Dětství.

Beatrix Isabela se narodila v královském paláci La Granja u Segovie jako třetí dítě španělského krále Alfonsa XIII. a Viktorie z Battenbergu. Jméno Beatrix dostala po své babičce z matčiny strany, Beatrix Sasko-Koburské, nejmladší dceři královny Viktorie; jméno Isabela po své pratetě, infantce Isabele, dceři Isabele II. Španělské; jméno Federica po Frederice Hanoverské, v jejím domě se zasnoubili její rodiče; Alfonsa po otci; Eugénie po francouzské císařovně Evženii, matčině kmotře; a jméno Cristina po babičce z otcovy strany.  Infantka Beatrix byla vychovávána mezi zdmi královského paláce v Madridu svými anglickými chůvami. Kromě španělštiny se učila také francouzsky a anglicky. Ona i její sourozenci mluvili anglicky s matkou a španělsky a otcem. Beatrix a její o dva roky mladší sestra Marie Cristina toužily po tom, aby mohly navštěvovat soukromou školu jako dcery šlechticů, které často navštěvovaly palác jako jejich dětské přítelkyně, podle španělských tradic však musely být infantky vzdělávány guvernantkami a soukromými učiteli. Učily se jazyky, historii, náboženství, hru na klavír a tanec. Jejich rodiče kladli velký důraz na venkovní cvičení a Beatrix se začala věnovat sportu. Byla velmi dobrá plavkyně, hrála tenis, golf a milovala jízdu na koni. V Madridu hrála v palácových zahradách a podnikala výlety na koni. V létě se rodina stěhovala do Palacio de la Magdalena u Santanderu, kde provozovala vodní sporty. Obě sestry také navštěvovaly svou anglickou babičku v Kensingtonském paláci.

Mládí.

Ve 20. letech 20. století Beatrix se sestrou Cristinou předsedala řadě oficiálních schůzí při řízení různých institucí a sponzorských akcí. Mimo jiné se zapojovaly do ochrany zvířat. Beatrix se sestrou absolvovala ošetřovatelské kurzy, dvakrát týdně od devíti hodin ráno do jedné odpoledne a od tří do sedmi hodin večer pomáhaly Mezinárodnímu červenému kříži v Madridu. Beatrix byla předsedkyní Červeného kříže v San Sebastiánu, kde pracovala během prázdnin královské rodiny. Dvě infantky, vždy elegantně oblečené, vypadaly odlišně; jedna byla blondýna a druhá měla vlasy tmavé. Beatrix, která byla podobná svým španělským příbuzným, byla bruneta, vysoká a štíhlá jako její otec. Její oficiální debut ve společnosti proběhl v roce 1927 na dvorním plese v královském paláci. Mezi jejími přáteli byli vévodové z Alby, Fernán Nuñez a Aveyro. Její život ovlivnil stín hemofilieː její nejstarší bratr byl hemofilik, stejně jako ten nejmladší. Její druhý bratr Jakub byl hluchý a pouze třetí bratr Jan byl úplně zdravý.  V roce 1929 Beatrix oslavila dvacáté narozeniny. Zamilovala se do Miguela Prima de Rivera y Sáenz de Heredia, nejmladšího syna Miguela Prima de Rivery, který byl od roku 1923 do listopadu 1930 španělským premiérem s diktátorskými pravomocemi. Byli viděni na společných vyjížďkách na koni, ale sňatek mezi nimi byl vyloučen. Když diktátor přišel na jejich románek, poslal syna do zahraničí. Protože Beatrix a její sestra mohly být nositelkami hemofilie jako jejich matka, následoval král Alfons XIII. jen nerad tradici hledání jejich manželů mezi katolickými královskými princi. Stálými společníky obou sester byli jejich bratranci Alvaro, Alonso a Ataúlfo de Orleans y Borbón, tři synové infanta Alfonsa, vévody z Galliery. Očekávalo se, že se Beatrix provdá za Alonsa a Marie Cristina za Alvara, z těchto plánů však sešlo, když bouřlivá politická situace ve Španělsku změnila jejich životy.

Exil.

Podpora, kterou dal král diktatuře Rivery, jej zdiskreditovala. Volby 12. dubna 1931 dopadly pro monarchii nepříznivě. O dva dny později byla vyhlášena Druhá Španělská republika. Král Alfons postrádal podporu vojenských sil a cítil se povinen opustit téhož dne zemi, ale neabdikoval, doufal, že bude povolán zpět na trůn. Na radu podporovatelů královna se svými dětmi, kromě Dona Jana, který byl na misi se španělským námořnictvem, odjela autem z královského paláce do El Escorialu, odkud odjeli vlakem do Francie.  První dům královské rodiny v exilu byl v Hôtelu Meurice v Paříži. Brzy se rodina odstěhovala do soukromého křídla hotelu Savoy ve Fontainebleau. Dvakrát týdně obě infantky s matkou autem nebo s dvorní dámou vlakem navštěvovaly Paříž. Čas v Paříži trávily ve škole jezdectví nebo hraním tenisu s přáteli. Manželství jejich rodičů bylo nešťastné a manželé ve Španělsku žili odděleně. V exilu se pár natrvalo rozešel. Královna Evženie se odstěhovala do Londýna a později do Lausanne ve Švýcarsku a obě infantky žily nějaký čas s ní. Král Alfons se v roce 1933 odstěhoval do Rapalla, kam se Beatrix se sestrou přestěhovaly za ním, ve Švýcarsku příliš izolované. Na naléhání dcer se přestěhoval do Říma a pronajal si tam dům. Beatrix se sestrou se spřátelily se členy italské královské rodiny a rychle se přizpůsobily životu v Římě.  V roce 1934 se stala tragédie. Beatrix, která trávila letní dovolenou v Pörtschach am Wörthersee v Rakousku, řídila auto, v němž jel její bratr Gonzalo jako pasažér. Když se pokoušela vyhnout cyklistovi, nabourala do zdi. Zpočátku nevypadala nehoda vážně, ale hemofilik Gonzalo utrpěl vnitřní krvácení a v brzkých hodinách následujícího dne, 13. srpna 1934, zemřel.

Manželství a potomci.

V době bratrovy smrti se Beatrix těšila na svou svatbu. Během návštěvy Ostie se seznámila s italským šlechticem Alessandrem Torloniou, 5. knížetem z Civitella-Cesi. Torlonia, který v roce 1933 zdědil rozlehlé statky, byl synem Marina Torlonii, 4. knížete z Civitella-Cesi a americké dědičky Mary Elsie Moore. Jeho rodina získala v 18. a 19. století jmění spravováním financí Vatikánu a v roce 1803 obdržela od papeže Pia VII. titul knížete z Civitella-Cesi. Přestože byl Don Alessandro knížetem, nenáležel k žádné vládnoucí nebo dříve vládnoucí dynastii, takže bylo jejich manželství morganatické a Beatrix se musela vzdát svých práv na španělský trůn. Alfons XIII. si uvědomoval, že hrozba hemofilie a jejich situace v exilu nedává jeho dcerám mnoho možností najít si královského manžela, a tak dal k tomuto sňatku souhlas.  Svatba se konala 14. ledna 1935 v kostele Il Gesù, Beatrix měla dvacet sto dlouhou vlečku a čelenku z pomerančových květů, která jí držela závoj na místě. Svatba proběhla za přítomnosti krále Alfonsa, krále a královny Itálie a dalších 52 princů královské krve. Tisíce Španělů odcestovalo při této příležitosti ze Španělska, aby vyjádřily podporu sesazené královské rodině. Královna Viktorie Evženie ani starší bratr Beatrix, Alfons, se všk svatby kvůli špatným vztahům s králem neúčastnili. Po obřadu byl mladý pár přijat papežem Piem XI.  Infantka Beatrix Španělská, kněžna z Civitella-Cesi, měla se svým manželem Alessandrem čtyři dětiː

Pozdější život.

Beatrix se s manželem usadila v Palazzo Torlonia, městském raně renesančním domě ze 16. století na Via della Conciliazione v Římě. Král Alfons XIII. v roce 1941 zemřel a jak se situace v Itálii během druhé světové války horšila, připojila se Beatrix s rodinou k sourozencům v Lausanne a zbytek války strávila v blízkosti své matky. o válce se infantka vrátila do Itálie, kde bydlela po zbytek života.  V roce 1950, zatímco pobývala se svým bratrem Janem v portugalském Estorilu, získala od Francesco Franca oprávnění k návštěvě Španělska. Do rodného Španělska se poprvé od svého odjezdu do exilu vrátila 25. srpna 1950, asi po dvaceti letech. S manželem a dcerou Sandrou přijela z Lisabonu. Zabydleli se v hotelu Ritz v Madridu a navštívili palác la Granja, kde se infantka Beatrix narodila, a baziliku Panny Marie na Sloupu v Zaragoze. Infantka Beatrix byla ve Španělsku přijata s takovými projevy podpory monarchie, že ačkoliv plánovala delší návštěvu, vláda jí po pouhém týdnu poskytla dvacet čtyři hodin na odchod ze země.  Třebaže se rodina snažila sjednat Sandřin sňatek s králem Baudouinem Belgickým, vyvolala dcera znepokojení rodičů, když se v roce 1958 provdala za Clementa Lequia, vdovce se synem, který v roce 1963 obdržel od krále Umberta II. titul "hrabě Lequio di Assaba". Sandra měla s Lequiem syna a dceru. Lequio zemřel v roce 1971 pádem z vyššího patra jejich domu v Turínu.  Jejich syn Alessandro Lequio se v roce 1991 odstěhoval do Španělska, kde nakonec začal pracovat pro automobilku FIAT. Oženil se s italskou modelkou Antoniou Dell’Atte, ženou, která byla na konci 80. let 20. století múzou Giorgia Armaniho. Alessandro Lequio se stal rychle favoritem španělské smetánky a když si po rozvodu terčem bulváru, když si začal s Anou Obregón, španělskou herečkou a televizní moderátorkou.  Nejstarší syn infantky Beatrix, Marco, se třikrát oženil a měl tři děti, každé z jednoho manželství. Jeho nejstarší syn Don Giovanni Torlonia je známým návrhářem.  Infantčin druhý syn Marino zemřel svobodný v roce 1995 v souvislosti s onemocněním HIV.  Nejmladší dítě, dcera Olimpia, se v roce 1965 provdala za Paula-Annicka Weillera (1933–1998), prvního syna pilota Paula-Louise Weillera z rodiny Javal. Narodilo se jim šest dětí, včetně Sibyly Lucemburské, manželky Guillauma Lucemburského, syna velkovévody Jana Lucemburského.  Infantka Beatrix milovala Španělsko a podporovala nároky bratra Jana na trůn. V roce 1962 se zúčastnila v Athénách svatby svého synovce Juana Carlose s princeznou Sofií Řeckou. Zlomenina stehenní kosti, kterou Beatrix utrpěla v roce 1973, se nikdy zcela nezahojila, což ovlivnilo její pohyblivost. Její křehké zdraví jí nedovolilo se s rodinou zúčastnit nástupu na trůn Juana Carlose I., svatby infantky Eleny a Cristiny nebo oslav navrácení ostatků jejích rodičů a sourozenců, kteří zemřeli v exilu, do Španělska. Infantka Beatrix však nejenže přežila všechny své sourozence, ale také znovu v roce 1998 navštívila Španělsko a palác la Granja. V roce 1999 infantka poskytla rozhovor časopisu "¡Hola!", kde hovořila o svém životě a o životě královské rodiny v exilu. Naposledy navštívila Španělsko v roce 2001 a vrátila se do Palacio de la Magdalena u Santanderu, kde trávila 17 let letní prázdniny až do roku 1930.  Infantka Beatrix zemřela v domě v Palazzo Torlonia v Římě 22. listopadu 2002 ve věku 93 let a 5 měsíců. Byla posledním žijícím dítětem krále Alfonsa XIII. a posledním žijícím vnoučetem Alfonsa XII.

Beatrix Isabela Bourbonská ("Doña Beatriz Isabel Federica Alfonsa Eugénie Cristina Maria Teresia Bienvenida Ladislàa de Borbón y Battenberg;" 22. června 1909, Segovia – 22. listopadu 2002, Řím) byla dcerou španělského krále Alfonsa XIII. a Viktorie z Battenbergu, manželkou Alessandra Torlonia, 5. knížete z Civitella-Cesi a tetou španělského krále Juana Carlose I.

Beatriz Isabel de Borbón y Battenberg, vollständiger Name "Beatriz Isabel Federica Alfonsa Eugenia Christina Maria Teresa Bienvenida Ladisláa de Borbón y Battenberg" (* 22. Juni 1909 im Palacio Real La Granja de San Ildefonso in Madrid; † 22. November 2002 in Rom) war Infantin von Spanien und Tante des spanischen Königs Juan Carlos I.


Atopický ekzém.

Atopický ekzém (atopická dermatitida) je odvozen od řeckého slova "atopos" („nemístný“). Jde o velmi časté onemocnění, jehož výskyt se neustále zvyšuje. V České republice postihuje asi 15–20 % lidí, především dětí.  Lidé trpící tímto ekzémem mají jak imunitní, tak i nervové a kožní odchylky:

Nejčastější alergeny.

