovo "Nea" (česky: nový), a tak vznikala města jako Nea Smyrni, Nea Ionia či Nea Kallikratia. V každém velkém řeckém městě dodnes najdeme čtvrť zvanou "Προσφυγικά" (česky: uprchlická čtvrť). Uprchlíci se usadili převážně v řecké Makedonii (celkem 638 253 lidí, což tvořilo 52% ze všech uprchlíků, na 270 000 lidí pouze v Soluni) a ve středním Řecku a Attice (celkem 306 193 lidí, 25% uprchlíků). Jedním z prvotních problémů pro integraci části nově příchozích se stal jazyk. Řecké obyvatelstvo žijící na pobřeží Egejského moře mluvilo standardní řečtinou, ale pontská řečtina byla pro Řeky ze západu téměř nesrozumitelná. Pontští Řekové se tak museli naučit fakticky nový jazyk. Ještě hůře na tom byli Kappadočtí Řekové, kteří mluvili pouze turecky.

Pozitivní stránky výměny.

Po příchodu uprchlíků do Řecka stoupla zemědělská produkce státu o 400% a podíl orné půdy se zvýšil o 55%. Vláda se rozhodla nově příchozím přidělit zemědělskou půdu, čímž se následně vracelo více peněz na daních do státní pokladny. Začalo se dařit i průmyslu, a to ne jenom díky příchodu velkého množství levné pracovní síly. Řekové z Malé Asie byli ve své bývalé vlasti vyšší třídou a měli žádoucí zkušenosti pro rozvoj výroby. Řecké vládě se díky osídlování Makedonie povedlo vytvořit ze severu země téměř etnicky homogenní oblast a to na úkor slovanských Makedonců.

Negativní stránky výměny.

Řekové z Malé Asie tvořili před válkou nejbohatší a nejschopnější vrstvu místního obyvatelstva. Jejich odchod zapříčinil zavření mnoha továren a obchodů v nově vzniklé Turecké republice. V Řecku se příchodem uprchlíků změnil poměr politických sil a to směrem na stranu republikánů. Řečtí uprchlíci z většiny podporovali ve volbách v 20. a 30 letech bývalého premiéra Venizelose. Mnohé Řeky pocit křivdy a špatná sociální situace nahnal do náruče komunistické strany.

Odraz války v současnosti.

V Turecku je datum 30. srpna (den bitvy u Dumlupınaru) slaven jako Den vítězství a stal se tureckým národním svátkem.

Řecko-turecká válka byla série vojenských událostí mezi květnem 1919 a říjnem 1922, které nastaly v průběhu dělení Osmanské říše po první světové válce. Válka byla střetem mezi Řeckem a tureckým národním hnutím, které později založilo Tureckou republiku, o území v Malé Asii a skončila porážkou řecké armády. Následná Lausannská smlouva přiřkla sporná území Turecku. Dalším bodem smlouvy byla masivní výměna obyvatelstva (týkala se téměř 2 miliónů lidí), která byla založena na náboženském klíči.

Der Griechisch-Türkische Krieg bezeichnet kriegerische Auseinandersetzungen zwischen dem Königreich Griechenland und dem anatolischen Teil des im Ersten Weltkrieg zerschlagenen Osmanischen Reiches in den Jahren 1919–1922.


Účel.

Při využívání komplexního systému pro relativně jednoduché úlohy je výhodné vytvořit vrstvu mezi samotným systémem a vlastními třídami, což má za následek zjednodušení používání tohoto systému a dále jeho „schování“ za fasádu. Vedlejším efektem fasády je poté možnost změnit systém, bez ohledu na uživatelovy třídy, které komunikují pouze s prostředníkem, tedy fasádou. Ukázka jednoduchého diagramu bez použití fasády je na obrázku č. 1 a s použitím na obrázku č. 2.  Účel fasády lze shrnout, jak píše Pecinovský: „"Účelem fasády je umožnit uživatelům s jednoduššími požadavky pracovat se složitým systémem, jako by byl jednoduchý."“

Kdy použít.

Ne vždy je vhodné tento návrhový vzor použít, a proto je uveden výčet typických situací, kdy by se použít měl.

Implementace.

Při implementaci je důležité brát v úvahu i přístupnost rozhraní subsystému. Stejně jako u tříd, kde mohou být veřejné i privátní atributy a metody (funkce) lze v některých objektových jazycích (např. C++, viz jmenné prostory) definovat i veřejnost, či privátnost tříd samotných. Veřejné rozhraní subsystému jsou všechny třídy, ke kterým mohou přistupovat všichni klienti, zatímco privátní rozhraní je pouze pro další subsystémy, které rozšiřují funkcionalitu. Fasáda je poté součástí veřejného rozhraní.  Pro větší oddělení závislosti mezi klienty a subsystémem lze Fasádu učinit abstraktní třídou a vytvoří se podtřídy pro konkrétní implementaci. Klienti posílají zprávy přes abstraktní fasádu a neví tak, která konkrétní implementace je obsluhuje. Podtřídy není nutné vytvářet, pokud je možné objekt Fasády nakonfigurovat pomocí existujících tříd v subsystému.  Rozdělení funkcí :

Příklad implementace fasády v JAVA..

Příklad jak jednoduše vytvořit dialogové okno pomocí fasády JOptionPane v JAVA. To samé lze vytvořit také bez využití fasády a použitím přímo třídy subsystému, tou by byla v tomto případě JFrame. JButton tlacitko = new JButton("Zobraz chybu"); tlacitko.addActionListener(new ActionListener() { public void actionPerformed(ActionEvent e) { JOptionPane.showMessageDialog(null, "Kliknuli jste na tlačítko: Zobraz chybu", "Chyba!", JOptionPane.ERROR_MESSAGE); });  Druhý příklad je bez využití fasády, kdy přímo přistupujeme k třídám subsystému (JFrame). // Vytvořme okno, které reprezentuje Dialogové okno z předchozího příkladu JFrame hlavniOkno = new JFrame("Chyba!"); frame.setSize(500, 250); frame.setDefaultCloseOperation(JFrame.EXIT_ON_CLOSE);  frame.setVisible(true);  // Naplňme jej nějakým obsahem, např. chybovým hlášením JLabel label = new JLabel("Chybové hlášení");  // Umístíme JLabel do vytvořeného okna frame.getContentPane().add(label, BorderLayout.CENTER);  Jak je vidět z ukázky, JOptionPane nabídne pro vytváření dialogu mnohem jednodušší rozhraní, než kdybychom ho měli vytvářet sami.

Příbuzné vzory.

Fasádu lze nahradit v některých případech abstraktní továrnou, popř. použít společně pro subsystémovou nezávislost, neboť abstraktní továrna kromě skrývání implementace přidává i skrývání konkrétních tříd při vytváření objektů.  Podobným návrhovým vzorem je i Prostředník, který taktéž poskytuje abstraktní vrstvu mezi implementací a klientem, ale rozdílem je, že u Prostředníka klient zná třídu, se kterou komunikuje, ale používá k tomu prostředníka. Zatímco u Fasády je implementace skryta. Navíc Prostředník často přidává novou funkcionalitu, což není u Fasády běžné.

Shrnutí.

Cílem použití návrhového vzoru fasáda je zjednodušení rozhraní komplexního systému, tedy snížit počet tříd, se kterými musí uživatel komunikovat. Podmínkou pro použití je poměr mezi náklady na pochopení komplexního systému uživateli a vytvoření fasády.  Fasáda často obsahuje pouze podmnožinu funkcí, které nabízí systém za ní, a proto se vyplatí, pokud uživatelé mají pouze relativně malé požadavky na systém.  Implementačně je realizována jako jedna nebo skupina tříd, které mohou kromě funkcionality systému i přidat dodatečnou funkcionalitu. Zároveň slouží pro zapouzdření komplexního systému.

Fasáda (anglicky "Facade") je softwarový návrhový vzor, který slouží ke zjednodušení komunikace mezi uživatelem a systémem. Použití je výhodné, pokud je tento systém příliš komplexní (obsahuje mnoho tříd a vazeb) pro splnění dané oblasti úloh, jež po něm vyžadují uživatelé. Fasáda je způsob nahrazení velkého počtu rozhraní subsystémů, sjednoceným rozhraním, které bude zaštitovat všechna rozhraní subsystémů. Cílem je tedy omezit množství tříd, se kterými musí uživatel komunikovat. Často se využívá spolu s návrhovým vzorem jedináček (Singleton). Fasáda nemusí být realizována jako jediná třída, ale může být i skupinou tříd.

Fassade (, auch "façade" geschrieben) ist ein Entwurfsmuster aus dem Bereich der Softwareentwicklung, das zur Kategorie der Strukturmuster (engl. ) gehört. Es bietet eine einheitliche und meist vereinfachte Schnittstelle zu einer Menge von Schnittstellen eines Subsystems.


Měření sociálního zabezpečení.

Kardinální užitečnost (kardinální utilita).

Raně neoklasický přístup vyvinuli Edgeworth, Sidgwick, Marshall a Pigou.  Předpokládá následující:  Na základě těchto předpokladů je možné postavit funkci blahobytu jednoduše shrnutím všech jednotlivých užitkových funkcí. Upozorňujeme, že takové opatření by se stále týkalo rozdělení příjmů (distribuční účinnost), ale nikoli distribuce konečných užitků. V normativních termínech tito autoři psali v Benthamitské tradici.

Řádný užitek (ordinální utilita).

Nový ekonomický přístup je založen na práci Pareta, Hickse a Kaldora. Výslovně uznává rozdíly mezi aspektem účinnosti disciplíny a aspektem distribuce a zachází s nimi odlišně. Otázky efektivnosti jsou posuzovány pomocí kritérií, jako je Paretovo optimum a Kaldor-Hicksovy kompenzační testy, zatímco otázky rozdělení příjmů jsou uvedeny ve specifikaci funkce sociální péče. Efektivita se dále obejde s kardinálními měřítky užitečnosti, které nahradí řádovou užitečností, která pouze řadí komoditní balíčky (například s mapou indiferenční křivky).

Kritéria.

Účinnost.

Situace jsou považovány za distributivně účinné, když je zboží rozděleno lidem, kteří z něj mají největší užitek.  Mnoho ekonomů používá Paretovo optimum jako svůj cíl z hlediska účinnosti. Dle tohoto měřítka sociálního blahobytu je situace optimální jen v případě, že žádný jedinec nemůže dosáhnout zlepšení bez toho, aby zhoršil situaci někoho jiného.  Tento ideální stav věcí může nastat pouze při splnění čtyř kritérií:  Většina ekonomů souhlasí, že existuje řada podmínek, které mohou vést k neefektivnosti. Mezi ně patří:  Pro určení, zda činnost směřuje ekonomiku směrem k Paretově optimu, byly vyvinuty dva kompenzační testy. Jakákoli změna obvykle způsobí, že někteří lidé budou lepší, zatímco ostatní budou horší, takže tyto testy se ptají, co by se stalo, kdyby vítězové kompenzovali poražené.  Podle Kaldorova kritéria aktivita přispěje k Paretově optimu, pokud je maximální částka, kterou jsou vítězové připraveni zaplatit, větší než minimální částka, kterou jsou poražení připraveni přijmout.  Podle Hicksova kritéria aktivita přispěje k Paretově optimu, pokud je maximální částka, kterou jsou poražení připraveni nabídnout vítězům, aby se zabránilo změně, menší než minimální částka, kterou jsou vítězové připraveni přijmout jako úplatek, aby se změny vzdali. Hicksův kompenzační test je z pohledu poražených, zatímco Kaldorův kompenzační test je z pohledu vítězů. Jsou-li obě podmínky splněny, vítězové i poražení se shodnou na tom, že navrhovaná činnost posune ekonomiku směrem k Paretově optimu. Tomu se říká Kaldor-Hicksovská účinnost nebo Scitovskyho kritérium.

Vlastní kapitál.

Existuje mnoho kombinací užitečnosti pro spotřebitele, výrobních mixů a kombinací vstupů faktorů v souladu s účinností. Ve skutečnosti existuje nekonečno spotřebních a produkčních rovnovah, které poskytují Paretovy optimální výsledky. Existuje tolik optim, kolik je bodů na hranici celkové produkce a možností. Paretovo optimum je tedy nezbytnou, ale nikoli dostatečnou podmínkou sociálního zabezpečení. Každé Paretovo optimum odpovídá různému rozdělení příjmů v ekonomice. Některé mohou zahrnovat velké nerovnosti příjmu. Jak tedy rozhodneme, které Paretovo optimum je nejžádanější? Toto rozhodnutí se přijímá na základě určení funkce sociálního zabezpečení. Tato funkce ztělesňuje hodnotící úsudky o mezilidské užitečnosti. Funkce sociálního zabezpečení ukazuje relativní význam jednotlivců tvořících společnost.  Funkce utilitárního blahobytu (nazývaná také Benthamova blahobytová funkce) shrnuje užitečnost každého jednotlivce, aby získala celkovou prosperitu společnosti. Se všemi lidmi se zachází stejně, bez ohledu na jejich počáteční úroveň užitečnosti. Jedna zvláštní jednotka užitečnosti pro hladovějící osobu není považována za hodnotnější než zvláštní jednotka užitečnosti pro milionáře. Podle kritéria Max-Min (které vyjadřuje funkce Max-Min, nebo také Rawlsova funkce) je blahobyt maximalizován, když je užitečnost těch členů společnosti, kteří mají nejméně, největší. Žádná ekonomická aktivita nezvýší sociální blahobyt, pokud nezlepší pozici člena společnosti, který je na tom nejhůř. Většina ekonomů určuje funkce sociálního blahobytu, které jsou mezi těmito dvěma extrémy přechodné.  Funkce sociálního blahobytu je obvykle převedena do indiferenčních sociálních křivek, které mohou být použity ve stejném grafickém prostoru jako ostatní funkce, s nimiž interagují. Utilitární indiferenční sociální křivka je lineární a směrem doprava klesá. Max-Min indiferenční sociální křivka má tvar dvou přímých čar, které tvoří úhel 90 stupňů. Indiferenční sociální křivka vycházející z přechodné funkce sociálního blahobytu je křivka, která se svažuje doprava dolů.  Střední formu indiferenční sociální křivky lze interpretovat tak, že ukazuje, že se zvyšující se nerovností je zapotřebí většího zlepšení užitečnosti relativně bohatých jedinců, aby se kompenzovala ztráta užitečnosti relativně chudých jedinců.  Surovou funkci sociálního blahobytu lze vytvořit měřením subjektivní hodnoty zboží a služeb distribuovaných účastníkům ekonomiky (viz také přebytek spotřebitelů) v dolarech.

Základní věty ekonomie blahobytu.

Základní věty ekonomie blahobytu spojují koncept Paretovy efektivnosti s fungováním mechanismu trhu.

První věta.

Za určitých podmínek vede konkurenční prostředí k situaci, kdy jsou rozdělené zdroje tak, že již není možné je přerozdělit, aby došlo k uspokojení kteréhokoli jedince a zároveň to nesnížilo uspokojení jiného. Tato alokace zdrojů se nazývá Pareto-efektivní.  Aby platila první věta, musí platit i tyto podmínky:  Věty by měla zachycovat logiku „neviditelné ruky trhu“ Adama Smitha. Obecně však neexistuje důvod předpokládat, že nejlepší Pareto efektivní bod, bude vybrán trhem bez zásahu, jenom, že nějaký takový bod existuje.

Druhá věta.

Každý bod na křivce užitkových možností může být dosažen působením tržních mechanismů bez dalších zásahů při odpovídajícím rozdělení zdrojů mezi účastníky trhu.  Jinak řečeno, jakéhokoli výsledku, který maximalizuje sociální blahobyt, lze dosáhnout správným přerozdělením příjmu mezi spotřebitele a tržní mechanismus opět zajistí efektivní alokaci.  Platnost druhé věty za těchto předpokladů:

Kritika.

Teorie ekonomie blahobytu nepřináší žádnou odpověď na to, jak má být bohatství rozdělené. Dokáže řešit pouze optimální alokaci zdrojů v podmínkách daného rozdělení bohatství.  Ekonomové tradiční rakouské školy, pochybují o tom, zda kardinální užitková funkce nebo kardinální funkce sociálního blahobytu mají nějakou hodnotu. Důvodem je to, že je obtížné agregovat užitou hodnotu různých lidí, kteří mají různou mezní užitečnost peněz, jako jsou bohatí a chudí. Také zpochybňují relevanci Pareto-optimální alokace v situacích, kdy rámec prostředků a cílů není zcela znám. Neoklasická teorie vždy předpokládá, že je rámec definován dokonale.  Další kritici zpochybňují hodnotu ordinálních užitkových funkcí. Navrhli jiné způsoby měření blahobytu, jako alternativu k cenovým indexům, např. jaká je ochota platit a další cenově orientovaná měření. Tato opatření jsou mnohými vnímána, jako podpora konzumerizmu a produktivity. Ekonomii blahobytu je možné dělat bez použití cen, ale není to vždy praktikováno.  Hodnota předpokladů ve funkci sociálního zabezpečení, použitá a implikovaná ve zvoleném kritériu účinnosti, mají tendenci učinit ekonomiku prosperity normativní a možná subjektivní oblastí. Může to být kontroverzní.  Nejvýznamnější však ze všeho jsou obavy z limitů utilitárního přístupu k ekonomice blahobytu. Podle této argumentace není užitečnost jedinou věcí, na které záleží. Proto by měl komplexní přístup k ekonomice blahobytu zahrnovat i další faktory. Přístup založený na schopnostech je pokusem o vytvoření komplexnějšího přístupu k ekonomice blahobytu, v němž se hodnotí blaho a jednání jedince z hlediska schopností a funkcí.

Ekonomie blahobytu () je odvětví ekonomie, které používá mikroekonomické techniky k hodnocení blahobytu na agregované (celohospodářské) úrovni. Pokus o uplatnění principů ekonomie blahobytu vede k oblasti veřejné ekonomiky, tzn. studium toho, jak by vláda mohla zasáhnout za účelem zlepšení sociálního blahobytu. Ekonomie blahobytu také poskytuje teoretické základy pro konkrétní nástroje veřejné ekonomiky, včetně analýzy nákladů a přínosů, zatímco kombinace ekonomie blahobytu a poznatků z behaviorální ekonomie vedla k vytvoření nové oblasti, a to behaviorálního blahobytu ekonomie.

Die Wohlfahrtsökonomik (), Wohlfahrtsökonomie oder Allokationstheorie beschäftigt sich als Teilbereich der Volkswirtschaftslehre mit der Beeinflussung der ökonomischen Wohlfahrt, die sich aus der Allokation von Ressourcen ergibt. Wenn die Allokation zwischen mehreren Agenten stattfindet spricht man auch von Multi-Agenten-Ressourcen-Allokation.


Biografie.

Mládí a raná kariéra.

Johnny Logan se narodil jako Seán Patrick Michael Sherrard v australském Frankstonu ve Victorii. Jeho otec Patrick O'Hagan byl irský tenor vystoupil před třemi různými americkými prezidenty v Bílém domě, konkrétně to byli John F. Kennedy, Lyndon B. Johnson a Richard Nixon.  S rodinou se přestěhoval zpět do Irska, když mu byly tři roky. Naučil se hrát na kytaru a své vlastní písně si začal skládat, když mu bylo třináct let. Zatím co se učil na elektrikáře, vystupoval v lidových a bluesových klubech. V roce 1976 se objevil v hlavní roli Adama v irském muzikále Adam a Eva.  Následující rok si zahrál Josepha v inscenaci "Joseph & The Amazing Technicolor Dreamcoat, kterou nspal Tim Rice a Andrew Lloyd Webber.  Svůj pseudonym Johnny Logan přejal od hlavní postavy ve filmu Johnny Guitar. První singl vydal v roce 1978. Poprvé se pokoušel vstoupit na Eurovision Song Contest v roce 1979, kdy se v irském národním finále umístil na třetím místě s písní ""Angie"".

Eurovision Song Contest 1980.

V roce 1980 se opět zúčastnil irského národního výběru pro Eurovision Song Contest s písní od Shay Healy ""What's Another Year"". S písní vyhrál finále národního výběru, které se konalo 9. března v Dublinu.  Již 25. ročník soutěže se konal v nizozemském Haagu. Po vítězství se píseň se stala hitem v celé Evropě a stala se jedničkou ve Velké Británii. Prodalo se přes tři miliony kopií.  Zahrál si Josepha v rockovém muzikále "Rock Nativity" podle Davida Wooda. Hudbu složili Tony Hatch a Jackie Trent. Muzikál Rock Nativity se uskutečnil 24. prosince 1980 v irském Cork Opera House a bylo vysíláno společností RTÉ.

Eurovision Song Contest 1987.

V roce 1984 složil píseň ""Terminal 3"", se kterou Linda Martin reprezentovala Irsko na Eurovision Song Contest 1984 v Lucembursku a umístila se na druhém místě. V roce 1985 vydal album "Straight From the Heart".  V roce 1986 napsal píseň "If I could change your mind", kterou v národním kole zazpívala Linda Martin. Píseň se umístila na čtvrtém místě se 14 body.  V roce 1987 se rozhodl, že opět zkusí štěstí na Eurovision Song Contest a sám si napsal píseň ""Hold Me Now"'". S písní vyhrál národní finále a reprezentoval Irsko v Eurovision Song Contest v Belgii. Píseň opět vyhrála a píseň se stala velkým evropským hitem. Ve Velké Británii se vyšplhala na číslo dva a singlu se prodalo více než 6 milionů kopií.  Zapálený pokračoval v tomto úspěchu, když vydal cover písně ""I'm Not in Love"" od skupiny 10cc, kterou produkoval Paul Hardcastle. Singl i album se do britských žebříčků probojovali, ale nezaznamenaly velký úspěch.

Eurovision Song Contest 1992.

V roce 1992 spolupracoval s Lindou a dal vzniknout písni ""Why Me?"". Následně byla píseň zvolena vítězem irské finále a reprezentovala zemi ve Švédsku. Díky vítězství písně se stal nejúspěšnějším umělcem v celé historii Eurovize se třemi vítězstvími.

Doba po Eurovision Song Contest.

Stále vystupuje a píše písně. Někdy se mu přezdívá "Mister Eurovision", ať už mezi fanoušky soutěže nebo v médiích. Během své více než čtyřicetileté kariéry vydal více než 40 singlů a 19 alb.

Johnny Logan (* 13. květen 1954 Frankston, Victoria, Austrálie) je irský zpěvák a skladatel, který dvakrát vyhrál pěveckou soutež Eurovize.

Johnny Logan, eigentlich "Seán Patrick Michael Sherrard O’Hagan", (* 13. Mai 1954 in Frankston bei Melbourne) ist ein irischer Sänger und Komponist.


Biografie.

Dětství.

Daniel Kahneman se narodil v roce 1934 v izraelském městě Tel Avivu, své dětství poté strávil v Paříži, kam jeho rodina roku 1920 emigrovala z Litvy. I přesto, že si Francii oblíbili a měli zde spoustu přátel, nikdy se jako přistěhovalci necítili zcela v bezpečí. Po vypuknutí druhé světové války a následném obsazování Francie německými vojsky byla celá rodina po zbytek války neustále na útěku. Jeho otec zemřel v roce 1944, rodina si poté zažádala o povolení odstěhovat se za příbuznými do Britské mandátní Palestiny, povolení jim bylo uděleno v roce 1948, těsně před vytvořením státu Izrael.

Vzdělání a kariéra.

Během svého mládí se rozhodl nastoupit do vojenské služby, v roce 1954 byl zařazen jako poručík a poté jako velitel čety přeložen jako psycholog izraelské armády Mezi jeho hlavní povinnosti patřilo podílet se na výběru kandidátů do důstojnické školy a rovněž pro tento účel sestavovat sérii testů. Použil metody, které používala britská armáda ve druhé světové válce. Základní principy jeho metod používá izraelská armáda dodnes.  V roce 1954 také získal bakalářský titul se zaměřením na psychologii a matematiku na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. V roce 1961 následoval doktorát v oboru psychologie na Kalifornské univerzitě v Berkeley, poté pracoval v Jeruzalémě jako lektor psychologie na Hebrejské univerzitě. V letech 1978–1986 působil jako profesor psychologie na Univerzitě Britské Kolumbie. Postupem času se stal docentem, v současnosti působí jako profesor psychologie a veřejných záležitostí na prestižní Princetonské univerzitě.

Prospektová teorie.