Vyvolávající alergen bývá zpravidla požit nebo vdechnut, což je důvodem, že mnoho pacientů o alergii zpočátku vůbec neuvažuje. Nejčastějšími alergeny jsou pyl, prach, roztoči, peří, sliny a srst zvířat (kočka, pes, kůň, morče), bakterie, plísně, potraviny, chemikálie v kosmetice a čisticích prostředcích, kovy a parfémy.  U atopického ekzému je důležitým a pozitivním faktem, že ve většině případů (asi v 75 %) kolem 10. roku věku spontánně vymizí.

Diagnóza atopického ekzému.

Atopický ekzém je možno diagnostikovat podle vzhledu kožních projevů a jejich typických míst, na kterých se vyskytují. Takovéto podezření je samozřejmě ještě nutné doplnit některým laboratorním vyšetřením.

Léčba atopického ekzému.

Základ léčby tvoří antihistaminika k potlačení alergických reakcí, v těžších případech pak lokálně podávané kortikoidy. V léčbě samozřejmě nezapomínáme ani na symptomatická opatření, která sice neřeší vyvolávající příčinu nemoci, ale pomáhají nemocnému zvládat příznaky nemoci a co nejlépe se s nimi vyrovnávat. V rámci symptomatických opatření dbáme na důkladné a pravidelné promašťování kůže, vyhýbáme se naopak všem přípravkům a látkám, které kůži vysoušejí. V případě potřeby pečlivě dezinfikujeme všechna – i drobná – poranění a defekty vzniklé na kůži škrábáním či olupováním.

Kontaktní ekzém.

Kontaktní ekzém vzniká přímým stykem pokožky s určitým materiálem, látkou nebo alergenem. Když chemická látka poškodí pokožku přímo, hovoříme o iritačním ekzému. Příkladem může být poškození kůže kyselinou nebo louhem. Poškození často způsobují i mycí a prací prostředky používané v domácnosti.  Kontaktem pokožky s alergenem vzniká alergický ekzém. Příčinou jeho vzniku je přecitlivělost imunitního systému, která se projeví nepřiměřeným rozsahem imunitní odpovědi a vznikem zánětu.

Kontaktní alergický ekzém.

Kontaktní ekzém je vyvolán přímým stykem kůže s alergenem. Alergen jako u všech ostatních alergických onemocnění aktivuje imunitní buňky, které pak do kůže uvolní dráždivé látky způsobující zánětlivou reakci.  Pokud se kůže s alergenem setkává opakovaně, imunitní buňky reagují stále rychleji a silněji. K typickým příznakům kontaktního ekzému patří zčervenání kůže s tvorbou svědících a mokvajících pupínků. Chronická forma se projeví hrubou, suchou a popraskanou kůží, svěděním a ulupováním kůže.

Diagnostika kontaktního ekzému.

Diagnostiku provádí alergolog prostřednictvím epikutánních testů. Na záda se nalepí proužky náplasti s testovanými alergeny. Po dvou dnech se náplast odlepí a lékař zhodnotí kožní reakci pod náplastí.

Léčba kontaktního ekzému.

Pro správnou léčbu kontaktního ekzému je především potřeba vyhnout se vyvolávajícímu alergenu. Užívají se antihistaminika a lokální kortikosteroidy, důležité je pravidelné promašťování kůže.

Ekzém je chronický svědivý kožní zánět (dermatitida). Zánět je neinfekční a může být alergického i nealergického původu. Alergický ekzém (kontaktní, atopický), však bývá velmi častý.

Das Ekzem (Synonym Juckflechte; von "ekzema" ‚Herausbrodeln, Aufwallung‘) ist eine Gruppe entzündlicher Hauterkrankungen, die sich in einer nicht-infektiösen Entzündungsreaktion der Haut äußern. Ekzeme können durch verschiedene Auslöser hervorgerufen werden. Sie sind durch eine typische Abfolge von Hautreaktionen charakterisiert (Hautrötung, Bläschenbildung, Nässen, Krustenbildung, Schuppung). Ekzeme werden nach unterschiedlichen Kriterien klassifiziert. Als Synonym wird häufig der weiter gefasste Begriff Dermatitis verwendet, welcher allerdings auch Hautentzündungen umfasst, die nicht zu den Ekzemen zählen. Insbesondere im angloamerikanischen Sprachgebrauch wird bevorzugt die Bezeichnung "dermatitis" statt "eczema" benutzt. Auch in der Klassifikation nach ICD-10 erfolgt keine Unterscheidung zwischen den Bezeichnungen (siehe Tabelle).


Před Megadeth.

Před nástupem do Megadeth byl Marty členem několika dalších metalových kapel – Deuce, Hawaii, Vixen a Cacophony. V kapele Cacophony se potkal s dalším fenomenálním kytarovým virtuózem, tehdy sedmnáctiletým Jasonem Beckerem. Produkty jejich spolupráce jsou alba Speed Metal Symphony a Go Off!. Alba, nesoucí se ve stylu zvaném neoklasický metal, byla inovativní v mnohých směrech, hlavně co se týče skloubení dvou virtuózních kytar do jednoho celku.

Megadeth.

Po rozpadu Cacophony v roce 1989 dostal Marty nabídku od Megadeth, kterou v únoru 1990 přijal. První album, na kterém se podílel, bylo Rust in Peace, které je dodnes zařazované mezi milníky thrash metalu. Marty na něm uplatnil způsob hry charakteristický pro celou jeho kariéru a také se v některých sólech inspiroval exotickou hudbou. V červenci 1992 vyšlo album Countdown to Extinction, oproti předešlému zaměřené na širší publikum, což se odrazilo i na prodeji, takže album získalo dvě platiny. Marty hrál i na dalších albech Megadeth – Youthanasia (1994), Cryptic Writings (1997) a Risk (1999). V prosinci 1999 však Marty oznámil, že z kapely odchází a svůj poslední koncert s kapelou odehrál 14. ledna 2000. Později v jednom rozhovoru uvedl, že už ho unavuje hrát metalovou hudbu, a potřebuje se vyvíjet dál jako muzikant. Během období, ve kterém byl Marty součástí skupiny, prodali Megadeth víc než 10 miliónů alb po celém světě.

Život v Japonsku.

Marty, momentálně žijící v Tokiu, se aktivně podílí na kulturním životě Japonska. Jako host se objevuje na albech mnoha umělců známých hlavně v Japonsku a díky schopnosti plynule hovořit japonsky se objevuje i v televizi a přispívá do japonských hudebních časopisů.  Nejvýznamnější televizní programy, kterých se Marty pravidelně účastnil, byly "Mr. Heavy Metal", "Rock Fujiyama" a "Jukebox", kde překládal anglické texty písní do japonštiny. Krom toho se na konci roku 2005 zúčastnil turné s japonskou zpěvačkou Ami Suzuki.

Současná tvorba.

I oproti pracovně nabitému programu, který doprovází jeho život v Japonsku, zůstává Marty věrný své sólové tvorbě. Řada alb, započatých v roce 1988 albem Dragon's Kiss, rozšířil naposledy albem Future Addict (2008). Album obsahuje přearanžované starší písně, ale obsahuje i 3 nové skladby. Future Addict, stejně jako i studiové album Loudspeaker (2006) a koncertní nahrávka Exhibit A – Live In Europe (2007), vyšlo nejprve v Japonsku, až potom byl vydané a distribuované i v dalších zemích.

Marty Friedman (* 8. prosince, 1962, Washington, D.C., USA) je americký kytarista. Proslavil se hlavně jako člen metalové skupiny Megadeth, jejíž součástí byl skoro 10 let. Od roku 2003 žije v Japonsku, kde moderoval relace jako "Rock Fujiyama" nebo "Jukebox English" v japonské televizi.

Martin Adam „Marty“ Friedman (* 8. Dezember 1962 in Washington, D.C.) ist ein US-amerikanischer Gitarrist und Moderator einer japanischen Unterhaltungssendung über Gitarrespielen.


Příběh.

Vypráví příběh Billyho který se vrací domů proto, aby ochránil svou matku Marisu. Když ale poblíž jejího domu zaslechne křik, nevěda, že se tam Juarez vydal zabít jeho obyvatele, vydává se tam, protože si myslí, že Thomas Marise ubližuje. Najde ale jen mrtvá těla. Nikdo mu ale nevěří, že je nezabil on, a tak se rozhodne utéct na jih za Molly. Cestou se mu ale stávají samé nepříjemné věci. To ale už tuší, že mu po krku jde Ray. Po Mollyně únosu Juarezem se vydává najít ztracený poklad, o kterém snil, když byl malý, aby ji zachránil. Mezitím si Ray uvědomí, že Billy není vrah a spojenými silami jsou na ně bandité krátcí.

Úrovně.

Epizoda I.

Billy se vydává za svou matkou Marisou a nevlastním otcem Thomasem. Cestou ukradne Jonesovi pistoli, kterou mu ale zabaví šerif. Pak ukradne derringer své ex Suzy. Toho ale najde Clyde a Billy musí uprchnout z města. Pak ukradne náboje Frankovi a dostane se na Thomasovu farmu, kde uvidí mrtvou matku Marisu s otčímem Thomasem.

Epizoda II.

Ray se při kázání pohádá s Clydem a jedna žena mu poví, že na Thomasově farmě se střílí. Ray najde na farmě všechny mrtvé. Myslí si, že to udělal Billy. Toho totiž viděl utíkat. Ray Billyho pronásleduje, ale ten před ním shodí most. Ray se vrátí na farmu a přísahá Billymu pomstu. Mezitím musí zahnat zloděje, kteří kradou pozůstalosti.

Epizoda III.

Ray se pohádá s šerifem Timem a toho pak jeden z kovbojů zastřelí. Město propadne anarchii a Ray ho musí vyčistit. Vysvobodí paní Powellovou a zabrání útěku vězňů. Vyhodí saloon do vzduchu a pak zabije Forrestera.

Epizoda IV.

Billy utíká přes území apačů do San Jose. Musí se dostat kolem banditů, které vede Ned Mor a kteří chtějí přepadnout vlak. Billy na něj naskočí chvíli před tím, než ho dostane Ray.

Epizoda V.

Ray se rozhodne vydat se do dolů u Blackriveru. Cestou se dostane do křížku s bandity a Mor mu vyhlásí válku. Ray jen tak tak vidí Billyho naskakovat na vlak. Sleduje ho, ale cestou se musí probojovat tunely přes Mora. Ten mu kvůli spasení řekne, že na mostě přepadnou vlak.

Epizoda VI.

Ray jde zachránit vlak a tam potkává bandity, které zabíjí. Pak jeden bandita unese ženu a dveře zablokuje. Ray je odstřelí sniperkou a zachrání ženu. Strojvedoucí mu prozradí, že Billy z vlaku seskočil, když zpomalili, a utekl, když začala přestřelka.

Epizoda VII.

Billy se vydává do San Jose přes území Apačů. Ukradne farmářovi koně a vloupá se do Fergusových stájí, protože kdyby ho Chatovi lidé spatřili, byl by nejspíš popraven. U Molly se s Chatem popere, ale ta ho zachrání. Billyho zajme Ferguson, který má smysl pro čest. Molly ho pros, aby nechal Billyho jít. V tu chvíli přepadnou statek Rangeři.

Epizoda VIII.

Ray jde po Billyho stopě a pronásleduje ho až na statek, kde ho potkají Rangeři, kteří mu namluví že to je sídlo zlodějů. Ray statek vystřílí a pronásleduje Billyho. Cestou zabije Chata. Billy mu říká, že Thomase nezabil, ale ten mu nevěří. Billyho pronásleduje a sestřelí ho do řeky. Vrátí se a tam a mu bratři McLydeyovi prozradí, že nejsou Rangeří, ale bandité. Zabije je. Ferguson je mrtvý. Potom se vydá k řece, ale tam už bandité odplouvají s Molly. V tu chvíli ví, s kým má tu čest.

Epizoda IX.

Billyho zachrání z řeky starý indián, Tichá Voda, který mu dá úkol, ulovit 3 zajíce. Když se Billy vrátí zjistí, že Tichá Voda usnul u ohně a ten se potom rozšířil a chytl stan. Billy oheň uhasí a Tichá Voda mu dá úkol získat pero posvátného orla a to mu prý dá sílu. Když se Billy vrátí, Tichou Vodu zajmou bandité, kteří ho následně před jeho očima zabijí. Billy je zajat.

Epizoda X.

Ray najde místo, kde uvěznili Molly, ale odtamtud jí odvážejí kočárem. Ray kočár dohoní a přemůže banditu Stewarta, který mu řekne jméno Juarez a prozradí, že Billy nezabil Thomase. Ray si ale myslí, že se jedná o město Juarez.

Epizoda XI.

Billy se dozvídá kdo je jeho otec. Jeho pravý otec,JUAREZ, ho zbije a dá mu ultimátum. Billy se vydává najít poklad, aby zachránil Molly. Jakýsi chlapec mu dá klíč od kostela odměnou za pohřbení jeho otce a za ním najde tři kříže z legendy o Juarezkém zlatu. Najde kámen, ale ten musí odvalit a na to je moc slabý. Shodí na něj jiný kámen a tak se dostane do podzemí.