Prospektová teorie je behaviorální ekonomická teorie, kterou Daniel Kahneman představil společně s Amosem Tverskym v článku „Prospect Theory: An Analysis of Decision under Risk“ (v překladu Prospektová teorie: Analýza rozhodování rizika), který byl uveřejněn časopisem Econometrica v roce 1979. Tato teorie vysvětluje princip systematické volby, kterou lidé nejčastěji dělají. Popisuje způsob přemýšlení o zisku a ztrátě, úspěchu a neúspěchu ne na základě objektivních pravděpodobnostních výpočtů, ale na chování běžných lidí, jakési subjektivní pravděpodobnosti. Kombinuje psychologické pohledy s ekonomickými a zavádí tzv. psychohodnotu. Tvoří ji tři kognitivní principy, které mají vliv na hodnocení finančních výsledků a jsou také součástí mnoha procesů vnímání, emocí a úsudků.  Tyto principy prospektovou teorii odlišují od modelu maximalizace očekávaného užitku. Každý z těchto principů sám o sobě představuje zajímavý postřeh, který může vysvětlit některé ekonomické jevy považované za anomálie. Mezi klíčové principy patří princip referenčního bodu, klesající citlivosti a princip averze ke ztrátě.

Myšlení rychlé a pomalé.

Ve své nejznámější knize "Myšlení rychlé a pomalé" rozděluje lidské myšlení do dvou samostatných systémů: Systém 1 a 2.

Systém 1.

Tento systém funguje automaticky a rychle, bez pocitu úmyslné kontroly, s velmi malým, nebo žádným úsilím. Je intuitivní, proto jej nelze vypnout a jeho hlavní složkou je asociativní paměť, díky které tento systém neustále kontroluje vše, co se kolem nás děje a následně atribuuje a vytváří logické interpretace těchto jevů.

Systém 2.

Druhý systém je pomalý a analytický, přikládá pozornost vědomým duševním činnostem, které pocit kontroly vyžadují. Také často racionalizuje a vysvětluje mnohdy iracionální rozhodnutí, která provedl první systém.  Pro Kahnemana je zásadní vysvětlit funkci především Systému 1. Ačkoli můžeme Systém 2 považovat za něco, s čím se můžeme ztotožnit – je to naše vědomí, rozhodování a rozum, náročnější je studium Systému 1, který automaticky a nevědomky generuje naše myšlenky. Ty jsou pak různým způsobem filtrovány a kontrolovány Systémem 2.

Daniel Kahneman (* 5. března 1934 Tel Aviv, Izrael) je uznávaný izraelsko-americký psycholog, který působí na katedře psychologie Princetonské univerzity. Je nositelem Nobelovy ceny za ekonomii z roku 2002 za přínos v oblasti integrování poznatků z psychologického výzkumu do ekonomických věd, a to zejména poznatků o lidském úsudku a rozhodování za nejistoty. V prvních letech se však věnoval výhradně tématům, která nemají s ekonomií nic společného. Šlo převážně o výzkum v oblasti psychofyziologie. Spolu s Amosem Tverskym poukázal na to, že model racionálního rozhodování formulovaného Morgesternem je potřebné považovat za normativní. Jako alternativu k němu nastolili deskriptivní teorii známou pod názvem prospektová teorie ("prospect theory"), která je založená na několika charakteristikách pozorovaných v praxi, které popírají racionalitu v rozhodování.

Daniel Kahneman ( ) (* 5. März 1934 in Tel Aviv) ist ein israelisch-US-amerikanischer Psychologe und emeritierter Hochschullehrer, der 2002 mit Vernon L. Smith den Alfred-Nobel-Gedächtnispreis für Wirtschaftswissenschaften erhielt. Die zugrundeliegende, ausgezeichnete "Prospect Theory" entwickelte er mit Amos Tversky.


Historie.

Precision Bass byla první masově vyráběnou elektrickou basou. V původním nastavení je to z olše nebo jasanu vyrobený nástroj osazený dvěma humbuckery a krkem z jednoho kusu dřeva, nejčastěji z palisandru nebo javoru s hmatníkem o dvaceti pražcích. Precision Bass patří mezí oblíbené a nejvíce prodávané kytary a je stále vyráběn.  Standardní P Bass je povrchově upravená, natřená a sestavená v Ensenadě v Baja California společně s dalšími Standard Series kytarami. American Standard (s masivními kryty přes snímače a kobylku), American Deluxe (s humbuckerem a aktivním 3-pásmovým ekvalizérem s 18V samostatným napájením (J-styl), série Highway One a American Vintage jsou vyráběny v Coroně v Kalifornii.  Klasické kontrabasy začínalo být velmi problematické ladit s ostatními nástroji v kapele, byly těžkopádné a problematické při převozu. V čím dál větších kapelách obsahujících i elektrické kytary byly i hůř slyšitelné. S elektrickými snímači, malým tělem a opražcovaným krkem Precision Bass tyto problémy vyřešil. Jméno "Precision" vychází z použití pražců (jako lepší varianta k bezpražcovým kontrabasům); hráči neměli takové problémy s laděním = byli více "precizní".  Zvuk elektrických bas se od zvuku klasických kontrabasů liší: mají ostřejší a konkrétní zvuk, s méně perkusivním úderem a čistším základním tónem, jeho role úplně změnila rytmus a tempo pop music. Elektrická basa umožňuje více dynamické rytmy při hraní podkreslujících harmonických ploch a je dost podstatná pro vývoj blues a swingu k rhythm and blues a rocku.

Vývoj tvaru a provedení.

Původní Precision Bass z roku 1951 byl v podstatě protějšek k šestistrunnému Telecasteru a sdílela i několik jeho konstrukčních rysů. V roce 1953 byly u Precision Bass upraveny hrany pro pohodlnější hraní, zatímco Telecaster si svůj původní tvar zachoval.  V roce 1957 prošel Precision Bass důležitými změnami; hlava a pickguard byly znovu navrženy tak, aby se více podobaly Fenderem nedávno uvedenému Stratocasteru. Původní single-coil snímač byl nahrazen novými split-coil snímači se střídavě uspořádanými póly, spojenými v humbucker; ačkoliv na to Fender nikdy nekladl důraz, patent na Seth Lover humbucker ještě nepropadl. O dva roky později, byl lepený hmatník (palisandr) na javorovém krku vystřídán jedním kusem vyráběným pouze z javoru. Krky z palisandru se staly standardem až do let 1966-1967, kdy Fender začal nabízet samostatný laminátový javorový hmatník spolu s javorovým krkem. Ale od roku 1969 se jednodílný javorový krk stal standardem na mnohých basách vyráběných firmou Fender, s hmatníkem z palisandru jako další možnou variantou.  Některé Precision baskytary vyráběné v sedmdesátých letech byly také dostupné s bezpražcovým hmatníkem z palisandru, ebenu nebo častěji z javoru, zpopularizované Stingem nebo Tony Franklinem. Fender krátce nabízel bezpražcový P-Bass v devadesátých letech jako součást první generace American Standard line, spolu s bezpražcovým hmatníkem z palisanndru. S American Series Precision Bass (2000 - 2008) společně s S-1 přepínacím systémem od roku 2003, dovolujícím zapojení split-coil snímače paralelně, což base dodává praskavý zvuk připomínající Jazz Bass. Druhá generace American Series z roku 2008 už od této možnosti upustila.  V posledních letech byly nabízeny některé varianty (občas s 21 nebo 22 pražcovým hmatníkem) nebo speciální edice Precision Bass. Fender udělal American Deluxe 5-strunný model s split-coil snímačem u krku a s humbuckerem u kobylky (až do roku 2007), laděný jako BEADG, nebo také pasivní 5-strunný laděný do EADGC nazývaný Bass V v šedesátých letech. Neprodávaly se dobře a jejich výroba brzo skončila, Fender až do osmdesátých let jiné pětistrunné basy nenabídl.  V letech 1980-1984, byl Precision Bass upraven s novými snímači, aktivní základní deskou a masivním krytem přes kobylku. Special (1980) se split-coil snímačem s bílým krytem, zlatou mechanikou a dvoupásmovým ekvalizérem a možností přepínání mezi aktivní a pasivní mechanikou a Elite (1983) s jedním (Elite I) nebo dvěma (Elite II) split-coil humbuckery a kobylkou Schaller. Některé modely byly dostupné i s tělem z ořechu a mořeným ebenovým hmatníkem. V roce 1984 se začaly vyrábět japonské modely, velmi podobné jejich americkým protějškům, kromě zmenšeného tvaru těla a javorového krku ve tvaru C s dvaadvaceti pražci.  Fender také udělal několik 'Deluxe' a 'Special' modelů s aktivní elektronikou a Jazz Bass snímačem nebo humbuckery ve tvaru soapbar u kobylky vedle běžných split-coil snímačů. Obě tyto vylepšení měly rozšířit zvukové možnosti této jinak poměrně jednoduše navržené basy. Některé Precisiony s Jazz Bass snímači měly obvykle i tradiční Jazz Bass ovládání hlasitosti a postranní jack výstup; jiné měly ovládání hlasitosti předního snímače posunuté víc dopředu, zanechávající více místa pro jack výstup. Nebo byl použit třípolohový přepínač snímačů (použito třeba na Tony Franklin Signature a Fender Precision Bass Plus).  V devadesátých letech byly uvedeny modely Precision Plus a Deluxe Plus v roce 1989 a 1991, s Lace Sensor snímači, s dvaadvaceti pražcovými krky a pasivní či aktivní elektronikou. Custom Shop 40th Anniversary model z roku 1991 luxusnější verzí Precision Plus Deluxe se zlatou mechanikou a ebenovým hmatníkem. V roce 2008 přišel Fender s pětistrunnou verzí Precision Bass jako druhou generací American Standard Series line.

Fender Precision Bass (někdy zkráceně jen "P Bass") je elektrická basová kytara, první hojně rozšířený a populární model. Navrhl ji Leo Fender a na trhu se objevila už v roce 1951.

Der Precision Bass, verkürzt auch Precision oder P-Bass – in deutschsprachigen Musikerkreisen auch verbreitet Preci genannt –, ist ein elektrisch zu verstärkendes Bass-Zupfinstrument, das vom US-amerikanischen Musikinstrumentenhersteller "Fender Musical Instruments" entwickelt wurde. Der "Precision" war bei Markteinführung 1951 der erste E-Bass mit massivem Holzkorpus ohne Resonanzkörper "(Solidbody)", der industriell in Serie gefertigt wurde. Die namensgebende Besonderheit („Präzision“) bestand in seiner Ausstattung mit Bünden, die konstruktiv eine präzise Intonation vorgeben. Die Spielweise entspricht insofern der Gitarre im Gegensatz zur freien Intonation des Kontrabasses. Der "Precision Bass" hat sich seit den 1950er Jahren zu einem weit verbreiteten E-Bass-Modell entwickelt.


Historie.

Pojem se v ekonomii, politologii a sociologii začal vyskytovat od 50. let 20. století. Teorie o společenské konvergenci v té době tvrdily, že rozvojové země budou ekonomicky růst podobně, jako před nimi země rozvinuté. Definoval ho však až v roce 1960 právě Clark Kerr.  Náznaky teorie konvergence můžeme ale sledovat již v 30. letech ve spojení s hospodářským dirigismem. Dalšími faktory podporujícími tuto myšlenku bylo zbrojení a válečná organizace, které napomáhaly překonání kulturních, politických a ideologických odlišností. Při 2. světové válce se ukázalo, že země s rozdílným společenským uspořádáním mohou spolupracovat.  První významnější koncepci blízkou teorii konvergence však vytvořil P. A. Sorokin již v roce 1944. Ten ve své knize "USA and Russia" pojednával o podobnostech těchto dvou zemí, a to jak geografických, tak i kulturních a velmocenských.  Další vzniklé teorie si všímaly toho, že se země po 2. světové válce začaly v mnohém sbližovat i přes zachování svých specifických rysů.  Teorie byla v pozdějších dobách napadána kvůli jejímu determinismu, příklonu k Západnímu myšlení či zanedbání role rozvojových zemí ve světové ekonomice. Často se však jednalo o posměšky, nikoliv vážné vědecké studie.  Dále byla teorie kritizována proto, že předpokládá, že status rozvinuté země má být cílem zemí rozvojových a nedbá přitom ohledu na negativní aspekty čistě ekonomicky zaměřeného modelu rozvoje. Takový model totiž může dle některých akademiků rozevřít nůžky ve společnosti, dále k dosažení cíle také nepřiměřeně vyčerpává přírodní zdroje a ničí přírodní prostředí.

Konvergence a divergence.

Na počátku 80. let 20. století se teorii konvergence snažili přeformulovat Inkeles a Sirowy. Inkeles zdůraznil, že v dřívějších pojednáních o teorii nebyly rozlišeny různé aspekty společnosti, z nichž každá se může vyvíjet nejen jinou rychlostí, ale také jiným směrem. Společenský systém tedy navrhl rozdělit na nejméně 5 aspektů, rozlišil také formy konvergence a divergence.

Divergence.

V neposlední řadě Inkeles zmiňuje, že je potřeba pečlivě zvolit formu a hloubku analýzy, a také časový úsek ke zkoumání konvergence či divergence.

Teorie konvergence (z lat. "convergentia" = směřování, sklon, sbíhavost) byla formulována v roce 1960 americkým profesorem Clarkem Kerrem z kalifornské Berkeley univerzity. Na jeho myšlenku pak navazovali i další autoři. Základní premisou teorie je, že v důsledku industrializace se země začnou podobat z hlediska společenských norem a technologie.

Der Aufholeffekt (auch: Catching-up-Effekt) beschreibt folgende Beobachtung: Geht man von einem gegebenen Ausgangspunkt aus, so erreichen arme Volkswirtschaften tendenziell ein schnelleres Wirtschaftswachstum als reichere Länder.


Životopis.

Chameneí se narodil ve městě Mašhadu jako druhý nejstarší z osmi dětí – dva z jeho bratrů jsou dnes rovněž duchovními. Po otci je azérského původu, zatímco některé zdroje tvrdí, že jeho matka byla etnická Peršanka z města Jazd. Po studiu na různých teologických seminářích se stal jedním z žáků Rúholláha Chomejního a od roku 1963 byl aktivní v islamistickém hnutí, které se stavělo na odpor světskému režimu šáha Muhammada Rezy Pahlavího. Mezi lety 1964 a 1978 byl několikrát za své politické smýšlení vězněn.  Šáhův pád počátkem roku 1979 vynesl Chameneího do funkce člena revoluční rady a náměstka ministra obrany. Jeho přičiněním byla také 19. února 1979 založena Islámská republikánská strana, konzervativní politické uskupení, sdružující různé fundamentalistické proudy v zemi. V roce 1980 učinil dosud nepříliš známého Chameneího středem pozornosti výrok, jímž tvrdě napadl ženy protestující proti příkazu povinně nosit šátek. "Nechci je nazývat prostitutkami," řekl, "to, co činí prostitutka, dotýká se jen jí samotné, ale to, co činí tyto ženy, dotýká se celé společnosti."  Po úspěšném atentátu na prezidenta Muhammada Alího Radžáího 30. srpna 1981 byl Chameneí na Chomejního návrh zvolen 95 % hlasů 2. října prezidentem republiky. Sám se tehdy ještě léčil z následků bombového útoku, který ho vážně zranil při modlitbě v mešitě – od těch dob má postiženou pravou ruku. Názory nového prezidenta na probíhající konflikt s Irákem byly podobně nesmiřitelné jako názory Chomejního. „Válka, válka až do konečného vítězství,“ prohlásil rozhodně. Teprve jmenování pružného Alího Akbara Rafsandžáního vrchním velitelem ozbrojených sil umožnilo konflikt v roce 1988 ukončit.  Dne 3. června 1989 zemřel duchovní vůdce Chomejní a Rada expertů o den později překvapivě zvolila jeho nástupcem Chameneího. Tento vývoj přijalo duchovenstvo s jistým odporem, protože dosavadní prezident neměl v šíitské hierarchii příliš vysoké postavení. Kvůli volbě musela být změněna ústava a Chameneí byl povýšen na ájatolláha – v Íránu je funkce duchovního vůdce prakticky doživotní.  Na rozdíl od svého předchůdce neměl Chameneí zdaleka takovou autoritu a charisma, aby mohl ztělesňovat „jednotu íránského lidu“. Jeho přístup k věcem veřejným byl spíše skrytý – do každodenních politických rozhodnutí zasahoval málo, snažil se však neustále vyvažovat aktuální rozloženi sil. Aby si zajistil kontrolu nad duchovenstvem, v němž hlavně na počátku nechyběly kritické hlasy na jeho osobu, nechal zřídit Zvláštní soud pro duchovenstvo; jeho pokus získat v roce 1994 titul velkého ájatolláha ale selhal.  Vlivní konkurenti uvnitř kléru byli v průběhu doby buď zbaveni moci, nebo dokonce dáni do domácího vězení. Naopak neúspěšní kandidáti na úřad prezidenta dostali jiné funkce – tak duchovní vůdce udržoval řevnivost na íránské politické scéně a tím nepřímo posiloval svoje postavení. Pokud jde o vztah k Salmanu Rushdiemu, proti němuž vyhlásil Rúholláh Chomejní fatvu, byl Chameneí nekompromisní: „Černý šíp smrti je vystřelen a na cestě k cíli.“  Dne 6. srpna 1991 byl v Paříži zavražděn poslední předseda vlády jmenovaný šáhem, Šápúr Bachtijár, a podle výpovědi jednoho ze zatčených atentátníků byl čin přímo nařízen Chameneím. Také atentát v řecké restauraci Mykonos v Berlíně, spáchaný 17. září 1992 na čtyřech kurdských exilových politicích, pravděpodobně organizovala nejvyšší místa v Íránu, přičemž Chameneí a tehdejší prezident Rafsandžání byli o přípravách předem informováni.  Zvolení proreformního duchovního Muhammada Chátamího v roce 1997 prezidentem republiky a vítězství reformistů v parlamentních volbách o tři roky později způsobily v Íránu nástup určité liberalizace v celospolečenském měřítku. Chameneího snahou bylo především udržet proces pod kontrolou, aby nedošlo k narušení teokratických základů státu. Jeho zahraničněpolitické názory, které vycházely z představ Rúholláha Chomejního, doznaly jen minimálních změn, třebaže vláda dělala vše pro to, aby vylepšila obraz země ve světě. V roce 1999 Chameneí prohlásil, že "z islámských, lidských, hospodářských, bezpečnostních a politických důvodů je existence Izraele hrozbou pro národy a státy v regionu" a že "zbývá jen jediná možnost, jak řešit situaci na Blízkém východě: rozbít a zničit sionistický stát".  V letech 2004–2005 se za aktivní účasti duchovního vůdce podařilo proces liberalizace v podstatě zastavit. Vnějším projevem toho vývoje byly parlamentní volby z roku 2004, v nichž díky manipulacím triumfovaly konzervativní síly, a vítězství konzervativce Mahmúda Ahmadínedžáda v prezidentských volbách o rok později. Aktuální spor s USA o íránský jaderný program komentoval Chameneí v tom smyslu, že Írán nechce vlastnit „atomové zbraně a Západ to ví. (...) Odporuje to politickým a hospodářským zájmům země i dikci islámského učení.“ Současně ale oznámil, že v jaderném programu se bude pokračovat.

Zdravotní stav.

V září 2014 podstoupil Alí Chameneí operaci prostaty. Dne 6. března 2015 uvedl deník Jerusalem Post s odvoláním na arabská média, že Alí Chameneí byl v kritickém stavu hospitalizován v nemocnici v Teheránu. Objevily se spekulace o možné rakovině prostaty.

Ájatolláh Sajjid Alí Chameneí (persky "/Āyatollā́h-e Sayyéd ʽAlī́-ye Xāmeneʼī́/;" * 18. dubna 1939 Mašhad, Írán) je od úmrtí Rúholláha Chomejního v červnu 1989 duchovním vůdcem Íránu a tím faktickou hlavou státu. V letech 1981–1989 byl v pořadí třetím prezidentem Íránu a patřil k předním Chomejního důvěrníkům. Jeho rodina, která odvozuje svůj původ od imáma Husajna, měla silné náboženské kořeny – otec Hádží Sajjid Džavád Chameneí dosáhl hodnosti mudžtáhida, děd Sajjid Husajn Chameneí byl ájatolláhem v iráckém Nadžafu.

Ali Chamenei ([], offiziell auch "Seyyed ’Ali Chamene’i",, weitere Schreibweise "Ali Khamenei"; * 17. Juli 1939 in Maschhad) ist als „Oberster Führer“ seit 1989 das politische und religiöse Oberhaupt des mehrheitlich schiitischen Iran. Chamenei ist in dem Sinne sowohl „Religionsführer“ als auch „Revolutionsführer“ "(Rahbar-e enqelāb)". Er ist die höchste geistliche Instanz im Range eines Ajatollah, der Oberbefehlshaber der iranischen Streitkräfte und das Staatsoberhaupt des Iran.


Život.

Klaus Hemmerle se narodil 3. dubna 1929 ve Freiburgu im Breisgau jako jediné dítě Franze-Valentina a Marie Hemmerle. Jeho otec byl malířem věnujícím se především sakrálnímu umění a jeho strýc Franz Philipp významným hudebním skladatelem. Estetická vnímavost, kultivovaná již od raného dětství, tak provázela Hemmerleho myšlení i službu katolické církvi po celý jeho život.  Od roku 1939 navštěvoval Hemmerle klasické Berthold-Gymnasium ve Freiburgu. Spolužáky byl velice oblíben a jeho mimořádné nádání nebylo lze přehlédnout. Ve Freiburgu také prožil válečná léta včetně bombardování města 27. listopadu 1944. Jak sám Hemmerle později popsal, právě tato událost měla významný vliv na jeho definitivní rozhodnutí stát se knězem.  V roce 1947 nastoupil na Albert-Ludwigs-Universität Freiburg ke studiuu filosofie a teologie. Duchovní formace se mu dostalo v semináři St. Peter ve Schwarzwaldu. V květnu 1952 byl vysvěcen na kněze. Ve studiích nadále pokračoval a v roce 1957 obdržel za práci věnovanou filosofickému pojetí stvoření romantického německého filosofa Franze von Baadera doktorát z teologie. Konečně v roce 1967 se u Bernharda Welteho, významného profesora křesťanské filosofie náboženství na Albert-Ludwigs-Universität Freiburg a svého hlavního filosofického a teologického učitele, habilitoval s prací týkající se Schellingovy pozdní filosofie.  Od roku 1956 do roku 1961 byl Hemmerle také zakládajícím ředitelem Katolické akademie diecéze Freiburg. Mezi léty 1968–1974 působil jako duchovní ředitel Ústředního výbor německých katolíků (Zentralkomitees der deutschen Katholiken). V této souvislosti se výrazně podílel na přípravě Katolických dní (Katholikentage) v Essenu (1968), Trevíru (1970), Mönchengladbachu (1974) a rovněž také Ekumenického letničního setkání v Augsburgu.  Po habilitaci se Hemmerle nejprve roku 1969 stal soukromým docentem v Bonnu a od roku 1970 do roku 1973 působil jako řádný profesor fundamentální teologie na Universität Bochum. V roce 1973 byl coby nástupce svého určitele Bernharda Welteho jmenován profesorem křesťanské filosofie náboženství na Albert-Ludwigs-Universität Freiburg. Universitní prostředí ale opustil již o dva roky později, tj. v roce 1975, byv povolán k převzetí biskupského stolce staroslavných Cách. Jako biskupské heslo si zvolil: "Omnes unum ut mundus credat" (Jan. 17, 21).  Před jmenováním biskupem sepsal Hemmerle řadu významných filosofických a teologických prací, mezi kterými se vyjímá zejména jeho nejslavnější dílo "Teze k trinitární ontologii" (1976). Také po jmenování cášským biskupem nadále publikoval; nikoli však již práce akademické, nýbrž především díla pastoračního a spirituálního charakteru.  Zásadní význam pro Hemmerleho život i myšlení mělo kromě akademického společenství kolem jeho učitele Bernharda Welteho také setkání s hnutím Focolare. Jeho spiritualita se mu stala záhy vlastní; podnítil také zakladatelku hnutí Focolare, Chiaru Lubich, k tomu, aby v rámci hnutí zřídila teologickou školu, která by spiritualitu jednoty tematizovala v širších teologických, filosofických a vědeckých souvislostech. Na tuto prvotní "Scuola Abbà" navázal současný universitní institut Sophia v italském Loppianu. Hemmerle také v rámci hnutí Focolare organizoval pravidelná setkání biskupů, kteří sdílejí spiritualitu jednoty. Po jeho smrti se této role ujal Hemmerleho přítel, pražský arcibiskup, kardinál Miloslav Vlk.  Podobně jako v rámci celého německého katolicismu nebo v hnutí Focolare, také ve svém biskupství zanechal Hemmerle výraznou stopu. Tváří v tvář zásadním proměnám sociální struktury církevního společenství inicioval reformní proces tzv. společenství cesty (Weggemeinschaft). Pro náhle se projevivší nemoc ale nemohl tento reformní proces dovést ke konci. Jeho smrt 23. ledna 1994 byla pro mnohé nečekaná. Pohřeb proběhl 29. ledna 1994. Obřadu se v cášské Katedrále Panny Marie (Oktogon) zúčastnily nejenom zástupy místních, ale rovněž pět kardinálů a více než 60 biskupů z různých zemí světa. Karl Lehmann, bývalý předseda Německé biskupské konference, v závěru své řeči na Hemmerleho pohřbu pronesl: „Také – nebo snad právě – biskup čelí pokušením a dělá chyby. Proto dnes také prosíme o Boží milosrdenství pro Klause Hemmerleho. Ale možná – ano, jsem si tím jist – aniž bychom si toho doopravdy všimli, žil mezi námi v osobě Klause Hemmerleho svatý kněz a biskup.“  Hemmerleho nástupcem v úřadu cášského biskupa se stal Heinrich Mussinghoff.