Epizoda XII.

Billy se vydává podzemím až dojde k zlatu. (To se stane cosi divného: bandité tam na něj čekají, ale neměli kudy by přišli, protože nevěděli, kde zlato je. prý ho sledovali) Billy utíká podzemím až se dostane pod kostel, kde není cesty ven. V tom se rozboří strop a tam stojí Ray. To Billyho vyděsí, ale Ray mu pomůže ven.

Epizoda XIII.

Ray se vydává do podzemí druhou stranou a tam se u pokladu utká s Juarezem, který mu řekne že Molly vymění za poklad a zmizí.

Epizoda XIV.

Ray přijíždí do pevnosti, aby osvobodil Molly. Pod záminkou, že veze poklad, dovnitř dostane rotační kulomet. Dělem zničí dveře pevnosti a dostane se až k vězení, ale od něj nemá klíč. Tehdy se utká s Mansonem a toho zabije a klíče mu sebere. Molly dá naději na přežití. V tom se ale poklop od vězení otevře a Juarez začne po Rayovi házet dynamit. Ray je dobrý střelec, a tak brokovnicí zničí všechen dynamit, ale Juarez mu do vězení hodí lampu a seno začne hořet.

Epizoda XV.

Poslední epizodu zakončuje hlavní postava Billy. Když utíká do Mexika na Rayovu radu, uvědomí si, že už nechce utíkat. Utíkal celý život, protože mu to ostatní říkali. Billymu dá chlapec luk a šípy a s těmi se Billy vydává zachránit Molly. Zjišťuje, že ve vězení hoří a musí tam tedy Molly být i s Rayem. Zhoupne se po biči na nádrž, a ta oheň uhasí. Ray ho pochválí a Billy jde dál. Jednomu muži sebere pistoli s třemi náboji. Pak se utká s Juarezem a toho zastřelí. Sebere mu Volcana (nejlepší pistole) a vysvobodí Raye a Molly. V tom se ale ukáže, že Juarez měl pancíř a zabije Raye. Billy se s ním utká pěstmi a vyhraje. Poté si Ray vyčítá všechny zlé skutky a najednou se Juarez probere a bude chtít Billyho zapíchnout jako pašíka na porážce a Ray ho musí zastřelit, pak následuje epilog.

Epilog.

Video na konci patnácté mise se však po Rayově modlitbě změní v další boj. Ray musí vytáhnou zbraň a zabít Juareze dřív než on probodne Billyho a to taky dokáže...

Postavy.

Hlavní.

Billy Svíčka – Billy je chlapec, který se vrátil z Mexika, aby se pomstil Thomasovi. Po jeho smrti se stává psancem a rozhodne se uprchnout za svou dívkou Molly, ale to mu nevyjde, neboť ji unesou bandité. To samé udělají i s Billym, kterého pak přinutí, aby jim našel poklad. V podzemí při hledání zlata se dozvídá, že Juarez zabil Marisu a Thomase a teď chce zabít i jeho samotného. Z podzemí ho ale zachrání Ray, který již ví, že je Billy nevinný. Pak Billy ve vězení uhasí oheň, který měl zabít Raye. Utká se s Juarezem, kterého omráčí pěstmi.  Ray McCall – Ray je kněz s velice pochybnou minulostí, který se ale obrátil k bohu, protože zabil omylem svého bratra Williama,když Will vytahoval bibli a nyní usiluje o spasení. Nikdy prý nedopustí, aby se to stalo kvůli ženě (příčinou hádky byla Marisa) a zlatu. Je mistrem střelby z jeho temných dob a jen málokdo to o něm ví. Myslí si, že Billy zabil Thomase a Marisu, a proto po ho chce chytit. Také si myslí, že byl poslán bohem, aby zničil škodnou a bandity v Americe. Ray zachrání Molly před bandity, ale sám bude uvězněn v hořícím domě, který Billy uhasí. Raye pak ale zasáhne kulka, kterou na něj vystřelil Juarez. Ray pak po Juarezově pádu na zem po boji s Billym zjistí, že není mrtvý a tak Juareze dorazí. Poté umře s klidem v srdci. Ray je dále hlavní postavou v prequelu této hry.  Juarez (Juan Mendoza) – Juarez je bandita a otec Billyho. Byl druhým manželem Marisy. Toho ale pak v podzemí Ray postřelí a ten ze zoufalství uteče. Pak se objeví, když po neúspěšném útoku dynamitem využije toho, že Ray a Molly jsou v pasti, a tak zapálí dům. Potom, co ho Billy uhasí, ho vyzve na souboj, který prohraje. Když se probere, tak ale zaútočí na nic netušícího Billyho nožem. V té chvíli ho ale zastřelí umírající Ray.  Molly Fergusonová – Molly je bývalá přítelkyně Billyho. Jednou ji Billy políbil a pak byl krutě potrestán. Přemluví Fergusona, když je Billy beznadějně zahnán do kouta, aby ho nezabíjel. V tom na ranč vtrhne Ray. Molly pak unese Juarez, který ji chce vyměnit za poklad. Molly pak zachrání Ray, který vystřílí pevnost, ve které je vězněna. Poté jsou spolu uvězněni v hořícím vězení, dokud je nezachrání Billy, když oheň uhasí.

Vedlejší.

Suzy – Billyho expřítelkyně, které Billy ukradne derringer. Pracovala jako prostitutka v Clydově baru. Pravděpodobně zemře, když saloon začne hořet.  Tichá voda – Tichá voda je indián z kmene Apačů, který Billymu zachrání život, když ho vyloví z řeky. Billy mu na oplátku pomůže uhasit stan. Tichá voda poté pošle Billyho na Orlí horu. Když se Billy vrátí, zabijí Tichou Vodu bandité (pravděpodobně to udělá Manson).  Chat – Chat je ctitel Molly, který je navíc podporován Fergusem. Vzdá souboj s Billym, potom co se Fergus objeví, a dál se v příběhu neobjevuje. Zabije ho Ray při pronásledování Billyho.  Tim Powell – Tim je šerif města Hope. Po smrti Thomase ho při rozhovoru s Rayem zastřelí jeden kovboj, neboť si myslí, že je Tim špatný šerif a nedokáže dopadnout žádného lupiče. Po jeho smrti propadne Hope anarchii a chaosu. Pak musí Ray zachránit jeho ženu před bandity.  Thomas McCall – Thomas je nevlastní otec Billyho. Byl zabit za to, že přebral Juarezovi ženu. Zemřel bolestivou smrtí, když mu bandité ustřelili šourek. Je postavou v prequelu.  Will McCall – Ve hře se neobjevuje, ale Ray o něm mluví. Jako jediný z bratrů McCallových nechtěl pro sebe Marisu, protože byl kněz a na to doplatil, když ho omylem zastřelil Ray. Ten se pak stal sám kazatelem.  Marisa McCallová – Matka Billyho. Původně byla ženou Juareze, ale zamilovala se do Thomase McCalla a s ním žila. Když se Billy bude vracet, zaslechne její křik, když ji znásilní Ty Stewart. Pak ji zabijí a z vraždy je obviněn Billy.  Parker – Šéf ostrahy vlaku, který přepadnou Morovi lidé.  Ferguson – Farmář. Otec Molly nenávidí Billyho, ale má smysl pro čest. Uzná, že Billy vyhrál nad Chatem, a propustí ho. McLydeyovi ho zabijí.  Jones a Bláznivý Frank – Farmáři, oba si hlídali svoje území, když jim tam Billy vlezl. Jonesovi Billy sebral pistoli, takže ho Jones nechal ze strachu být, a Frankovi náboje a Frank se ho pokusil zastřelit, protože je ještě nebezpečný po válce.  Kategorie:Polské videohry

Call of Juarez (česky Volání Juarezu, dříve Lawman) je polská westernová 3D střílečka z pohledu první osoby. Jejím heslem je "Lov nebo budeš uloven" (Hunt or be hunted). Hra se odehrává na jihu USA (v Texasu) poblíž Mexika. Hra se hraje z pohledu dvou osob, a to rebela Billyho, který se stává psancem, a Raye, kněze, který se chce pomstít Billymu. Hra má celkem 15 misí, které nejsou jen zběsilé střílení, ale i na přemýšlení a logiku. I kompletně v češtině se ve hře užívají sprostá slova, proto má hra PEGI od 18 let.

Call of Juarez ist ein auf Western basierender Ego-Shooter des polnischen Entwicklers Techland. Es wurde im Jahr 2006 zunächst für Windows veröffentlicht. Das Spiel erschien ein Jahr später in Nordamerika, gleichzeitig mit der Xbox-360-Version. Die Fassung für Windows war eine der ersten Spiele, die Microsofts DirectX 10 unterstützen.


Metodika.

Až do roku 1989 žebříček obsahoval pouze neamerické průmyslové korporace pod titulkem "International 500" zatímco žebříček Fortune 500 zahrnoval a stále zahrnuje pouze americké korporace. V roce 1990 byly americké společnosti přidány do žebříčku s řazením podle tržeb. Od roku 1995 má seznam dnešní podobu a zahrnuje také finanční instituce a poskytovatele služeb podle tržeb.

Geografické rozložení.

Od roku 2001 do roku 2012, došlo k významné změně v geografickém rozložení firem v žebříčku Global 500. Počet společností se sídlem v USA se snížil z 215 v roce 2001 na 144 v roce 2011 a vzrostl podíl asijských společností ze 116 v roce 2001 na 188 v roce 2012. Většina z tohoto růstu připadá největší podíl na rychlý nárůst počtu společností se sídlem v Číně.

Žebříček Fortune Global 500 pro rok 2016.

Následuje seznam 10 firem, který byl zveřejněn 20. července 2016. Pořadí je stanoveno podle fiskálního roku, který skončil 31. března 2016.

Členění podle zemí.

Toto je seznam 10 zemí s největším počtem Global 500 společností. Podle webu Fortune byly v roce 2016 v Global 500 zastoupeny firmy celkem 33 zemí. Jak lze vidět z tabulky výše, 425 (85%) Global 500 jsou zastoupena pouze v 10 zemích: dvě v Severní Americe (Kanada, USA) pět v západní Evropě (Francie, Německo, Nizozemsko, Švýcarsko, Velká Británie,) a čtyři ve východní Asii (Čína, Japonsko, Jižní Korea, Tchaj-wan). Z těchto 10 zemí prvních šest je mezi největšími ekonomikami světa dle odhadu IMF a s výjimkou Číny jsou také členy G7.

Fortune Global 500, také známý jako Global 500 je každoroční žebříček 500 společností po celém světě, měřeno podle výnosů. Seznam je sestavován a zveřejňován jednou ročně v časopisu "Fortune".

Fortune Global 500 ist eine jährlich erscheinende Liste der 500 umsatzstärksten Unternehmen der Welt. Sie wird vom US-amerikanischen Wirtschaftsmagazin "Fortune" veröffentlicht. Die dort aufgeführten Unternehmen sind fast ausschließlich börsennotiert.


Životopis.

Narodil se v rodině židovského obchodníka Davida Levy ve slezské Vratislavi. Jeho původní jméno bylo Heymann David Levy, které po konverzi na evangelickou víru změnil a používal jméno Hermann Dietrich Lindheim. V roce 1826 se v Paříži oženil s Estellou Marií Mevil (1806–1878), z tohoto manželství vzešly čtyři děti: Za své zásluhy se stal pruským královským tajným radou a byl vyznamenán řádem Červené orlice. Za podíl na rozvoji industrializace v českých zemích a celé habsburské monarchie byl vyznamenán řádem císaře Františka Josefa.  Hermann Dietrich Lindheim zemřel 11. března ve Vídni, po své smrti byl pohřben 18. března 1860 v Kłodských Ołdrzychowicích. Jeho synové získali jako ocenění otcových služeb v roce 1860 šlechtický titul.  V roce 1975 ve Vídni Penzing (14. vídeňský městský okres) byla pojmenována ulice Linheimgasse.

Dílo.

V roce 1822 úspěšný obchodník s vlněnou přízí Hermann Dietrich Linheim koupil pozemky od hraběte Wilhelma von Magnise v Kłodských Ołdrzychowicích, kde v roce 1825 jako první v Evropě zavedl mechanické spřádání příze. Pro pohon textilních strojů s 9000 vřeteny a vyhřívání budov zavedl parní pohon. Zvlášť pro tento účel vybudoval vodní náhon, kterým přiváděl vodu z řeky. Pro výrobu textilních stojů zde byly vybudovány strojírny a slévárny, které později vyráběly kotle a parní stroje. V roce 1837 vystavěl společně s bankéřem Friedrichem Eduardem von Löbbecke v obdobném progresívním a velkolepém stylu přádelny v České Skalici, přibližně 50 km od Kłodských Ołdrzychowic. V roce 1841 zde bylo v provozu 6 836 vřeten.  V roce 1840 se Lindheim usadil ve Vídni a se svým bratrem zde otevřel velkoobchodní dům pod názvem I. M. Lindheim. Později se stal jeho jediným vlastníkem pod názvem H. D. Lindheim. V roce 1840 uvedením do provozu přádelny lnu a konopí v Kłodských Ołdrzychowicích zvýšil počet zaměstnanců v přádelnách na 830 a dalších 150 bylo zaměstnáno v jiných provozech. Další přádelnu bavlny a tkalcovnu vybudoval v Krosnovicích a Żelaznu se 750 zaměstnanci. Tento podnik záhy prodal. V letech 1846–1847 ve spolupráci s anglickou firmou R. & W. Hawthorn, Newcastle, byly v Kłodských Ołdrzychowicích sestrojeny první tři parní lokomotivy ve Slezsku. Díly byly dovezeny z Anglie a také proto dostaly lokomotivy sériové číslo anglického výrobce.  V roce 1847 zrušil první pacht na dřevouhelnou vysokou pec a dvě zkujňovací výhně s hamry v Perštejně (dominium Klášterec nad Ohří, Matyáš hrabě Thun-Hohenstein). Důvodem byla velká vzdálenost k později nabytých Lindheimových hutí. V roce 1844 zakoupil od Ludmily Hanišové z Greifenthalu velkostatek Vlkýš u Stříbra, na kterém se nacházely doly na černé uhlí. Po nabytí statku Vlkýš se Lindheimovi podařilo dosáhnout výnosů z dosud nerentabilních kamenouhelných dolů. K tomu také získal řadu rudných dolů v západních Čechách např. v okolí Heřmanovy Huti, Nýřan, Josefovy Huti aj. V roce 1847 z uhelných dolů bylo vytěženo 81 400 q a v roce 1848 94 200 q uhlí. 25. listopadu 1844 koupil od Johanna hraběte Nostitz-Rienecka železárny v Josefově Huti. Koncem 40. let založil další hutní závod Heřmanovou Huť ve Vlkýši u Stříbra. Zaváděním moderních postupů vyrábět vysoce jakostní výrobky. V roce 1849 získal od báňského hejtmanství koncesi na stavbu pudlovny a válcovnu kolejí. Výrobou kvalitních kolejnic vstoupil do železničního stavitelství. První kolejnice byly dodány na stavbu železnice z Prahy do Podmokel a Drážďan. Po tomto úspěchu zakládá Pražskou železářskou společnost – PŽS (Prager Eisenindistrie Gesellschaft, PEIG). V roce 1857 tato společnost zaměstnávala 2500 horníků a hutníků. Po pronajmutí státních železáren v Kladně vzrostl počet zaměstnanců na 5000. Významnou zakázkou této společnosti byla výstavba firemní železnice, Kladensko – nučické dráhy, která byla zprovozněna 7. ledna 1858.  V roce 1853 získal Lindheim několik dolů na zinkovou rudu v okolí Schwanrzenbergu v oblasti Saské Kamenice a u Merklína. V roce 1858 založil chemickou továrnu v Ústí nad Labem.  V říjnu 1854 získal předběžnou koncesi na výstavbu dráhy císařovny Alžběty (Vídeň–Linz–Salzburg–Mnichov), na které se také podílel bankéř Ernst Merck z Hamburku. 8. března 1856 získali definitivní koncesi. Pro zvládnutí výstavby železnice se oba koncesionáři spojili s c.k. privilegovanou Credit-Anstalt für Handel und Gewerbe (k.k. Rakouská Kreditní, obchodní a živnostenská banka) ve Vídni, s bankovním domem Rothschildů, se Simonem Oppenheimerem z Kolína nad Rýnem, s bankéřem J. F. Schmidtem z Hamburku a vytvořili společnost pro výstavbu Západní dráhy, která byla dokončena v roce 1860.  V roce 1860 obdržel povolení ke stavbě České západní dráhy.

Sociální politika.

Pro své zaměstnance Lindheim podnikal řadu investic do sociální sféry. Pro své dělníky v Oldřichovicích na své náklady vybudoval v roce 1823 odborné učiliště a po roce 1840 nechal vystavět čtvrť s domky. Také v českých výrobních střediscích stavěl dělnické kolonie a nemocnici pro potřebné. Pro nemocné vojáky a státní úředníky založil nadaci Gisela se sídlem v Mariánských Lázních.

Seznam podniků a dolů.

(neúplný, podle): Po smrti D. H. Lindheima zanikl obchodní dům ve Vídni. Jeho synové však nadále řídili jeho průmyslové impérium. Ve druhé polovině 60. let 19. století své podíly předali bankovnímu domu Löbbecke ve Vratislavi. Textilky v Kłodských Ołdrzychowicích koupil Friedrich Eduard von Löbbecke a provozy nadále rozšiřoval.

Hermann Dietrich Lindheim (30. července 1790 Vratislav – 11. března 1860 Vídeň) byl obchodník a velkoprůmyslník, průkopník v textilním a chemickém průmyslu, hornictví a železničním stavitelství. Podnikal ve Slezsku, Čechách, Sasku a ve Vídni.

Hermann Dietrich Lindheim (* 30. Juli 1790 in Breslau; † 11. März 1860 in Wien) war ein Großindustrieller, der in der Textilindustrie, im Handel, im Bergbau, im Eisenbahnbau und in der chemischen Industrie tätig war. Seine Wirkungsorte waren in der Grafschaft Glatz sowie in Schlesien, Böhmen, Sachsen und Wien.


Sportovní kariéra.

V roce 1981 získal zlatou medaili na Mistrovství Asie v atletice v Tokiu a stříbro na světové letní univerziádě v Bukurešti. O rok později vybojoval nejcennější kov rovněž na Asijských hrách v indickém Novém Dillí, kde zvítězil výkonem 233 cm.  Na mezinárodní scéně na sebe poprvé výrazněji upozornil 11. června 1983, když v Pekingu o jeden centimetr posunul hodnotu světového rekordu. Po necelých třech letech vymazal výkon Gerda Wessiga z Východního Německa, který 1. srpna 1980 na olympijských hrách v Moskvě překonal 235 cm. Tímto výkonem se rázem stal hlavním adeptem na zisk zlaté medaile na prvním ročníku MS v atletice, které se konalo od 7. do 14. srpna 1983 na olympijském stadionu ve finských Helsinkách. Ve finále nakonec vybojoval výkonem 229 cm bronzovou medaili. Mistrem světa se stal Gennadij Avdějenko ze Sovětského svazu, který napoprvé skočil 232 cm. Stříbro bral Američan Tyke Peacock.  22. září 1983 v Šanghaji vylepšil vlastní světový rekord na 238 cm. Další světový rekord vytvořil 10. června 1984 na prestižním výškařském mítinku v německém Eberstadtu. Jeho hodnota byla 239 cm. Z prvního místa historických tabulek jeho výkon vymazal Rudolf Povarnicyn, který 11. srpna 1985 v Doněcku jako první pokořil hranici 240 cm.  Na Letních olympijských hrách 1984 v Los Angeles vybojoval výkonem 231 cm bronzovou medaili. 233 cm již nezdolal podobně jako Američan Dwight Stones, který kvůli horšímu technickému zápisu třetí bronz nezískal a obsadil 4. místo. Stříbro získal Švéd Patrik Sjöberg (233 cm) a olympijské zlato Dietmar Mögenburg ze Západního Německa za 235 cm. Na Asijských hrách v jihokorejském Soulu v roce 1986 získal zlatou medaili, když zvítězil výsledkem 231 cm.  Později již jeho výkonnost především stagnovala. Na halovém MS 1987 v Indianapolisu obsadil ve finále dělené 8. místo (228 cm). Na druhém MS v atletice 1987 v Římě nepřekonal kvalifikační limit 227 cm a do finále nepostoupil. Na Letních olympijských hrách 1988 v jihokorejském Soulu v kvalifikaci zvládl již jen 219 cm.

Ču Ťien-chua (: pchin-jin Zhū Jiànhuá, znaky zjednodušené 朱建华, tradiční 朱建華; * 29. května 1963, Šanghaj) je bývalý čínský atlet, který se věnoval skoku do výšky.

Zhu Jianhua (; * 29. Mai 1963) ist ein ehemaliger chinesischer Hochsprungweltrekordler. Zhus erster internationaler Erfolg war sein Sieg bei den Asienmeisterschaften des Jahres 1981, als er den bisherigen Rekord Asiens um 15 Zentimeter überbot. Bei den Asienspielen der Jahre 1982 und 1986 siegte er erneut mit großem Vorsprung.


Klubová kariéra.

Levan Kenija hrál v gruzínském klubu FC Locomotive Tbilisi, odkud odešel do Německa do FC Schalke 04. Zde jej vedl trenér Felix Magath. Ve svých 14 letech strávil 2 týdny na trénincích se španělským gigantem FC Barcelona. V srpnu 2012 podepsal dvouletý kontrakt s ukrajinským klubem FK Karpaty Lvov.

Fortuna Düsseldorf.

Po roce se vrátil do Německa, tentokrát posílil druholigový tým Fortuna Düsseldorf. Podepsal zde dvouletou smlouvu. Očekávání příliš nenaplnil, odehrál jen 11 ligových startů a po sezoně 2013/14 mu byla smlouva ukončena.

SK Slavia Praha.

Koncem října 2014 tak mohl jako volný hráč posílit mimo oficiální přestupové období český klub SK Slavia Praha, kde se sešel se svým spoluhráčem z Fortuny Martinem Latkou. V týmu byl nejprve na testech, poté podepsal smlouvu do konce sezony 2014/15 s opcí na prodloužení. K novému angažmá dodal: „"Slavia má skvělé fanoušky, což je pro mě ohromně důležité. Stejně jako to, že hraje na nejlepším a nejfotbalovějším stadionu v Čechách. Budu se snažit, abychom se v budoucnu dostali do evropských pohárů. Mým druhým cílem je návrat do gruzínské reprezentace."“ V 1. české lize debutoval pod trenérem Miroslavem Beránkem v ligovém utkání patnáctého kola 23. listopadu 2014 proti FC Hradec Králové (remíza 1:1), odehrál 64 minut. Ve Slavii pravidelně hrával, ale postupem času ztatil i vinou zranění herní vytíženost.<br> V roce 2017 získal se Slavií titul mistra nejvyšší české soutěže, v sezóně 2016/17 nastoupil v jediném ligovém utkání (podzimní remíza 2:2 s Fastavem Zlín).

FC Locomotive Tbilisi.

V květnu 2017 se vrátil do Gruzie do klubu FC Locomotive Tbilisi.

Reprezentační kariéra.

Hrál za gruzínské mládežnické reprezentace. V A-mužstvu Gruzie debutoval 8. září 2007 v kvalifikačním utkání v Tbilisi proti Ukrajině (remíza 1:1). Poprvé za gruzínské áčko skóroval 27. 5. 2008 v přátelském střetnutí v Tallinnu proti domácímu týmu Estonska (opět remíza 1:1).

Levan Kenija (gruzínsky ლევან ყენია; anglickou transkripcí Levan Kenia; * 18. října 1990, Tbilisi) je gruzínský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti působí v klubu FC Locomotive Tbilisi. Je platný jako ofenzivní středopolař. Mimo Gruzii působil na klubové úrovni v Německu, na Ukrajině a v ČR.

Lewan Qenia (; * 18. Oktober 1990 in Tiflis; FIFA-Schreibweise laut er Transkription "Levan Kenia"; Spitzname "Shakira") ist ein georgischer Fußballspieler, der meist im offensiven Mittelfeld spielt.


Vilemínité a učení Jáchyma z Fiore.

Víra vilemínitů vycházela z učení italského mnicha a teologa Jáchyma z Fiore. Část učení hlásá období Ducha svatého, které mělo podle soudobých interpretací Jáchymova "Výkladu Zjevení" nastat v roce 1260, tato doba je popisována jako období nových náboženských řádů nezkažených mocí ani bohatstvím, jež povedou lidstvo do období míru, lásky, svobody a osvícení. Vilemínité věřili, že se toto proroctví naplní ve Vilemíně, kterou považovali za vtělení Ducha svatého, a v Manfrédě, její zástupkyni na zemi. Dle vilemínitů bylo mužské papežství u konce a hlavou církve se měla stát žena, což by vedlo ke vzniku feminizované církve, která by měla být schopná vyřešit náboženské problémy světa.

Učení vilemínitů.

Giovanni Pietro Puricelli ve své historicky první práci na téma vilemínitů systematizoval jejich učení do čtrnácti věroučných článků vyňatých ze záznamu jejich inkvizičního procesu:

Vývoj a aktivita hnutí.