Klaus Hemmerle (3. dubna 1929 Freiburg im Breisgau – 23. ledna 1994 Cáchy) byl německý katolický filosof a teolog. V roce 1975 se stal biskupem v Cáchách.

Klaus Hemmerle (* 3. April 1929 in Freiburg im Breisgau; † 23. Januar 1994 in Aachen) war ein deutscher katholischer Theologe. 1975 wurde er zum Bischof von Aachen gewählt, ernannt und geweiht.


Popis.

Město má rozsáhlou písečnou pláž, přes 7 kilometrů dlouhou. Nachází se zde mnoho hotelů s kapacitou i přes 1 000 lůžek. Centrum je živé, až příliš přelidněné. Do Burgasu i do Varny je zhruba stejně kilometrů. Na návštěvníka město bude působit velice svěže, je umístěno do zeleného prostředí a terén se mírně svažuje směrem k moři. Okolní krajina připomíná krajinu chorvatskou. U pláže je nově vybudovaný park, plný novodobých atrakcí, který spolu s novou výstavbou hotelů severně od města svědčí o tom, že se město snaží do oblasti přilákat více turistů.

Historie.

Sídlo je staré zhruba 3 tisíce let. Nejprve šlo o thrácké sídliště, které se nazývalo Naulochas (také Tetranaulochas nebo Tatranaulochas). V prvním tisíciletí př. n. l. se zde usadili Řekové a svoji osadu nazvali Heliopolis. Na počátku římského období v 1. století př. n. l. byl postaven Jupiterův chrám a město dostalo název Théopolis (boží město) nebo Templum Iovis (Jupiterův chrám). Jeho pozůstatky se nalézají ve středu města. Později se tu nalézala letní rezidence byzantských císařů. V 5. století zde byla postavena trojlodní bazilika o délce 40 m a se stěnami o tloušťce 2 m, která byla objevena v 70. letech a ze které je patrno, že byla několikrát obnovována.  Za dob druhé Bulharské říše ze byla vybudována pevnost Kozjak. V osmanském období se dědina nazývala Gözeken (obzor) a v jeho bulharské formě () ho nesla až do roku 1936, kdy byla přejmenována na současný název. Obzor je městem od roku 1984.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 2 051 stálých obyvatel a je zde trvale hlášeno 1 814 obyvatel. Podle sčítání 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Obzor () je město ve východním Bulharsku. Město se rozkládá na pobřeží Černého moře, ve Varenské oblasti, u Staré Planiny. Nachází se 32 km od Nesebaru, správního střediska stejnojmenné obštiny, a má zhruba 2 tisíce obyvatel, který v turistické sezóně narůstá až nad 40 000 obyvatel.

Obsor [] (bulgarisch ) ist eine Stadt in Südostbulgarien, am Schwarzen Meer, in der Oblast Burgas, in der Gemeinde Nessebar, in der Nähe der Stadt Bjala.


Děj.

Trojští princové Paris a Hektor jsou na mírovém jednání u spartského krále Menelaa, kde se ale Paris zamiluje do Menelaovy ženy - krásné Heleny a ona se zamiluje do něj a Paris ji unese. Když se to na zpáteční cestě do Tróje dozvídá Hektor, chce ji vrátit, ale poté, co mu Parid řekne, že bude o Helenu bojovat klidně proti celé Spartě, rozmyslí si to. Zatímco Trója v čele se starým a moudrým králem Priamem oslavuje příjezd krásné Heleny a její svatbu s Paridem, Menelaos se vydá za svým bratrem, slavným vojevůdcem Agamemnonem a žádá ho o pomoc. Mykénský král Agamemnon, který touží po ovládnutí velké Tróje, rád vezme bratrovu manželku jako záminku k válce a shromáždí veliké vojsko a i když nerad, povolá i neporazitelného válečníka Achillea, který ale krále nectí a dělá si co chce. Ani Achilles není nadšený, ale jeho přítel, lstivý ithacký král Odysseus ho přemluví a tak jede Achilles se svými lidmi a svým bratrancem Patroklem taky.  Hned po příjezdu k trojským břehům dobyje Achiles sám celé pobřeží a pobije se svými lidmi všechny muže, kromě Hektora, kterého nechá zatím Achilles odejít, protože si ho jako nejudatnějšího Trojana váží. V chrámu pak najdou jeho lidé kněžku Apollona a Hectorovu a Paridovu příbuznou - Bríseovnu a zamiluje se do ní a nijak ji neublíží. Když mu ji ale vezme Agamemnon, jen její slova ho přemluví, aby krále nezabil, ale odmítne i se svými lidmi bojovat a když potom dá král dívku svým mužům, odvede ji k sobě.  V Troji se zatím Paris rozhodne zápasit s Menelaem o Helenu a ukončit tak spor. Souboj se uskuteční a Paris i přes snahu prohraje. Když ho ale chce Menelaos zabít, odplazí se zraněný k Hektorovým nohám a jeho bratr ho nemůže nechat jen tak zabít a řekne to Menelaovi, ten chce ale přesto prince usmrtit a Hektor ho probodne. Agamemnon to využije jako další záminku k vedení války a propukne bitva. Hektor pošle Parida do města a sám jde bojovat. Řekové jsou z hradeb ostřelováni a i přes svou převahu prohrávají a Odysseus donutí Agamemnona stáhnout se.  Trojané se potom, povzbuzeni vítězstvím, rozhodnou tábor Agamemnona přepadnout. Hektorovi se to nelíbí, protože se obává, že tak rozhádané Řeky sjednotí, přesto se ale útok uskuteční a Hektor Trojany vede. Stane se to, co předvídal- Řekové se všichni až na Achilla sjednotí. Achillův mladý bratranec Patrokles se rozhodne, že tam zavede alespoň jeho muže a aby vojáky povzbudil, vezme si zbroj neporazitelného válečníka. Vše se mu zdaří, Hektor, který si myslí, že je to Achilles, ho ale zabije a když mu sundá přilbu, zhrozí se. Pak dojedná s Odysseem, že dnes bitvu ukončí.  Když se Achilles dozví o smrti bratrance, je rozrušený a i přes prosby milované Bríseovny vyzve Hektora na souboj a Hektor ho přijme i když tuší, že nemůže zvítězit a prosí proto Achilla, aby vítěz dovolil poraženému pohřeb a nezneuctil ho, Achilles však odmítne. Po dlouhém boji, i když válčí čestně a statečně, je Hektor poražen a Achiles si pak jeho mrtvé tělo přiváže za povoz a vláčí jeho mrtvé tělo okolo trojských hradeb před zraky Hektorových nejbližších a pak se i s mrtvým princem vrací do tábora Řeků. V noci se k němu do stanu dostane stařec a Achilles se dozví, že je to Hektorův otec - král Priamos. Král Achilla moudrými slovy přesvědčí, aby mu Hektora vydal a Achilles, nešťastný z toho, co udělal, mu slíbí, že po dobu pohřebních obřadů nenapadne nikdo Tróju a pak Priamovi řekne, že je mnohem lepší král než Agamemnon. Zasáhne ho ale, že se Bríseovna rozhodne odjet s králem.  Zatímco se v Tróji koná velkolepý pohřeb udatného prince, Agamemnon je rozhněván, že Achilles uzavírá dohody, které má on dodržovat, slovo ale porušit nechce. V době čekání se ale podaří chytrému Odysseovi vymyslet lest a uskutečnit ji.  Když po pohřebních obřadech přijdou Trojané na pobřeží, naleznou mrtvá těla Řeků s různými skvrnami na kůži a poznají, že jde o mor. U moře stojí velkolepý dřevěný kůň, očividně dar bohu moří Poseidonovi. Trojanům je jasné, že válka skončila a i přes varování Parida vtáhnou koně se slávou do města a slaví. Uprostřed tiché noci ale začnou z koně vylézat řečtí bojovníci, kteří se tam skryli a otevřou svým spolubojovníkům bránu. Trója, i když se zdálo, že její brány jsou nedobytné, padla. Uprostřed zmatku a plamenů ohně hledá Achilles milovanou Bríseovnu, Agamemnon na ní ale narazí první poté, co zabije stařičkého krále Priama a chce z ní udělat otrokyni. Nešťastná dívka ho probodne nožem a když ji chtějí vojáci zabít, Achilles ji ochrání.  Zatím odvede Hektorova manželka mnoho lidí včetně Heleny z Tróje tajným vchodem, který ji její muž před svou smrtí ukázal. Parid se ale rozhodne, že odvede ještě Bríseovnu a dá meč, který je symbolem Tróji a který dostal od otce, mladíkovi jménem Aaneas. Potom, když najde svou příbuznou u nepřátelského vojáka, vezme luk a střelí neporazitelného Achilla do paty a zasáhne ho i dalšími ranami. Achiles umírá u nešťastné Bríseovny, Paris mu ale před jeho smrtí řekne, že se jeho láska dostane z hořící Tróji tajným vchodem a bude žít.  Druhý den se koná pohřeb neporazitelného Achilla, u kterého je přítomen i chytrý Odysseus. Přeje si, aby až se o něm bude vyprávět, aby se vzpomínalo i na udatného Achilla a odvážného Hektora.

Odlišnosti od předlohy.

Ve filmu se vyskytuje mnoho odlišností od původní Homérovy Illiady. Největší jsou ale tyto:

Troja (v originále Troy) je americký historický film na motivy Illiady, který režíroval Wolfgang Petersen. Děj se odehrává v okolí Tróji. V příběhu spolu bojují dvě země: Sparta a Trója. Spor nezi nimi vznikne, když syn Trójského krále unese Helenu, nejkrásnější ženu na světě. Hlavními herci filmu jsou Brad Pitt, Eric Bana, Orlando Bloom, Diane Kruger, Brendan Gleeson, Brian Cox, Sean Bean, Julie Christie, Peter O'Toole a Rose Byrne. Film měl premiéru v USA 13. května 2004.

Troja ist ein US-amerikanischer Spielfilm des deutschen Regisseurs Wolfgang Petersen aus dem Jahre 2004. Er basiert auf einem Drehbuch von David Benioff. Die Handlung ist durch Homers "Ilias" inspiriert. Sie weicht aber in zahlreichen Punkten bewusst ab und erzählt vom mythischen bronzezeitlichen Kampf der Griechen mit der Stadt Troja. So wurde die ursprüngliche Dauer des Krieges von zehn Jahren verdichtet und auf das aktive Mitwirken von Göttern verzichtet. Hauptrollen spielen Brad Pitt als "Achilles" und Eric Bana als "Hektor"; für Diane Kruger als "Helena" war der Film ihr Durchbruch.


Historie.

Pozadí vzniku.