Inkviziční záznam nám poskytuje informace ohledně struktury samotného hnutí. Vilemínité byli zastoupeni staršími členy, jako následovníci Vilemíny reprezentováni Ondřejem Saramitou a mladšími členy, kteří se přikláněli k osobě Manfrédy. Deset let po smrti Vilemíny dochází k revitalizaci hnutí a to hlavně kolem postavy Manfrédy. Manfréda začala nabývat na vážnosti a v podstatě nahradila samotnou Vilemínu, později byla vilemínity jmenována na „papežku“. V čele kultu se Manfréda v rozporu s běžnými normami ujala kněžských funkcí, které mimo jiné zahrnovaly aktivní účast v různých rituálních činnostech. Avšak funkce Manfrédy v tomto hnutí nebyla chápány vždy všemi členy stejně. Je tudíž nutné rozlišit hnutí do dvou složek. První bude složka vnitřní, soukromá, která se odehrávala na soukromých hostinách a v domech věřících, zastoupena Manfrédou. A složka druhá veřejná, kterou lze popsat jako blahoželení a uctívání Vilemíny, reprezentovanou Ondřejem Saramitou.

Inkviziční proces a zánik vilemínitů.

Na Velikonoce roku 1300 se vilemínité sešli a oslavili jej jako rok jubilea, ale Manfréda musela provést obřad znovu a to v bazilice Panny Marie Sněžné přesně o letnicích. Věřili, že Vilemína vstane z mrtvých a udělí svým lidem požehnání. Vilemína se ovšem neobjevila, místo ni dorazila skupinka pověřená inkvizicí. Vilemínité si byli vědomi toho, že jejich víra a praktiky budou římskou církví chápány jako hereze. Z tohoto důvodu začali podnikat preventivní opatření. Hlavní osobnosti kultu nabádaly ostatní členy k mlčenlivosti a učily je jak a co u inkvizičního výslechu vypovídat. U prvních výslechů byla většina vileminitů úspěšných, avšak během dalších sezení své kacířské činy a víru potvrdili i Manfréda z Pirovana a Ondřej Saramita. Kromě uvedeného data dále víme, že hlavními inkvizitory procesu byli dominikáni Guido Cochenato a Rainerio da Pirovano. Zajímavou skutečnosti je neúplný registr inkvizičního procesu a tak není zcela jasné, jestli doznání bylo poskytnuto dobrovolně, nebo pod nátlakem mučení. Ovšem pokud budeme brát v potaz papežskou bulu Ad extirpanda z roku 1252, která oficiálně nařizovala exekuci upálením a dovolovala použití tortury při výslechu, můžeme se toho, jakým způsobem bylo doznání poskytnuto, lehce dovtípit. Nicméně Manfréda byla spolu s dalšími v inkvizičním procesu odsouzena a prohlášena za kacíře. Upálena byla spolu s Ondřejem Saramitou a dalšími v září roku 1300, kdy byl také vydán příkaz ke spálení Vilemíniných ostatků. Tyto skutečnosti pravděpodobně vedly k zániku vilemínitů.

Vilemínité je označení nekonformního středověkého křesťanského hnutí, které působilo v Miláně od 80. let 12. století do roku 1300, kdy bylo vykořeněno inkvizičním vyšetřováním. Vilemínité se odvolávali na Vilemínu z Milána, ženu zesnulou kolem roku 1280, kterou považovali za vtělení Ducha svatého. Dalšími významnými osobnostmi hnutí byli Manfréda z Pirovana a Ondřej Saramita.

Die Guglielmiten (auch Vilemiten genannt) waren eine häretische Sekte in Mailand ab 1281. Die Inquisition ermahnte 1284 in einem ersten Prozess einige der Mitglieder. 1296 wurde erneut ermittelt und 1300 mehrere Sektenmitglieder in einem weiteren Prozess verurteilt. Im 16. Jahrhundert entdeckte ein Mönch der Kartäuser, Matteo Valerio in einem Kramerladen 34 beidseitig lateinisch beschriebene Pergamentblätter, die dort als Packpapier verwendet wurden und kaufte sofort alle auf. Es waren die Prozessakten des Notars Beltramus Salvagnius, die aber nicht vollständig erhalten sind. Die Prozessakten des zweiten Notars, Manfredo da Cera, sind bis heute nicht auffindbar (1788 verbrannte das Archiv in Mailand).


Původ.

Jezero bylo vytvořeno když ledovce vyřezaly hluboká údolí v poslední době ledové. Nejprve voda z údolí putovala přes potok Indian Creek a řeku Elwha do oceánu. Anadromní ryby jako pstruh americký a "Oncorhynchus clarkii clarkii" migrovaly z dolních toků až do údolí.  Před asi osmi tisíci lety jeden obrovský sesuv z Olympijského pohoří přehradil Indian Creek a hluboké údolí se zaplnilo vodou. Mnoho geologů věří, že jezero bylo vytvořeno ve stejné době jako nedaleké Sutherlandovo jezero, ale právě sesuv je od sebe oddělil. Sesuv je nyní jasně viditelný z hory Pyramid Mountain. Voda si časem našla jinou cestu z údolí, kterou byla řeka Lyre, která ji odváděla přímo do úžiny Juana de Fucy.

Ekologie.

Populace anadromních ryb jsou v jezeře uzamčeny, jelikož vodopády Lyre River Falls na řece Lyre představují překážku při cestě k nebo od oceánu. Časem se v jezeře vyvinuly dva unikátní subdruhy ryb. Endemický pstruh duhový Beardsleeův, subdruh pstruha duhového se tře kousek proti proudu od vodopádů, zatímco "Oncorhynchus clarki clarki f. crescentii" má svá třecí místa v potoku Barnes Creek.

Hloubka.

Na začátku šedesátých let minulého století provedlo Námořnictvo Spojených států amerických průzkum jezera se sonarem Furuno, který ale nebyl schopný ověřit maximální hloubku jezera. V roce 1970 výzkum provedli studenti Peninsula College, která se nachází v Port Angeles, jejichž vybavení ale neměřilo hloubku vyšší než 190 metrů, což se stalo oficiálním výsledkem, který uznala Správa národních parků Spojených států amerických. Později byl ale přes jezero položen silový kabel a nástroje ukazovaly hloubku větší než 300 metrů. Opravdová maximální hloubka jezera je tedy dosud neznámá.

Historie.

Není jasné, zdali bylo jezero pojmenováno díky svému půlměsícovému tvaru, nebo kvůli blízkosti k Půlměsícovému zálivu, který v roce 1846 pojmenoval Henry Kellett. V roce 1849 se dva britsko-kanadští lovci kožešin, John Sutherland a John Everett, propracovali od zálivu do hloubi pevniny, kde našli dvě jezera - jedno z nich je dosud známé jako Sutherlandovo jezero, druhé dostalo název Everettovo jezero, časem se mu říkalo také Velké jezero, Jezero Wapitiů a nyní Půlměsícové jezero.  V roce 1890 společnost Port Crescent Improvement Company propagovala nové město na břehu jezera. Jistý M. J. Carrigan sepsal dílo zvané "Port Crescent Leader", ve kterém psal o nádherném jezeru, kterému říkal Půlměsícové, díky čemuž má jezero nynější jméno.  V první polovině dvacátého století jezero křižovaly lodě a parníky.

Půlměsícové jezero ("angl. Lake Crescent") je hluboké jezero, které se celé nachází v Olympijském národním parku, v okrese Clallam v americkém státě Washington, zhruba 27 kilometrů západně od města Port Angeles, na silnici U.S. Route 101, nedaleko malé obce Piedmont. S oficiální maximální hloubkou 190 metrů se jedná o druhé nejhlubší jezero ve státě, ale některá neoficiální měření dokonce ukazují na hloubku více než 300 metrů.

Lake Crescent ist ein See im Clallam County im US-Bundesstaat Washington. Er hieß ursprünglich "Lake Everett". Lake Crescent ist ein beliebtes Naherholungsziel im Olympic National Park. Mit einer maximalen Wassertiefe von 190 m ist er einer der tiefsten Seen in Washington. Der See entwässert über den Lyre River in die Juan-de-Fuca-Straße. In der Nähe liegt die Siedlung Piedmont.


Vývoj názvu.

K 1. prosinci 1911 byla založena Josefem Waltrem společnost "Walter a spol.", která úspěšnou výrobu motocyklů a motorových tříkolek postupně rozšířila na výrobu automobilů a leteckých motorů. V roce 1919 je tato společnost přejmenována na "Akciovou továrnu automobilů Josef Walter a spol." a posléze v lednu 1932 se změnil název na "„Akciová společnost Walter, továrna na automobily a letecké motory“". V době II. světové války byla společnost přejmenována na "Walter Automobil und Flugmotoren Fabrik A.G." Po znárodnění Walter a.s. působila relativně krátce jako "Letecké závody n. p.," a od 1. ledna 1948 jako "Motorlet n. p." (národní podnik byl zřízen listinou ministra průmyslu ze dne 2.9.1948, obchodní rejstřík uvádí datum zápisu 15.1.1951, avšak dnem vzniku národního podniku je uváděn 1. leden 1948) a od roku 1991 jako "Motorlet, a. s.". V roce 1995 se společnost vrátila ke svému původnímu názvu "Walter a. s." V srpnu 2005 byla z původního podniku Walter a. s. vyčleněna letecká výroba a vznikla "Walter Engines a. s." Zbytková společnost Walter a. s. existuje sice dál, ale s původní výrobou v Jinonicích nemá již nic společného, protože jejím předmětem činnosti je pronájem nemovitostí, bytů a nebytových prostor.

Představitelé společnosti.

Společnost byla založena Josefem Walterem. Společníky mj. byli Vítězslav Kumpera, stavitel Antonín Šimek, profesor Ing. Šimek, ředitel pivovaru Karel Vendulák, ředitel Josef Tvrzský, majitel koželužny V. Tvrzský, ředitel Weingartner, statkář J. Březnovský atd. Společníků bylo asi 25. Po změně statutu společnosti na akciovou v roce 1919 začíná slábnout vliv zakladatele, Josefa Waltera a z továrny odchází konstruktér ing. Josef Zubatý (konstruktér automobilů řady Walter WZ a motocyklu Walter 706 cm). V roce 1920 nastoupili ředitel ing. Jan Novák (konstruktér leteckých motorů řady Walter NZ, 1920–1927), Theodor Svoboda (komerční ředitel, obchodní ředitel 1920–1945) a vedoucí dílen ing. Otomar Benák (1920–1945). V roce 1923 definitivně odchází ze společnosti Josef Walter a rozhodující vliv získává Vítězslav Kumpera (od r. 1926 předseda správní rady a prezident společnosti), který v roce 1927 přivedl svého staršího syna, ing. Antonína Kumperu a v roce 1929 mladšího syna JUDr. Vítězslava Kumperu ml. Předsedou správní rady byl Vítězslav Kumpera st. až do května 1945, místopředsedou správný rady byl vrchní ředitel Karel Vendulák.  Antonín „Teny“ Kumpera se stal v roce 1927, po odchodu ing. Jana Nováka do Škody, vrchním ředitelem a v roce 1929 generálním ředitelem. Hlavní konstruktér ing. František Barvitius byl v roce 1929 jmenován technickým ředitelem. Stejným aktem správní rady společnosti byli jmenováni ing. Otomar Benák závodním ředitelem (výrobní ředitel), místoředitelem JUDr. Vítězslav Kumpera a šéfinženýrem ing. Josef Kurzweil. V 30. letech se asistenty (zástupci) manažerů stali ing. Jan Šusta (1924–1945, syn Josefa Šusty), Emil Havlíček a ing. Josef Kurzweil, kterého ve funkci šéfinženýra vystřídal ing. František Nušl (přišel z „radlické“ firmy Automontage Jos.Janatka, která vyráběla motocykly Itar/mj. Walter 706 cm). Ing. Jan Šusta byl navíc jmenován místoředitelem. Po ukončení automobilní výroby odešli konstruktér ing. Josef Plocek (Walter P, Walter PN) a konstruktér karoserií ing. Vladimír Balcar. V uvedeném složení pracoval management společnosti až do vypuknutí II. světové války.  Za války byla společnost „poněmčena“ a vedl ji německý správce Gustav Klestil, narozený ve Vídni. Po absolvování vojenské akademie se stal důstojníkem z povolání v československé armádě. Po okupaci se přihlásil k německé národnosti. V bouřlivých květnových dnech 1945 byla zaměstnanci zvolena Závodní rada, která odmítla s Antonínem Kumperou spolupracovat a navíc 15.5.1945 vydala „Sdělení“ o propuštění některých zaměstnanců, mezi nimiž byli mj. hlavní konstruktér ing. František Adolf Barvitius, komerční ředitel dílen (výrobní ředitel) ing. Otomar Benák a ředitel ing. Jan Šusta, spolužák A. Kumpery z pražské techniky. Jak se uvádí ve „Sdělení“ byli propuštěni bez jakékoliv náhrady a nesmí jim být vyplacena jakákoliv hotovost. U Šusty následovalo i obvinění z kolaborace a přímo z pohřbu jeho otce prof. Josefa Šusty (prezident České akademie věd a umění, který 27.5.1945 spáchal sebevraždu) byl odveden do zajišťovací vazby.  Nejznámějšími „nemanagery“ továrny Walter v meziválečném období byli automobiloví závodníci Jindřich Knapp a Ivan Hodáč. K nim je třeba přiřadit i Bohumila Turka, který začínal svou kariéru na motocyklu Walter M 922.  Po II. světové válce přešla továrna do vlastnictví státu znárodněním. Od 19.7.1945 vedla továrnu A.S. Walter, po výnosu ministerstva průmyslu, národní správa, jejímiž členy byli Josef Krátký, ing. Alois Krátký, ing. František Nušl, Theodor Svoboda a ing. Václav Šístek. Toto období včetně personálií je zpracováno na stránkách podniku Walter Jinonice.