Historie Fear Factory se začala psát v roce 1989 v Los Angeles. Tehdy se dva přátelé, kytarista Dino Cazares a bubeník Raymond Herrera, rozhodli, že si založí novou kapelu. Cazares v té době hrál v grindcoreové kapele The Douch Lords, která měla zkušebnu v domě, kde zkoušela další grindcorová skupina Hate Face, ve které zpíval Burton C. Bell. Cazares jednou potkal Burtona, jak si melodicky prozpěvuje skladbu od U2, což ho zaujalo natolik, že ho pozval do nové kapely. Vzniká tak nová formace ve složení: Burton C. Bell - zpěv, Dino Cazares - kytara, Raymond Herrera - bicí. Trio si dává název Ulceration (hnisání vředu), později si však skupina definitivně mění jméno na originálnější Fear Factory (továrna strachu).

Počáteční léta (1989–1991).

Fear Factory ve svých počátcích zkoušejí a dávají dohromady první hotové skladby a vznikají první dema, ve kterých hudebně slučují prvky grindcoru, death metalu a industrialu. První dvě skladby se objevily na kompilaci "L.A. Death Metal Compilation" a první koncert Fear Factory se odehrál 31. října 1990. Nadějné kapely se ujímá tehdy neznámý producent Ross Robinson, který formaci pomáhá se vznikem prvního oficiálního hudebního počinu, ale spolupráce s ním nedopadla dobře a tak je vyměněn za Colina Richardosona, s kterým skupina téměř hotový materiál předělává. Tato prvotina vychází pod jménem "Concrete" a kapele přinesl vytoužený kontrakt s nahrávací společností, kterou v případě Fear Factory byla Roadrunner Records. Ke kontraktu kapele nemalou měrou pomohl tehdejší frontman Sepultury Max Cavalera, který Roadrunneru hudební prvotiny Fear Factory doporučil.

Vrcholná éra (1992–2000).

První album Fear Factory "Soul of New Machine" vyšlo v srpnu 1992 a na metalové scéně znamenalo revoluci. Fear Factory zkombinovali prvky hardcoru, thrash metalu, groove metalu, death metalu a grindocoru a to vše zasazené do strojově chladného industriálního aranžmá, doprovázené samply a klávesovými plochami. Největším překvapením ale byl vokální výkon Burtona C. Bella, který střídal brutální growling s čistým melodickým vokálem - to bylo na počátku 90. let na metalovém poli skutečně ojedinělé a mezi posluchači kolovala fáma, že kapela má dva zpěváky. I přes veškerý rozruch byla deska "Soul of New Machine" v době vydání po celém světě nepochopena - s výjimkou Evropy, kde byl o hudbu Fear Factory nebývalý zájem. Kapela přibrala do skupiny klávesistu Reynorda Diega a baskytaristu Andrea Shivese a vydala se na turné, kde koncertovala s kapelami Biohazard, Sepultura, Sick of It All, Brutal Truth a Cannibal Corpse. V dubnu 1993 kapela vydává album "Fear Is The Mindkiller", kde byly známé skladby upraveny a zremixovány do dub a techno podoby - čímž Fear Factory opět šokovali. Některým fanouškům se tyto remixy nelíbily, členové Fear Factory ale byli vždy na své hudební vizionářství patřičně hrdí.  V prosinci 1993 do Fear Factory přichází baskytarista Christian Olde Wolbers, který nahrazuje Shivese. Skupina je nyní v sestavě, která bývá označována za klasickou: Burton C. Bell - zpěv, Dino Cazares - kytara, Raymond Herrera - bicí, Christian Olde Wolbers - baskytara. Fear Factory skládají a nahrávají nové album, které vychází v červnu 1995 pod názvem "Demanufacture" a stejně jako debut způsobilo patřičný rozruch. Strojově chladná industriální atmosféra byla ještě chladnější a mnohem dokonalejší než na předchozí nahrávce, kytarové riffy a samply byly více brutálnější a naopak Burton C. Bell používal melodičtější a čistější vokály - tyto kontrasty vzájemně vynikly a vytvořily mimořádně působivý výsledek: "Demanufacture" je považováno za nejlepší album Fear Factory a zároveň za jedno z nejdůležitějších metalových alb 90. let. Fear Factory definitivně prorazili na vrchol - koncertují s kapelami Black Sabbath, Iron Maiden a Megadeth. V dubnu 1997 přichází na trh další album remixů - "Remanufacture", na kterém byly coververze z alba "Demanufacture".  V červenci 1998 se objevuje nové album Fear Factory - "Obsolote". Hudba z tohoto alba již nebyla tak tvrdá jako na předchozích nahrávkách, převládaly melodické vokály a refrény a objevily se prvky alternativního a progresivního metalu. Obsolete se stalo úspěšným a nejprodávanějším albem Fear Factory - bylo vřele přijato jak kritikou, tak fanoušky a to i přes to, že deska již nebyla zdaleka tak inovátorská jako předchozí počiny. Následují další turné a koncerty a koncem 90. let jsou Fear Factory jednou z nejúspěšnějších a nejžádanějších metalových skupin a kapela je na absolutním vrcholu.

Období 1. krize (2000–2002).

Na přelomu tisíciletí se po dlouhých úspěšných letech vyskytly první větší problémy. Členové skupiny byli po dlouhých koncertních šňůrách unavení, vztahy mezi jednotlivými muzikanty značně ochladly a skupina se ocitla v tvůrčí krizi. V této atmosféře začali Fear Factory skládat skladby pro novou desku. Netrpělivě očekávané album "Digimortal" vyšlo 24. dubna 2001 a znamenalo obrovské zklamání: Kytarové riffy byly oproti minulým nahrávkám značně otupělé a nenápaditým kompozicím vévodil Bellův unavený vokál. Zdálo se, že kapele došly nápady a bylo evidentní, že Továrna strachu je sužována neurčitými problémy.  Vlažné přijetí alba "Digimortal" ovzduší v kapele vůbec neprospělo. 30. července 2002 vychází další album Fear Factory - "Concrete", které obsahovalo materiál z jejich prvotiny, nahrané v roce 1991. Album však nevydala kapela, ale dávný producent Fear Factory Ross Robinson, který nejenže tento materiál vlastnil, ale patřily mu k němu i práva, takže ho mohl vydat bez souhlasu členů skupiny, což už tak dost napjaté atmosféře v kapele vůbec nepomohlo.  Krize později vrcholí téhož roku, když Burton C. Bell požádá Cazarese, aby kapelu opustil, a ten skutečně po třinácti letech z Fear Factory odchází. Krátce po Cazaresově odchodu přichází další šok, když odchází i sám Bell. Dva zbylí členové - Raymond Herrera a Christian Olde Wolbers - neví, jak na vzniklou situaci reagovat a Fear Factory se ocitají v agonii.

Fear Factory (v překladu "Továrna strachu") je americká metalová skupina z Kalifornie hrající industrial metal/cyber metal. Některé skladby namísto „synťáků“ obsahují symfonické prvky, např. "Resurrection" z desky Obsolete (1998).

Fear Factory (engl. für „Angstfabrik“) ist eine US-amerikanische Metal-Band aus Los Angeles. Stilistisch bewegen sich Fear Factory zwischen Death Metal, Industrial Metal, Neo-Thrash/Groove Metal, Nu Metal und Alternative-Metal mit Electro- und Noise-Anleihen, wobei der Deathmetal-Anteil mit der Zeit verkleinert wurde.


Život.

Narodil se roku 1889 v Karlových Varech jako Walter Eduard Seligmann v zámožné židovské rodině. Otec spolu se svým bratrem vlastnili místní německé noviny Karlsbader Zeitung. Středoškolská studia prožíval v Karlových Varech, maturoval na Gymnáziu v Kadani. Poté vystřídal několik vysokých škol, roku 1913 se stal doktorem práv. V roce 1915 se přesunul do Curychu, zde spolupracoval s časopisem "Mistral". Spřátelil se s malířem Christianem Schadem, společně vydávali měsíčník "Sirius" (v letech 1915-1916 vyšlo celkem 8 čísel). V letech 1916-1917 je jeho přítelkyní německá kabaretní umělkyně Marietta di Monaco. Koncem roku 1917 se dostal do okruhu curyšských dadaistů, v roce 1918 napsal manifest "Letzte Lockerung" (Nejzazší uvolnění), připravil jediné číslo časopisu "Das Hirngeschwür (Mozkový nádor)" a podílel se s Tristanem Tzarou a Ottou Flakem na vydání jiného časopisu o jediném čísle: "Der Zeltweg". Je uváděn jako režisér pozdního curyšského dadavečeru. V prosinci 1919 pořádal v Ženevě „první světový kongres dadaistů“.  V říjnu 1920 přijel do Paříže a seznámil se s tamějšími dadaisty. Společně s Hansem Arpem psal básně, předzvěst surrealistických pokusů. Arp ho později charakterizoval jako „dobrodružnou postavu, autora detektivek, mondénního tanečníka, kožního specialistu a lupiče-džentlmena“. Po odchodu z Paříže, rozkmotřen s Tzarou a jinými, je trvale na nepřehledných cestách Evropou. Pokoušel se o drama, hlavně však psal a vydával kriminální povídky, které byly pozoruhodné zvláště jazykově. Od roku 1929 se častěji objevoval v Praze a v Karlových Varech. Německu se s nástupem nacismu vyhýbal. V roce 1933 tam byly úředně zabaveny čtyři jeho knihy jako „braková literatura ohrožující veřejnou mravnost“. V roce 1935 už veškeré jeho knihy figurovaly na pověstném seznamu „zvrhlé literatury“. Roku 1938 se oženil s berlínskou židovkou Dorotou Herzovou rozv. Stahlovou. Manželé bydleli v Praze a sháněli dokumenty pro „vystěhování do Šanghaje“. K tomu však nedošlo. 10. srpna 1942 byl deportován transportem Ba do Terezína, dne 20. srpna 1942 byl dále deportován transportem Bb, směřujícím do Rigy. Spolu se svou manželkou byl v zápětí zavražděn v lesích Bikernieki poblíž Rigy.

Walter Serner (15. ledna 1889 Karlovy Vary – pravděpodobně 23. srpna 1942 les u Biķernieki), byl český, německy píšící, spisovatel, kritik, organizátor, dobrodruh, spoluzakladatel hnutí Dada.

Walter Serner (* 15. Januar 1889 in Karlsbad, Österreich-Ungarn; † wahrscheinlich 23. August 1942 im Wald von Biķernieki bei Riga; eigentlich "Walter Eduard Seligmann") war ein Essayist, Schriftsteller und Dadaist. Sein Manifest "Letzte Lockerung" gilt als einer der wichtigsten Dada-Texte. Er schrieb auch unter anderen Pseudonymen: Seinen ersten Prosatext unterzeichnete er mit "Wladimir Senakowski", einen Brief an seinen Verleger mit "A.D.", eine Rezension seines eigenen Geschichtenbandes "Zum blauen Affen" unter dem Namen seines Freundes "Christian Schad".


Obyvatelstvo a sídla.

Žije zde přibližně 700 000 obyvatel, většina z nich je koncentrována v aglomeracích okolo Almeríe a El Ejida. Mezi roky 1857 a 1975 počet obyvatel stagnoval mezi 300 a 400 tisíci, poté začal s rozmachem turismu rychle růst, k čemuž se v 90. letech 20. století přidala silná imigrace. Hranice 500 000 obyvatel byla překročena roku 1996 a k roku 2010 byl počet obyvatel dvojnásobný oproti 70. letům. Provincie má ve Španělsku třetí největší podíl cizinců (okolo 20 %; přes 5 % tvoří Maročané, necelá 4 % Rumuni, 3 % občané Británie).

Znak provincie.

Znak je tvořen seskupením městských znaků provincie se znakem Almeríe v srdečním štítku. Výjimečná je hradební koruna na štítě namísto obvyklejší otevřené nebo zavřené královské koruny.  Popis znaku: Štít o devíti polích: 1) stříbrný hrad v červeném (Berja); 2) v modrém zlatý snop (Canjavar); 3) na třech hůrkách svých barev po jednom keři kopřiv nad stříbrnými a modrými vlnami v zeleném/zlatém (Cuevas de Almanzora); 4) routováno červeně a stříbrně, zlatá kamenná věž (Gergal); 5) v modrém zlatý hrad, nad ním stříbrný klíč (Huércal-Overa); 6) v modrém zlatý hrad, vlevo od něj stříbrný klíč (Purchena); 7) ve stříbře červený lev (Sorbas); 8) v červeném svislý stříbrný klíč, provázený dvěma hrady ze stejného kovu (Vera); 9) tři kopce svých barev s kopřivovými keři nad vlnami ve zlatém poli (Vélez-Rubio, markýzové de los Vélez). Srdeční štítek se znakem města Almería ("ve stříbrném poli janovský kříž, lem kouskovaný Kastilie, León, Granada, Aragonsko a říšská orlice – starý znak Navarry" – znak města dle aktuálního znaku z r. 2005). Klenot – zlatá hradební koruna.