Výrobky.

Automobily Walter.

Společnost Walter byla založena Josefem Walterem roku 1911. V letech 1913–4 byla úspěšně zahájena výroba automobilů Walter W-III, W-II a W-I.  Během první světové války byly provozy továrny těžce poškozeny, výroba byla obnovena v roce 1919. Od roku 1919 až do roku 1928 byly vyráběny automobily WZ, WIZ, WIZI, Walter P-I, Walter P-II, Walter P-III a Walter P-IV. V roce 1928 začala výroba vozů Walter 4-B a Walter 6-B. Tyto automobily byly také velmi úspěšné a na jejich základě byly postupně vyvíjeny typy Walter Standard, Walter Super 6, Walter Regent a luxusní Walter Royal. Od roku 1924 byly vyráběny i užitkové automobily (nákladní, sanitní, požární a autobusy): Walter PN, Comercial, FN/FNA, Universal, Ideal, Diesel a D-Bus) V licenci zde byly později vyráběny i automobily Fiat 508, Fiat 514 a Fiat 522, které se vyráběly pod názvy Bijou, Junior, sportovní Junior S a SS, Princ a Lord. Výroba automobilů pokračovala v letech 1946–1951, nejprve byla vyrobena 200 ks série nákladních automobilů vlastní konstrukce Walter PN, návazně byly vyráběny benzínové motory pro nákladní automobily Praga RN a podvozky s motorem pro automobil Aero Minor II. Po 50 letech továrna v automobilovém průmyslu (1901–1951) skončila, připočteme-li prvních 10 roků podnikatele Josefa Waltera, protože od roku 1951 byl ve velkých sériích vyráběn, mimo výroby pístových motorů vlastní konstrukce, licenční proudový motor M05 pro stíhačky MiG-15.

Letecké motory Walter.

V roce 1923 začala firma Walter vyrábět letecké motory. Byly to jednak licenční vodou chlazené šestiválce BMW III a BMW IV, jednak první motory vlastní konstrukce. Jednalo se o hvězdicové motory řady NZ využívající shodné díly – od tříválce NZ-45 přes pětiválec NZ-60 a sedmiválec NZ-85 po devítiválec NZ-120, kde číslo značilo výkon v koňských silách. Motory řady NZ našly uplatnění v lehkých sportovních letadlech a byly vyváženy i do zahraničí. Řada NZ byla na přelomu 20. a 30. let nahrazena modernějšími motory Polaris, Vega, Venus a Mars I s vyššími výkony.  Ve vyšší výkonové kategorii byly vyráběny hvězdicové motory Regulus (5 válců), Castor (7 válců) a Pollux (9 válců), pokrývající rozsah výkonů 185–420k. Pro ještě vyšší výkony byl konstruován hvězdicový devítiválec Atlas o výkonu 650k, jeho vývoj se ale nepodařilo dovést do úspěšného konce. V roce 1936 přišly hvězdicové devítiválce Gemma, Bora a Scolar, lišící se zdvihem pístů a tím i výkonností v rozsahu 150–230k. Pro nejlehčí sportovní letadla byl v menším množství vyroben Atom, plochý dvojválec o výkonu 28k; byl použit na několika motorizovaných kluzácích.  Na začátku 30. let se u lehkých letadel stále více prosazovaly řadové invertní (válci dolů otočené) vzduchem chlazené motory. V roce 1932 Waltrovka vyrobila první takový motor, čtyřválec Junior o výkonu 105k. V roce 1934 začal být vyráběn Minor 4 jako čtyřválec o výkonu 85, později 95k a šestiválec (Minor 6 o výkonu 140k) i dvanáctiválec Minor 12. Pro menší letadla byl vyvinut čtyřválec Mikron o výkonu 62k. Větší obdobou Minoru byl Walter Major, vyráběný jako čtyřválec o výkonu 120k (Major 4) a šestiválec o 190k (Major 6). Mikron, Minor i Major našly uplatnění zejména v letadlech choceňské firmy Beneš a Mráz, na svou dobu velmi moderních. Největším vzduchem chlazeným řadovým motorem firmy Walter byl dvanáctiválec Sagitta o výkonu 550-600k, který byl vyvážen i do zahraničí a licence byla prodána do Itálie..  Kromě motorů vlastní konstrukce byly licenčně vyráběny motory jiných výrobců. Byly to britské hvězdicové motory Bristol Jupiter (Walter Jupiter), Mercury (Water Merkur) a Pegasus (Walter Pegas), francouzské Gnome-Rhône 14K Mistral Major (Mistral K 14), Gnome-Rhône 14M (Mars 14 M) a malý hvězdicový sedmiválec Pobjoy R (vyráběný jako Mira R); bez úspěchu se Waltrovka pokoušela uplatnit velké kapalinou chlazené dvanáctiválce Fiat (Walter W-V až VIII) a také dieselové motory Packard 230HP a Junkers Jumo 204.  Za německé okupace výroba vlastních motorů zvolna ustala (výroba některých letounů Aero, Avia, Letov a Zlín pokračovala i za okupace a do některých z nich byly instalovány motory Walter) vyráběly se německé motory Argus As 10 a Argus As 410 pro bitevní, cvičná a spojovací letadla. Hospodářsky se A.S. Walter i za války dařilo. Například za rok 1940 bylo dosaženo zisku 4,578 mil. Kč, což s převodem z roku 1939 činilo 6,179 mil. Kč. Připravovala se výroba proudových motorů BMW 003, která však do konce války nebyla zahájena. Během druhé světové války ani při spojeneckém náletu (14. února 1945) nebyla továrna nijak poškozena. Nálet však silně poškodil nedalekou obytnou oblast Farkáň a další domy a usedlosti v radlickém údolí. Po konci války byla obnovena výroba nákladních automobilů a leteckých motorů vlastní konstrukce. Byl plánován další rozvoj a vývoj leteckých motorů.  Po válce byla továrna znárodněna a krátce nato přejmenována na národní podnik Motorlet. Vyráběly se modernizované verze předválečných řadových motorů – Mikron III o výkonu 48 kW (65k), Minor 4-III o 77 kW (105 k), Minor 6-III o 118 kW (160 k) a nový motor Walter A pro pohon motorizovaných kluzáku. Všechny tyto motory konstrukčně zpracované ing. Bohuslavem Šimůnkem byly používány v poválečných sportovních letadlech, Minor 6 byl také licenčně vyráběn v Jugoslávii. V druhé polovině 50. letech byly od Minorů odvozeny nové motory s přímým vstřikem paliva a kompresorem, čtyřválec Walter M332 o výkonu 104 kW (140 k) a šestiválec Walter M337 o výkonu 154 kW (210 k). Pro pokračovací cvičná letadla pro armádu (prototyp XLE-10) byl vyvíjen velký vzduchem chlazený dvanáctiválec M 446 o vzletovém výkonu až 700k, nakonec byla prosazena licenční výroba sovětských letounů Jak-11 i s jejich motory a M 446 zůstal jenom v prototypu.  V roce 1947 byla do Jinonic na základě vládního usnesení z 1. října 1946 s přihlédnutím k celostátním hospodářským a vojenským potřebám přesunuta výroba leteckých motorů z továrny Praga včetně vývoje. Konstrukční skupina ing. Jaroslava Kruliše zde vyvinula plochý šestiválec M-208 o výkonu 162 kW (220 k) vyráběný od roku 1954 pod obchodní značkou Praga Doris. Od něj byl odvozen motor M-108H s nuceným chlazením ventilátorem pro pohon vrtulníku HC 3; jeho výkon se z původních 220 k podařilo zvýšit na 184 kW (240 k), ale sériově se nevyráběl. Pro pohon vrtulníků (typu Aero HC-2 Heli Baby) byl určen i plochý čtyřválec M-110H o výkonu 86 kW (117 k). V letech 1959–1961 přešly obě konstrukční skupiny pístových motorů do Avia n.p., závod Jiřího Dimitrova. Výroba pístových motorů byla v roce 1964 ukončena a převedena do podniku Avia, v Jinonicích zůstala jenom výroba turbínových motorů. K výrobě pístových motorů se firma Walter krátce vrátila v 90. letech, kdy byl vyvinut dvoutaktní dvouválcový motor M 202 o výkonu 48 kW, ale po vyrobení (1990–2000) pouhých 12 kusů byl program zastaven.  Vývoj proudových motorů byl zahájen hned po válce, kdy se testoval zdokonalený motor Jumo 004, na němž se zkoušely turbínové lopatky z kvalitnějšího materiálu, program však byl brzy přerušen. Od roku 1951 byl vyráběn pod označením Walter M05 licenční proudový motor RD-45 (sovětská kopie motoru Rolls-Royce Nene) pro proudové stíhačky MiG-15. Těchto motorů bylo letech 1952–1962 vyrobeno 5094 ks. V letech 1954–1957 se potom vyráběl motor Walter M06, licenční sovětský VK-1, zdokonalená verze RD-45. Těch bylo vyrobeno 1028 ks.  Od roku 1956 probíhal vývoj motoru Walter M-701, který byl završen výrobou prototypu v roce 1958 a sériovou výrobou v letech 1960–1978. Těchto motorů bylo vyrobeno 9250, což je nejvyšší počet ze všech typů vyráběných v Jinonicích. Motor M 701 poháněl proudová cvičná letadla L-29 Delfín vyráběná ve velkých počtech pro většinu zemí RVHP.  Pro letadla Let L-410 Turbolet byl vyvinut turbovrtulový motor Walter M601. První prototyp byl spuštěn v roce 1963, ale definitivní verze M601A, zcela přepracovaná, byla hotova v roce 1971 a certifikována v roce 1975. Motor byl vyráběn ve velkých počtech především pro L-410 v několika postupně zdokonalovaných verzích, kdy byl postupně zvyšován jak výkon, tak i doba mezi generálními opravami. Celkem bylo v letech 1975–2000 vyrobeno 4512 motorů M601. Pro dopravní letoun Let L-610 byl vyvinut turbovrtulový motor Walter M602 o vzletovém výkonu 1360 kW. Vývoj byl zahájen v roce 1981, první prototyp běžel v roce 1986. Program L-610 byl ale začátkem 90. let zastaven a tak se, po vyrobení 10 prototypů, nedočkal sériové výroby ani M 602.

Situace po revoluci.

Po roce 1989 se zhroutil trh bývalého SSSR. Nová letadla L-410 se v podstatě nevyráběla a tím klesla k nule potřeba nových motorů M601. Společnost přežívala z provádění GO motorů M601 starších verzí a z výroby ND. V roce 1991 je zapsán do obchodního rejstříku Motorlet, a. s. Mimo osvědčených verzí M601D a M601E vyrábí verzi M601Z pro zemědělské letouny Z-37T Agro Turbo a polský PZL-106 BT Kruk, verzi M601T pro akrobatické letouny PZL-130 Orlik, znovu se vrací k výrobě pístových motorů M-202 připravovaných pro motorové kluzáky L-13 SE Vivat, připravuje verzi M601ZP jako energetickou jednotku, vyrábí startovací jednotku Jetstart a energetickou jednotku EJ500 a námořní verzi pro pohon rychlých plavidel M601M Codag. Koncem roku 1991 testuje možnosti General Electric zadáním objednávky na výrobu dílů pro motor CT7. Dokončuje další modernizaci motoru M601E a v letech 1993–2008 je vyrábí jako M601F.  V letech 1993–2002 probíhalo neúspěšné výběrové řízení na strategického partnera pro privatizaci společnosti. Nejblíže dohodě byla jednání s firmou Pratt & Whitney Canada, avšak v červenci 2002 firma Pratt & Whitney od dalšího jednání odstoupila. Nosný jinonický výrobek M601 byl koncepčně velmi podobný motoru Pratt & Whitney Canada PT6. Až v roce 1995 se společnost vrátila k původnímu nazvu Walter a. s. Ovšem neznamenalo to rozkvět do původních hladin slávy. V demokratickém režimu nebyla továrna soběstačná a značné oživeni přišlo až po roce 2000, kdy odešlo anebo bylo propuštěno přes 1000 zaměstnanců z původních 1500. Další vývoj ovšem nevedl ke zlepšení jako u jiných značek, které prošly oživením. Americký majitel závodu neměl chuť do Waltrovky příliš investovat a zaujal strategii „soběstačnosti“. Navíc, kvůli špatně sepsaným smlouvám se podniku dařilo čím dál méně.

Zánik společnosti.

Od roku 1991 se Motorlet, a. s. počal „atomizovat“. V červenci 1991 se odděluje slévárna přesného lití a vzniká Walter-Deritend a.s. se zahraniční účastí. Od června 2002 je přejmenována tato společnost na Prague Casting Services. V roce 1992 s majetkovou účastí Motorletu a Avie Letňany vzniká Avia-Hamilton Standard Aviation s. r. o. na výrobu vrtulí. Od roku 1999 působí tato společnost pod názvem Avia Propeller, s.r.o. V roce 2004 se odděluje část zdravotnické techniky a vzniká Walter Medica a. s. V roce 2006 do ní kapitálově vstupuje MEDIN a. s. a vytváří MEDIN Orthopaedics, a. s. V roce 2014 tato společnost zaniká fúzí s nástupnickou společností ProSpon spol. s r. o. V roce 1998 odprodala Walter a.s. objekt Na Hutmance 2, kde byl provoz prototypové výroby, společnosti HVM Plasma, spol. s r.o. Tento objekt získal Motorlet do vlastnictví v roce 1950 po společnosti Kovona (závod 06 Jinonice, 1948–1950), před níž zde měla sídlo společnost Tresoria. Po ní se jmenuje nedaleká ulice U Trezorky, která vznikla až v 21. století při výstavbě rezidence Waltrovka.  V srpnu 2005 se vyčleňuje z původního podniku Walter a. s. letecká výroba a vzniká Walter Engines a.s. Tato společnost byla vymazána z obchodního rejstříku v roce 2008 po fúzi se společností FF Invest a.s. Aktiva bývalé společnosti Walter Engines a.s. od společnosti FF Invest a.s. v roce 2007 kupuje General Electric (tato společnost na rozdíl od Pratt & Whitney Canada žádný turbovrtulový motor kategorie M601 nemá) a vzniká GE Aviation Czech s. r. o. Patří pod leteckou divizi firmy GE. Nová společnost GE Aviation Czech přemístila do Letňan do areálu společnosti Letov. Z původních 1500 zaměstnanců přešlo do Letňan 500. To co nesouviselo s výrobou leteckých motorů M601, bylo z výrobního programu okamžitě vyřazeno. Z motoru M601F se v krátkém čase stává GE H80. V roce 2011 měla firma GE Aviation Czech ve stavu 350 kmenových zaměstnanců.  V roce 2005 se vlastníkem zbytkové Walter a. s. stala společnost Pembroke Holdings, s. r. o., se sídlem v Praze. Jejími vlastníky bylo osm fyzických osob původem z Irska. Nastalo období přípravy využití nemovitého majetku společnosti Walter k developerským účelům. Walter a. s. se musela odstěhovat (nyní sídlí na adrese Radlická 180/50, Smíchov, a společně s ní zde sídlí celkem 27 právnických osob) a původní areál firmy podstoupil demolici. Mezi prvními objekty byla zbourána z architektonického hlediska zajímavá Kumperova vila (v ní sídlily za dob Motorletu po jednotlivých patrech ZV ROH, ZO a ZVS), která k objektu nové betonové budovy přiléhala a byla s ním průchody propojena.

Současnost a budoucnost jinonického areálu.

Developerská společnost Red Group, s. r. o. se chystala na místě bývalé továrny postavit celou novou čtvrt, tzv. "Q5 Waltrovka". Proklamovanou snahou bylo zachovat "genius loci" místa. Továrnu, která tu byla celé jedno století, měly i nadále připomínat zrekonstruované budovy. Z původního záměru došlo jen k přestavbě bývalé kotelny Motorletu na Radlické ulici a ke zboření objektu bývalých ateliérů FOJA (SOU Motorlet). Projekt se jmenuje administrativní centrum Kotelna Park. Na sousedícím pozemku mezi bývalou kotelnou a slévárnou přesného lití Prague Casting Services vzniká Kotelna Park 2 (2019).  V září 2012 větší část bývalé Waltrovky od Red Group, s.r.o. odkoupila Penta Investments, s. r. o. Během roku 2014 započala se stavbou moderního kancelářsko-bytového komplexu pod názvem rezidence Waltrovka. V roce 2015 byla dokončena první část projektu, budova "Aviatica". Po ní (2016–2019) následovaly komplexy "Walter, Mechanica 1 a 2", "Dynamica" a rodinné a bytové domy. V březnu 2019 společnost Penta Real Estate prodala soubor všech pěti kancelářských budov z komplexu Waltrovka v pražských Jinonicích jihokorejské firmě Hanwha Investment & Securities.  Z původního areálu Walter byl zachován střední trakt velké betonové budovy, nyní budova "Walter" (tzv. „betoňák“), která byla postavena v roce 1929, a část hlavní komunikace továrnou s lipovým stromořadím (Barvitiova, dř. Jinonická). Ing. František Adolf Barvitius byl významným konstruktérem automobilů a leteckých motorů Walter. Vlevo za lípami (východním směrem) stávala tzv. Iranhala, největší tovární hala postavená v letech 1942 až 1943. Ta padla. Bohužel se nepodařilo zachránit ani novou betonovou budovu z roku 1937, kde sídlilo ředitelství a byla v ní i výstavní síň. Alespoň ulice v tomto areálu dostaly jména po významných konstruktérech továrny Walter/Motorlet: ul. Bohumila Šimůnka, Kačírkova, Nyklíčkova a Kloudova. Jenom vzdáleně připomínají výrobu hvězdicových leteckých motorů Walter skulptury tří Pegasů od Davida Černého na Walterově náměstí.

Waltrovka je bývalý strojírenský podnik Walter a. s. v Praze 5-Jinonicích, vyrábějící nejdříve motocykly a motorové tříkolky, později i automobily a letecké motory. Od roku 2004 byla letecká výroba prováděna společností Walter Engines a.s. Tato společnost byla "vymazána z obchodního rejstříku 30.9.2008", protože zanikla, na základě smlouvy o fúzi ze dne 11.9.2008, sloučením se společností FF Invest a.s. FF Invest (vymazána z obchodního rejstříku 8. prosince 2010) prodala aktiva bývalé společnosti Walter Engines společnosti, vzniklé v roce 2007 a působící pod obchodním jménem GE Aviation Czech, která je součástí GE Aviation, letecké divize koncernu General Electric.

Walter Engines ist ein in Prag ansässiger tschechischer Hersteller von Turbomotoren für Kleinflugzeuge bzw. Komponenten für Flugmotoren. Das Unternehmen stellt unter anderem den seit 1975 über 1500 Mal gebauten Walter M601 Turbopropantrieb her, der auch für die Let L-410 benutzt wurde. Ab 1913 wurden auch Autos, anfangs eigene Modelle und später Fiat 508 und Fiat 514 in Lizenz hergestellt. Die Autoproduktion wurde erst 1954 eingestellt.


Vznik a charakteristika.

V roce 1878 citoval "Prager Tagblatt" historku slavného komediografa Eugèna Labiche, podle níž se musel Offenbach nechat zapírat před Eugènem Scribem, tehdy nejhranějším dramatickým autorem Francie, který u něj žadonil o zhudebnění svého vaudevillu "Kočka proměněná v ženu".  Toto vyprávění je jistě přehnané. Jacques Offenbach, jako majitel, ředitel a hlavní autor divadla Bouffes-Parisiens v druhé polovině 50. let 19. století, usiloval o zvýšení prestiže svého divadla uváděním děl, která nesla jména respektovaných autorů. V květnu 1856 uvedl "L'Impresario", adaptaci Mozartovy aktovky "Der Schauspieldirektor", a v prosinci 1857 "Bruschino", adaptaci Rossiniho krátké opery "Il Signor Bruschino". Podařilo se mu pro divadlo získat dílka respektovaných soudobých skladatelů Adolpha Adama ("Pierrot a Violetta", duben 1856) a Friedricha von Flotowa ("Vdova Grapinova", září 1859). Eugène Scribe byl v té době nejen nejhranějším dramatikem – i když jeho sláva již byla na ústupu – ale také nejuznávanějším libretistou své doby, který spolupracoval mj. s Rossinim, Meyerbeerem, Donizettim, Verdim, Gounodem nebo Auberem. Offenbach tedy o spolupráci s ním stál, a stejně tak měl obchodně nadaný Scribe zájem spojit své jméno se skladatelem, jenž se stal v Paříži rychle fenoménem, zejména po premiéře "Orfea v podsvětí". Neposkytl však Offenbachovi nové dílo, jen úpravu třicet let starého vaudevillu, jejž Scribe – který většinu svých dramatických děl psal ve spolupráci s jinými spisovateli – napsal na začátku své kariéry se svým nejvěrnějším spolupracovníkem Mélesvillem.  Námět "Kočky proměněné v ženu" má dlouhou historii: již starořecký Ezop zaznamenal bajku o kočce a Afroditě, kterou pak v roce 1668 zpracoval pod názvem "Kočka proměněná v ženu" a ponaučením opatřil Jean de La Fontaine. Scribe a Mélesville na jejím základě napsali stejnojmenné „folie-vaudeville“ (tj. groteskní hru s hudbou a zpěvem převzatých z jiných děl na upravené texty), které mělo premiéru 3. března 1827 v pařížském Théâtre du Gymnase. Pro účely Bouffes-Parisiens bylo třeba provést jen omezené úpravy; hlavní rozdíl spočíval v redukování zpěvních čísel na polovinu, zatímco děj zůstal prakticky nezměněn. Libretisté označovali výsledné dílo jako opéra comique, ale skladatel měl skromnější představu, a proto partitura nese žánrové označení „opereta“. Ve srovnání s novějšími operetami hranými v Offenbachově divadle, které měly vesměs rysy parodie a grotesky, se jednalo o posun k relativně ušlechtilé lyrické komedii. Podle kritika z "Revue et Gazette musicale" musel Offenbach uvažovat takto: „nelze se pokaždé smát z plna hrdla; přivykněme naše obecenstvo na nějakou zábavu, která by byla střízlivější a aristokratičtější“.  Premiéra se konala 19. dubna 1858 za přítomnosti obou ctihodných libretistů. Večerní program doplňovala repríza "Dam z tržnice", což v rámci repertoáru divadla představovalo osvědčenou kombinaci nejprve intimnějšího a lyričtějšího kusu následovaného bláznivou komedií. Obecenstvo i kritika přijali "Kočku proměněnou v ženu" příznivě, a i když nebyla nejpopulárnější aktovkou v repertoáru, vydržela v něm po dlouhou dobu. Úspěch byl znatelnější mimo Paříž, kde divadelní hra z doby restaurace již neodpovídala novějšímu vkusu publika, a to například na zájezdech Bouffes-Parisiens do Marseilles (1858) a Bruselu (1860); Bouffes-Parisiens ji často předváděly též v intimnějším prostředí při letních zájezdech do mondénního letoviska Bad Ems v letech 1858, 1863, 1865 a 1866.  Již v původním vaudevillu byla celá komedie (a její divácký úspěch) založena na titulní postavě, jejíž představitelka měla přitahovat „kočičí“ elegancí a hravostí. V roce 1827 to byla slavná herečka Jenny Vertpréová, v Offenbachově zpracování to byla Lise Tautinová, již Aldino Aldini z revue "La France musicale" označil za „nejpřítulnější a půvabně nenucenou kočku, která kdy vrněla na klíně své paničky“. Kritik z "Revue et Gazette musicale" se o Tautinové domníval, že „je to nejmilejší dědička, jež mohla následovat Jenny Vertpréovou v jejím duchaplném a vzdorovitém půvabu, v její rozpustilé hře prodchnuté "kočkovitostí".“ A Julius Lovy v týdeníku "Le Ménéstrel" psal: „To se musí vidět, s jakým šarmem si omáčí prsty ve smetaně, s jakou koketérií vám hrozí svými drápky, s jakou vědeckou mimikou naplňuje svou roli kočky – a ženy.“  Dobová kritika chválila „velmi jemnou a elegantní partituru, kterou [skladatel] vypracoval se zvláštní péčí“, hudbu „plnou svěžesti a originality“, zejména předehru a písně pro hlavní představitelku, které místy napodobovaly kočičí mňoukání, přitom však obsahovaly náročné a efektní koloraturní pasáže. Zvukomalbu obsahuje i závěrečný kvartet a, jak psal Julius Lovy, „...opona padá za mňoukavého "tutti", které musí rozněžnit všechny koucoury ve čtvrti Choiseul“.  Spolupráce na "Kočce proměněné v ženu" přivedla Offenbacha a Scriba v následujícím roce k mnohem většímu projektu: tříaktová opéra comique "Barkouf", k níž již napsal Scribe originální libreto a kterou se Offenbach pokusil uvést na oficiální scénu Théâtre de l'Opéra-Comique. Ten však skončil neúspěchem, který měl významný dopad na další Offenbachovu tvorbu. Scribe zemřel již v únoru 1861 a v den jeho pohřbu hrálo Théâtre des Bouffes-Parisiens na jeho poctu právě "Kočku proměněnou v ženu".  Opereta má předehru a osm zpěvních čísel.

Inscenační historie.