Provincie Almería je jednou z osmi provincií Andalusie, autonomního společenství na jihu Španělska; zahrnuje hornatá území v západním cípu Andalusie (část pohoří Sierra Nevada s nejvyšší horou "Chullo", 2609 m.), široká údolí řek Almanzora a Andarax a území podél 219 km pobřeží Středozemního moře. Sousedí pouze s provincií Granada na severozápadě a s Murcií na severovýchodě.

Die Provinz Almería (spanisch "Provincia de Almería", Postleitzahl 04xxx, ehem. Kfz-Kennzeichen AL) ist eine der acht Provinzen der Autonomen Region Andalusien in Südspanien. Sie grenzt an die ebenfalls andalusische Provinz Granada, sowie an die Region Murcia und an das Mittelmeer. Der Name der Hauptstadt ist ebenfalls Almería.


Příklad.

Závěrečné titulky obsahují:  Scénář, Režie, Produkce, Hudba, Kamera, Střih, Zvuk, Architekt, Pomocná režie,  Hráli: Dále hráli :  ŠTÁB:  Vedoucí produkce, Umělecký maskér, VFX Supervizor, Režie 2. štábu, Kamera 2. štábu.  Asistent produkce, Hlavní ekonom, Účetní, Sekretářka produkce, 2. asistent produkce, Location manager, Asistent lokací,  Dramaturgie, Asistent dramaturgie, Skript, 2. asistent režie, 3. asistent režie, Asistent režie druhého štábu, Skript druhého štábu, Asistent režiséra, Asistent producentů, Public Relations, Výtvarník titulků, Grafika, (Překladatelka), (Odborný poradce pro historii), (Historik), (Výběr archivů), Hudební poradce, Film o filmu, Jazykový poradce,  Herecké obsazení, Asistenti, Kompars, Casting komparsu, Koordinátoři komparsu, Asistence na motivech, (Casting kaskadérů), (Kaskadéři),  Asistent architekta, Vedoucí výpravy, Rekvizitáři, (Historické předměty či vozidla), (Zvířata), Koordinátor,  Stavba, Mistr stavby, Stavěči, Stavební služba,  Vedoucí kostymérka, Kostýmy herci, Kostýmy kompars, Švadleny, Patinérka,  Maskérky, Asistentka maskéra, (Speciální masky),  Švenkr A kamera, Švenkr B kamera, Ostřič A kamera, Ostřič B kamera, (c,d,e...), DIT, 2. asistent kamery, Videoasistent, Asistent střihu, Steadicam, Letecké záběry, Fotograf, Mikrofonista,  Vrchní osvětlovač, Zástupce vrchního osvětlovače, Osvětlovači, Připravené osvětlování, Obsluha agregátu,  1. kamerová služba, 2. kamerová služba, Kamerová služba 2. štáb, Kamerový jeřáb, Speciální konstrukce, Kamerové auto,  Speciální efekty, Koordinátor,  Catering  Technické zázemí, Karavany, Maskérský a kostýmní bus  Řidiči, Letenky a ubytování,  Právní servis, Pojištění,  PODĚKOVÁNÍ:  KDE SE NATÁČELO :  Vedoucí studia, Vedoucí VFX oddělení, Vedoucí produkce VFX, Vedoucí obchodního oddělení, Vedoucí výroby VFX, Produkce VFX, Vedoucí 2D oddělení, Digitální kompozice, Vedoucí 3D oddělení, 3D animace, 3D tracker, Vedoucí MP oddělení, Digitální dokreslovačky, VFX data operátor, Technologická supervize, Barevné korekce obrazu, DI supervizor, DI produkce, DI data operátor, DI technologie, DI support,  Zvuková postprodukce, Supervize zvukové postprodukce, Sound Design a mix zvuku, Asistent mixu, Střih a příprava zvukových efektů, Střih a příprava zvukových efektů, Střih a úprava dialogů, Záznam postsynchronických ruchů, Editace postsynchronických ruchů, Ruchaři, Produkce, Red Box operátoři, Mistr zvuku, Asistent zvuku, Vedoucí produkce, Hudební supervize,  Hudbu nahráli:  Dirigent  VĚNOVÁNÍ:

Závěrečné titulky jsou přidávány na konec pořadu, filmu či seriálu a jejich úlohou je v dnešním pojetí podrobně seznámit s tvůrci a producenty díla. Ve starých dílech, například starých černobílých filmech, tuto úlohu plnily úvodní titulky a v závěrečných je napsáno pouze „konec“. Závěrečné titulky mohou a nemusí obsahovat kromě titulků i obrazový doprovod a obvykle obsahují hudbu, jde-li o seriál, pak obvykle znělku.

Der Abspann (auch Nachspann) ist ein grafisch gestaltetes Endelement eines Films, einer Fernsehsendung oder mancher Computerspiele. Im Abspann werden typischerweise die Credits gezeigt. Dabei ist es Konvention, zunächst die Darsteller und dann den Stab – häufig mit den wichtigsten Personen zuerst – zu nennen. Am Ende des Abspanns stehen in der Regel die Produktionsfirmen sowie rechtliche Hinweise, vor allem die urheberrechtlichen Angaben. Technisch wird der Abspann meist als Rolltitel realisiert.


Tenisová kariéra.

Gaudio začal hrát tenis v šesti letech. V juniorské kategorii byl na druhém místě v Argentině (za Marianem Zabaletou). Profesionálem se stal v roce 1996 a v roce 1998 vyhrál dva challengery - Santa Cruz, Bolívie (porazil Luise Adriana Morejona) a v Santiagu (porazil Karima Alamiho).  V roce 1999 vyhrál další dva challengery v Nice a Espinhu. Jeho první významnější úspěch byl postup do třetího kola French Open (do hlavní soutěže postoupil z kvalifikace, takže v soutěži vyhrál celkem pět zápasů). Ve třetím kole prohrál s tehdejší světovou šestkou Alexem Corretjou.  V roce 2000 vyhrál Gaudio jediný challenger v Braunschweigu (porazil Franca Squillariho 6-4 6-7(2) 6-4). Byl v semifinále v Santiagu a Aucklandu, nejdůležitějším momentem sezony byla semifinálová účast na turnaji AMS Monte Carlo, kde porazil Marata Safina, Felixe Mantillu, Juliena Bouttera a Juana Carlose Ferrera bez ztráty setu, než v semifinále prohrál s Dominikem Hrbatým. Byl ve finále turnaje ve Stuttgartu, kde prohrál v pěti setech s Francem Squillarim a zúčastnil se olympijských her v Sydney, kde ale prohrál v prvním kole s Vladimirem Voltchkovem.  V roce 2001 byl poprvé členem argentinského daviscupového týmu a pomohl Argentině k návratu do Světové skupiny. Byl ve finále ve Viňa del Mar, kde prohrál s Guillermem Coriou. Se stejným hráčem se utkal i ve čtvrtfinále turnaje v Buenos Aires - v bouřlivém zápase se oba navzájem uráželi jak slovně, tak gestikulací. Po vítězství nad Coriou Gaudio prohrál v semifinále s José Acasusem. Na tvrdém povrchu se dostal do čtvrtfinále Miami Masters, když porazil mimo jiné i Jevgenije Kafelnikova a Juana Carlose Ferrera.  Rok 2002 byl pro Gaudia úspěšným zejména v Davis Cupu, kde v pátém zápase porazil Iva Karloviće a zajistil tak Argentině semifinálovou účast. Vyhrál svůj první turnaj na okruhu ATP, když v Barceloně neztratil ani set, v semifinále porazil světovou jedničku Lleytona Hewitta a ve finále jasně přehrál Alberta Costu 6-4 6-0 6-2 (Costa se později toho roku stal šampiónem French Open). Hned týden nato vyhrál druhý titul na Mallorce, kde v semifinále porazil světovou dvojku Gustava Kuertena a ve finále Fina Jarkka Nieminena 6-2, 6-3. Na French Open se dostal do čtvrtého kola, prohrál s Juanem Carlosem Ferrerem 6-7 6-1 6-7 6-2 6-4, přestože v pátém setu vedl už 4-1. Poté byl ve finále v Gstaadu a semifinále v Kitzbühelu, oba zápasy prohrál s Alexem Corretjou.  V roce 2003 nevyhrál Gaudio žádný titul. Byl v semifinále na Hamburg Masters (všichni čtyři semfinalisté byli Argentinci - Coria, Gaudio, Nalbandian a Calleri).  Rok 2004 začal Gaudio pomalu, byl ve finále v Barceloně, kde prohrál v pěti setech s Tommym Robredem. Na French Open byl jako čtyřicátý čtvrtý hráč žebříčku nenasazený. Porazil v pěti setech Argentince Guillerma Cañase, poté opět v pěti setech Jiřího Nováka a po výhrách nad Thomasem Enqvistem, Igorem Andrejevem a Lleytonem Hewittem se dostal do semifinále (tři ze čtyř semifinalistů byli Argentinci), kde porazil ve třech setech Davida Nalbandiana. Ve finále proti Guillermu Coriovi prohrál první dva sety, ale zápas otočil a vyhrál French Open 0-6 3-6 6-4 6-1 8-6. Po Guillermu Vilasovi, který vyhrál French Open roku 1977, se stal druhým Argentincem, který tento Grand Slam vyhrál. Stal se také prvním mužem, který vyhrál Grand Slam poté, co prohrál úvodní set 0-6, nejníže umístěným hráčem na žebříčku, který kdy vyhrál Grand Slam a prvním mužem po sedmdesáti letech, který vyhrál Grand Slam, přičemž odvrátil ve finále match ball. Poprvé v kariéře se dostal do první desítky žebříčku. Dostal se do dalších tří finále v Bastadu, Stuttgartu a Kitzbühelu. Kvalifikoval se na Masters Cup, kde ale nevyhrál ani jeden ze tří zápasů základní skupiny.  V roce 2005 vyhrál pět turnajů, na antuce byl s rekordem 42-8 druhý za Nadalem. Na French Open prohrál ve čtvrtém kole s Davidem Ferrerem v pěti setech, přestože v pátém setu vedl 4-0. Kvalifikoval se na Masters Cup a postoupil ze základní skupiny, kde porazil Mariana Puertu a Fernanda Gonzáleze (prohrál jen s Nikolajem Davyděnkem). V semifinále však prohrál s Rogerem Federerem dvakrát 0-6.  Rok 2006 pro Gaudia nebyl úspěšný, nejlepšími výsledky byly semifinálové účasti v Acapulcu a na Monte Carlo Masters. V žebříčku se propadl z první desítky (kde byl po osmnáct měsíců) na třicáté čtvrté místo.  Jeho koučem je bývalý argentinský tenista Franco Davín.

Davisův pohár.

Gastón Gaudio se zúčastnil 9 zápasů v Davisově poháru za tým Argentiny s bilancí 13-3 ve dvouhře.

Gastón Norberto Gaudio (* 9. prosince 1978, Temperley, Buenos Aires, Argentina) je současný profesionální argentinský tenista. Je to antukový specialista, který za svou kariéru vyhrál 8 turnajů ATP ve dvouhře a 3 turnaje ve čtyřhře. Jeho největším úspěchem je vítězství na grandslamovém turnaji French Open v roce 2004.

Gastón Norberto Gaudio (* 9. Dezember 1978 in Buenos Aires) ist ein ehemaliger argentinischer Tennisspieler. Sein Spitzname lautet "El gato" (dt.: "Die Katze"). Seinen größten sportlichen Erfolg feierte Gaudio 2004 mit dem Gewinn des Einzeltitels bei den French Open.


Životopis.

Garcia de Orta se narodil v Castelo de Vide pravděpodobně v roce 1501. Jeho otcem byl kupec Fernão (Isaac) da Orta, matkou Leonor Gomes. Měl 3 sestry, Violante, Catarinu a Isabel. Jejich rodiče byli španělští Židé z Valencia de Alcántara, kteří podobně jako mnoho jiných našli v Portugalsku útočiště při velkém vyhnání Židů ze Španělska v roce 1492 za vlády Katolických Veličenstev Ferdinanda II. Aragonského a Isabely Kastilské. V roce 1497 byli přinuceni přijmout křesťanství a stali se z nich tzv. "Cristianos Nuevos" (Noví křesťané).  Garcia de Orta studoval lékařství, umění a filozofii na univerzitě v Alcalá de Henares a Salamance. V roce 1523, dva roky po otcově smrti, dokončil studia a vrátil se do Portugalska. Nejprve praktikoval lékařství ve svém rodném městě, od roku 1526 pak v Lisabonu. V roce 1530 se stal na zdejší univerzitě profesorem.  V roce 1534 se vydal na plavbu do Portugalské Indie, a to jako hlavní lékař ve flotile Martima Afonse de Sousa. K cestě ho pravděpodobně přiměla obava ze sílícího vlivu portugalské inkvizice a podařilo se mu obejít zákaz emigrace Nových křesťanů. V roce 1538 se usadil v Goe a vybudoval zde lékařskou praxi, která brzy poskytovala služby prominentní klientele. Byl lékařem sultána jménem Burhan Nizam Shah i několika portugalských vícekrálů a guvernérů Goy.  V roce 1543 se Garcia da Orta oženil s bohatou příbuznou, Briandou de Solis. Manželství nebylo šťastné, měli však spolu 2 dcery. V roce 1549 se k němu v Goe připojila jeho matka a 2 sestry, poté co byly v Lisabonu kvůli náboženství vězněny. Garciův švagr po jeho smrti dosvědčil, že García, podobně jako ostatní členové rodiny, zůstal věřícím Židem. V roce 1565 byl otevřen inkviziční soud v Goe a začalo pronásledování zdejších Židů, tajných Židů, Hinduistů a Nových křesťanů. Garcia zemřel v roce 1568 a perzekuce jej vážně nepostihla, jeho sestra Catarina však byla ve stejném roce za židovskou víru uvězněna a o rok později upálena na hranici. Garcia byl odsouzen posmrtně, v roce 1580 byly po autodafé jeho ostatky vykopány a spáleny. Osud jeho dcer není znám. Za doby života byl Garcia před inkvizicí ochraňován svým přítelem a patronem Martimem Afonsem de Sousa, který byl v letech 1542 až 1545 generálním guvernérem Portugalské Indie.  Ačkoliv byl Garcia de Orta velmi vytížen svou lékařskou praxí a při pobytu v Indii téměř necestoval, v Goe se setkával s obchodníky a lékaři z mnoha oblastí jižní Asie a pobřeží Indického oceánu. Mluvil portugalsky, španělsky, hebrejsky, latinsky, řecky a arabsky a měl i nějaké znalosti perštiny, maráthštiny, konkánštiny, sanskrtu a kannadštiny. Dopisovatelé a agenti mu posílali semena a rostliny, obchodoval s kořením, léčivými drogami a drahými kameny. Měl laboratoř a botanickou zahradu.

Dílo.

Své rozsáhlé znalosti východních koření a léčivých drog publikoval v jediné známé knize, "Colóquios dos simples e drogas he cousas medicinais da Índia" (Pojednání o bylinách, léčivých drogách a medicínských látkách Indie). Kniha byla publikována v Goe v roce 1563. Představuje množství látek, které byly v té době v Evropě neznámé nebo opředené různými omyly.  Byl prvním Evropanem, který popsal tropické nemoci, zejména choleru. Jeho pitva pacienta zemřelého na choleru byla první známou pitvou provedenou v Indii. Ve svých písemnostech projevoval značnou nezávislost na starých řeckých, latinských a arabských autoritách. Jeho kniha obsahuje první publikované verše jeho přítele, Luíse de Camões, který se později stal portugalským národním básníkem. Poté, co bylo Garcíovo dílo přeloženo do latiny a později i do jiných jazyků, stalo se v Evropě rychle uznávaným. Velké části z něj pocházející byly uveřejněny v roce 1578 v díle "Tractado de las drogas y medicinas de las Indias orientales" (Pojednání o drogách a léčivech Východní Indie).

Garcia de Orta (1501/1502, Castelo de Vide, Portugalsko – 1568, Goa) byl renesanční portugalský židovský lékař, průkopník tropické medicíny. Je považován za prvního člověka, který vědeckým způsobem popsal choleru.

Garcia da Orta (* um 1500 in Castelo de Vide; † 1568 in Goa) war ein Pionier der Botanik und Pharmazie. Der aus einer in Portugal zum Christentum konvertierten jüdischen Familie stammende Arzt gilt als erster europäischer Verfasser einer Abhandlung über tropische Medizin. Sein offizielles botanisches Autorenkürzel lautet „Garcia de Orta“.


Historie.

Továrna byla založena roku 1919 v Praze, v roce 1953 se přestěhovala do Vodochod. Po pádu komunismu v listopadu 1989 firma ztratila velkou část svých trhů v bývalém sovětském bloku a od té doby hledá vhodného partnera, který by jí umožnil naplnit výrobní kapacity a dále se rozvíjet:

Privatizace Aero Vodochody.

V říjnu 2006 První vláda Mirka Topolánka rozhodla o privatizaci Aera Vodochody včetně letiště a pozemků formou prodeje akciové společnosti Oakfield patřící česko-slovenské investiční skupině Penta. Ta nabídla nejvyšší cenu 2,91 mld Kč (druhý zájemce Konsorcium PPF a J&T jen 1,7 mld Kč) se vlastníkem stala 4. ledna 2007. K 30. listopadu 2007 byla zapsána od Obchodního rejstříku dceřiná společnost Letiště Vodochody 100 % vlastněná společností AERO Vodochody, a.s. (patřící do skupiny Penta Investments) Jejím generálním ředitelem se stal ing. Martin Kačur, dřívější generální ředitel České správy letišť, státního podniku. Ředitelem Aera Vodochody je od května 2016 Giuseppe Giordo. Ještě v roce 2007 proběhla restrukturalizace, jejímž hlavním výsledkem byl v roce 2007 po několika ztrátových letech zisk ve výši 236 milionů Kč. V roce 2020 prodala Penta Investments svůj podíl skupině Omnipol a podnikateli Andrási Tomborovi z Maďarska.

Záměr vybudovat mezinárodní letiště.

Po privatizaci se objevil plán na přeměnu malého soukromého letiště ve Vodochodech na mezinárodní leteckých terminál. V únoru 2009 byl na Ministerstvu životního prostředí oznámen záměr na vybudování druhého největšího mezinárodního letiště se 35 tisíci pohyby za rok (proces Vyhodnocení vlivů na životní prostředí, EIA). Proti záměru se ale sdružily okolní obce a zorganizovaly petici proti rozšíření letiště. Ve čtvrtek 25. 6. 2009, bylo v Kralupech nad Vltavou ustanoveno Sdružení proti letišti. Obce, na jejichž území žije téměř 30 tisíc občanů deklarují v podepsaném memorandu nesouhlas s plánovaným záměrem výstavby a společný a jednotný postup proti výstavbě nového letiště. Chtějí využít všechny zákonné prostředky k tomu, aby realizaci rozšíření současného firemního letiště Aera Vodochody zabránily a chtějí aktivně chránit životní prostředí a zdraví svých občanů před negativními vlivy plánovaného letiště. Signatáři memoranda jsou tyto obce: Dolany nad Vltavou, Chvatěruby, Kozomín, Kralupy nad Vltavou, Líbeznice, Máslovice, Měšice, Nelahozeves, Panenské Břežany, Postřižín, Užice, Veltrusy a Zlončice. V roce 2010 proběhla ve dvanácti dotčených obcích místní referenda s jednoznačným výsledkem proti rozšíření Letiště Vodochody. S výjimkou referenda v Odoleně Vodě byla tato referenda závazná pro zastupitelstva, protože se jich zúčastnilo alespoň 35 % obyvatel, a zároveň minimálně nadpoloviční většina hlasovala proti záměru (resp. více než 25 % všech obyvatel) (viz zákon o místním referendu). Dne 23. 7. 2013 se na letňanském výstavišti v hale č. 2 konalo veřejné projednání, které patřilo vůbec k nejdelším v historii, když trvalo více než 16 hodin (od 12 hodin do 4.30).

AERO Vodochody AEROSPACE a.s. je český výrobce letadel. Továrna a tovární letiště se nachází v okresu Praha-východ mezi Vodochody a Odolenou Vodou.

AERO Vodochody AEROSPACE a.s. ist ein tschechischer Flugzeugbauer, der außerdem Motorradbeiwagen, Holzaufbauten für Personen- und Lieferwagen und ab 1929 auch Automobile herstellte. Das tschechoslowakische Unternehmen wurde am 10. Januar 1919 unter dem Namen "Aero, továrna letadel Dr. Kabeš" in Prag-Holešovice gegründet. Die Produktion in der neugebauten Fabrik in Prag-Vysočany begann 1923.


Architektura.

Jako se Napoleonovo císařství odvolávalo na svůj římský vzor, také architektura se proti ozdobnému slohu rokoka vrátila ke strohému klasicismu. Stavby jsou přísně souměrné, převládají přímé geometrické tvary a průčelí jsou většinou jednobarevná a jen střídmě zdobená. K nejoblíbenějším prvkům patří střední portikus se sloupy a často i monumentálním širokým schodištěm. Plastická výzdoba se soustřeďuje do trojúhelného tympanonu nad architrávem. Od Napoleonovy výpravy do Egypta (1798–1799), která přivezla mnoho egyptských památek, oživila zájem o starověký Egypt a nakonec umožnila rozluštění hieroglyfů (Champollion 1822) se silně projevuje i egyptská inspirace.  V českých zemích se v tomto slohu stavěly zejména zámky (Kačina, Kozel, Dačice, Veltrusy), kostely (např. kostel sv. Kříže na Příkopě v Praze), veřejné budovy (např. dům U Hybernů, přestavěný na celnici) a později i první činžovní domy. K empirovým zámkům patří rozsáhlé anglické parky, často s plastikami a drobnými stavbami (např. sfingy v parku ve Veltrusích).

Nábytek.

Empirový nábytek se vyznačuje vynikajícím řemeslným zpracováním a je často inspirován egyptskými vzory. Má jednoduché, přímé a štíhlé linie, bývá často dýhován ušlechtilým dřevem a zdoben intarzií a bronzovým zlaceným kováním. Empirové židle jsou obvykle čalouněné a lehké, mají štíhlé přímé nebo mírně prohnuté nohy, skříně jsou hladké s ornamentálními ozdobami. Mezi tvůrce empirového slohu patřili francouzští architekti Charles Percier a Pierre Fontaine.

Odívání.

Oděv na konci 18. století a začátku 19. století prošel velkými změnami a to zejména v souvislosti s postupující emancipací vzdělaných žen. Kultura odívání je ovlivněna antickým uměním, které se projevilo v uvolněnosti a splývavosti ženského oděvu s vysokým pasem a velkou dekoltáží, kterou zahaloval šátek. Nová vlna zachvátila nejen ženskou módu, ale ovlivnila i způsob života a ostatní druhy užitého umění. Volný ženský oděv si udržuje dlouhé splývavé záhyby s postupným odstraněním vlečky. V dalších letech se postupně zkracuje sukně a odhalují se boty, po roce 1810 i kotník. Do Paříže se začaly dovážet první kožešinové pláště a pravé kašmírové šály z Egypta. Módu v tomto období začínají propagovat první módní časopisy – "Journaux", "Gazettes et Revues", které začaly vycházet od roku 1770.

Empír ["em-"] nebo empir ["ampír"](z franc. "empire", císařství), zvaný také císařský sloh, označuje sloh období klasicismu, který se rozšířil z Francie začátkem 19. století, za vlády Napoleona Bonaparte. Sloh se uplatnil především v architektuře a v designu oblečení, nábytku i různých uměleckých předmětů. Ve střední Evropě v první polovině 19. století po něm nastupuje v architektuře romantismus (období romantického historismu) a v zařízení měšťanských domácností včetně nábytku biedermeier.

Das Empire ([], frz. „Kaiserreich“) ist eine in Frankreich etwa gleichzeitig mit den Regierungsabschnitten des Konsulats (1799–1804) und des es (1804–1815) vorherrschende Strömung der Bildenden Kunst, die dem Klassizismus unterzuordnen ist.