Raná inscenační historie "Kočky proměněné v ženu" ve střední Evropě je komplikovaná. Théâtre des Bouffes-Parisiens ji představil, spolu s dalšími kusy ze svého repertoáru, na svém turné koncem června a začátkem července 1858 v Berlíně v Krollově opeře. Obecenstvo znalo tuto látku z předchozího von Holtaiova zpracování Scribeova vaudevillu a přijalo tuto operetu zvláště příznivě. Toto turné začalo úspěšně v Marseille a mělo skončit ve Vídni; z vídeňských představení však tehdy sešlo pro úřední zásah, který postihl činnost francouzských umělců v Rakousku z důvodu zhoršujících se francouzsko-rakouských vztahů, které vyústily ve druhou italskou válku za nezávislost, a Bouffes-Parisiens ukončily turné několika představeními – včetně "Kočky proměněné v ženu" – v Bad Ems. Berlínský kapelník Thuiskon Hauptner (1822–1889) využil úspěchu Offenbachovy operety a 15. prosince 1859 představil své zpracování "Kočky" pod názvem'v divadle Friedrich-Wilhelmstädtisches Theater a Auguste Holtzstammovou v titulní roli. Následujícího roku vyšlo toto dílo tiskem pod názvem'a 27. listopadu 1860 se hrálo poprvé ve Vídni v divadle Carltheater, opět s názvem "". V titulní roli triumfovala Anna Kratzová (1837–1918), jež svým ztvárněním kočky-ženy dopomohla dílu ihned k 33 reprízám, zdaleka největšímu úspěchu sezóny. Zaujala v ní natolik, že jí bylo vzápětí nabídnuto angažmá ve vídeňském Dvorním divadle, a její výkon v této roli vyzdvihuje "Prager Tagblatt" ještě o půl století později v jejím nekrologu. (I když deník "Ost-Deutsche Post" chválí hlavní představitelku trochu dvousečně: „Slečna Kratzová vesměs šťastně vystihla kočičí povahu: ta je falešná ve všem, takže musí být falešná i ve zpěvu.“) Deník "Die Presse" však komentuje: „Tato malá opereta, vtipně vymyšlená a ilustrovaná charakteristickou kočičí muzikou, se bude jistě dávat ještě mnohokrát, zejména když se dozvídáme, že skladatelem není pan Hauptner, nýbrž – Offenbach. Jak k tomu došlo, že je za autora označován pan Hauptner, je nám záhadou.“  V červnu 1861 pak došlo konečně k opožděnému vídeňskému hostování Bouffes-Parisiens, a to v divadle Theater am Franz-Josefs-Kai vedeném Carlem Treumannem. Jedním z důvodů této návštěvy bylo napravit stav, kdy se většina Offenbachových děl ve Vídni a potažmo v Rakousku hrála v pirátských verzích. Vídeňští diváci tak dostali možnost poznat originální verze některých děl, které již ve Vídni zazněly, a i když dávali zřejmě přednost domácím zněním, Lise Tautinová v titulní roli "Kočky proměněné v ženu" prokázala své herecké přednosti (kritika ji označila jako „ztělesnění francouzské grácie“) i proti oslavované Anně Kratzové. Totéž divadlo následně již 25. září uvedlo původní Offenbachovu verzi, pod stejným názvem "" jako Carltheater, v podání vlastního souboru. Zpěvačka Luise Limbachová (1834–1909) však v roli Minette nemohla Kratzové a Tautinové konkurovat a dílo se na repertoáru dlouho neudrželo. Autorizovaná Offenbachova verze nicméně od to doby na středoevropských jevištích převládla.  Po vídeňské premiéře se hrála i na jiných místech rakouské monarchie, například ještě téhož roku v Lublani, roku 1862 v Mariboru, roku 1863 v Innsbrucku, roku 1864 ve Štýrském Hradci a Linci, roku 1865 v Černovicích, atd.  Pokud jde o Uhersko, 12. července 1861 uvedlo divadlo Bouffes-Parisiens "Kočku" na zájezdu v Národním divadle (Nemzeti Színház) v Pešti. V maďarském jazyce měla tato opereta premiéru v Národním divadle (Nemzeti Színház) v Košicích 2. listopadu 1862, a to v překladu Endreho Latabára ('). Následovaly premiéry v Kluži (1863), Pešti (1863) a Debrecíně (1877). Polskou premiéru uvedl až 27. října 1987 Teatr Muzyczny Lublin v překladu Antoniho Wicherka a Lecha Emfazyho Stefańského jako '. Ve Španělsku – v Madridu – hrála "Kočku proměněnou v ženu" poprvé francouzská kočovná společnost 8. března 1859. Vlastní španělskou premiéru měla tato opereta 14. září 1871 pod názvem'v madridském divadle (café-concert) Teatro del Recreo (El Recreo) v překladu a úpravě Isidora Hernándeze. Rovněž do Portugalska přinesla "Kočku" v březnu 1873 francouzská divadelní společnost. Pro Itálii zakoupilo autorská práva roku 1874 nakladatelství Sonzogno, ale o skutečném provedení nejsou zprávy. V Dánsku ji uvedlo 14. září 1873 kodaňské divadlo Casino, ale dosáhla jen deseti repríz. Dánské znění překladatele Paula Marcussena neslo název '. Později se "Kočka" hrála v překladu Holgera Bolanda jako "Kat og Kvinde"; v roce 1946 ji hrála divadelní společnost Arte a v roce 1966 ji vysílal dánský rozhlas a televize.  Do Velké Británie přivedlo "Kočku proměněnou v ženu" 18. prosince 1867 londýnské divadlo St. George's Opera House. Přes honosný název se jednalo o malé divadlo věnující se lehkým žánrům, mohlo se však chlubit spoluprací autorů jako Arthur Sullivan a W. S. Gilbert (ještě před začátkem jejich spolupráce). Uvádělo ji pod názvem'– bez většího úspěchu u obecenstva či kritiky. V New Yorku se tato opereta hrála poprvé 21. listopadu 1859 (jako druhé Offenbachovo dílo po "Dvou slepcích"), a to ve francouzštině v Théâtre Français. V angličtině ji pod názvem'zpopularizovala Kelly and Leon's Opera, což byla společnost věnující se minstrel show; roli Minette hrál Francis Leon, jenž se specializoval na blackface v kombinaci se ženským převlekem. Do Austrálie ji přivezla v anglickém překladu roku 1877 English Opera Company podnikatele Williama Saurina Lystera; teatrolog Kurt Gänzl uvádí jako datum australské premiéry 6. září 1879 (Australia Opera House).  V současnosti se Offenbachova "Kočka proměněná v ženu" uvádí relativně zřídka, i když zcela zapomenuta není. Významné bylo roku 1984 scénické uvedení na Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems. Následovalo v roce 1986 uvedení na Offenbachově festivalu v Carpentrasu, inscenace z roku 1999 v pařížském Théâtre du Tourtour v podání souboru Les Délassements Lyriques aj.  Hrála se i v Německu: v roce 1980 ji například uvedl Metropol-Theater v Berlíně, roku 1987 se hrála v Halle, roku 1995 operetu uvedla Neuköllner Oper Berlin, roku 2003 se hrála v Sinsheimu aj. Ve švýcarském městě Büren an der Aare byla "Kočka proměněná v ženu" roku 2018 uvedena v přepracování na rockovou operu.  V roce 2009 nastudovala "Kočku" Opéra de Rennes, která ji hrála na řadě míst v Bretani, včetně v Théâtre de Cornouaille v Quimperu. Roku 2011 ji nastudovalo malé pařížské divadlo Le Théâtre des Rendez-Vous d'Ailleurs a roku 2014 uvedlo tuto operetu dokonce Muzeum Orsay (poukázalo tak na Offenbachovu spolupráci s malíře Gustavem Doré).  Mezi poslední inscenace patří uvedení sanfranciským souborem Pocket Opera pod názvem "The Cat Became a Woman" (2020).

České země.

V českých zemích se Offenbachova "Kočka proměněná v ženu" v původní verzi nehrála. Zato verzi Thuiskona Hauptnera měli možnost poznat diváci v Olomouci (premiéra 2. dubna 1861) a v Brně (premiéra 10. ledna 1862, tedy jen o několik měsíců před vídeňskou premiérou Offenbachovy verze); přivezla ji hostující hlavní představitelka z Carltheatru, Anna Kratzová, již místní diváci přivítali s nadšením. Hauptnerova úprava se hrála v českých zemích i později pod původním názvem "Die entzauberte Katze". V Praze místní operetní hvězda Sarolta von Rettich-Pirk uvedla 15. června 1897 v Německém lidovém divadle pásmo nazvané "Bilder aus dem Leben einer Soubrette", jehož vrcholem byl druhý obraz "Kočky proměněné v ženu"; jednalo se tak o výjimečnou možnost pražského obecenstva seznámit se alespoň tímto způsobem s touto operetou.  Český znalec operety a Ofenbachův životopisec Miroslav Šulc neměl o "Kočce proměněné v ženu" valné mínění: obsahuje prý jen kuplety a zvukomalbu.

Děj operety.

(Interiér Guidova pokoje v Biberachu ve Švábsku) Guida, pohledného mládence, opustili všichni přátelé poté, co přišel o všechny své peníze, a jeho bílá kočka Minette je vším, co z Guidovy domácnosti zůstalo. Jeho věrná hospodyně Marianne sedí u stolu a plete. Má kočku ráda – kočka je pro staré osamělé ženy vzpomínkou na jejich milence (č. 1 kuplety Marianne "Le ciel voulut, dans sa sagesse"). Ale ona a Guido už pomalu nemají peníze na jídlo pro sebe, natož pro kočku, a kuchařka pana domácího za ni nabízí tři zlaté! Marianne odnáší spící kočku ze svého klína na divan, který stojí v přístěnku za závěsem.  Guido se vrací a Marianne se ptá, proč nepožádal o peněžitou pomoc svého bohatého strýce, dokud byl živ. Guido jí zakazuje zmiňovat strýcovo jméno: byl to on, kdo přivedl Guidova otce na mizinu, a teď by navíc musel o peníze žádat strýcova intendanta Schlagga, na kterého má z dětství špatné vzpomínky. Marianne navrhuje, aby Guido požádal o pomoc svou okouzlující mladou sestřenici, strýcovu dědičku. Ta ostatně již dříve nabízela, že napraví křivdu způsobenou otcem tím, že se za Guida provdá. Ale misantrop Guido má jedinou lásku – svou Minette.  V tom okamžiku vstoupí do dveří cizinec v oděvu Inda; představuje se jako Dig-Dig. Vysvětluje, že Guidův otec kdysi uzavíral obchody s indickými kupci, a předává mladíkovi váček se 100 zlatými jako splátku údajného dluhu (č. 2 kuplety Dig-Diga "Tin, tin, tin, tin, joyeux tocsin!"). Když si takto získal Guidovu důvěru, vypráví mu Dig-Dig, že pochází z Kandaháru v Kašmíru. Odtud přišel do Francie, kde se živí žonglováním a jako učitel tance, astronomie a eskamotérství, ale původně je učenec a znalec Brahmova učení, zejména v oblasti metempsychózy. Dig-Dig prozrazuje Guidovi, že tělo jeho kočky obsahuje překrásnou a nezbednou mladou dívku, a ochotně Guidovi prozradí, jak tohoto tvora přeměnit: stačí třikrát pronést Brahmovo jméno – avšak s pomocí amuletu, který stojí 200 zlatých... Guido na obchod přistoupí (ač zatím může Dig-Digovi splatit jen těch 100 zlatých, které právě dostal). Po hostově odchodu pronáší zaklínadlo (č. 3 Dig-Digův recitativ a Guidova invokace "Avant ta voix anime... Ô dieu puissant du Gange!"). Závěs před divanem se rozhrne a na pohovce leží Minette v podobě krásné bíle oděné dívky. Guido je ohromen. Minette se probouzí a diví se, že má místo tlapek ruce a nohy. Prohlíží se zálibně v zrcadle a je se svou proměnou spokojena (č. 4 duet "Ô la plus charmante des chattes!... Est-ce bien moi que j'aperçois"). Poté vypráví Guidovi, jak se postupně převtělovala ze sedmikrásky ve skřivánka, kočku a nyní ženu (č. 5 árie "Brahma, Brahma, Brahma, change-moi, Brahma!").  Marianne se vrací a oznamuje, že slíbila prodat kočku guvernérovu synovi, aby koupila jídlo na večeři. Je ohromena, že nachází v Guidově pokoji ženu. Mladík spěšně tvrdí, že dívka je dcerou starého přítele jeho otce, která právě přijela z Anglie. Marianne na ni hledí s podezřením, zvláště když k jejímu překvapení Guido bere prodej kočky příliš klidně a prohlašuje, že guvernérův syn si pro ni může přijít, jestliže ji pozná... U jídla Minette projeví nedostatek způsobů a zvláštní zálibu v mléce. Guido ji v rozpacích vyzve, aby něco zazpívala, a Minette zapěje hinduistickou píseň. Ale když dívka začne vylizovat talíř a hrát si s Marianninými klubíčky, je trpělivost věrné hospodyně u konce (č. 6 tercet a píseň Minette "Repas charmant, plaisir extrême... Dans une pagode indienne... C'est épouvantable").  Marianne se uchýlí do vedlejší místnosti a Minette Guida žádá, aby hospodyni propustil. Guido začíná mít obavy, a i když ho její kočičí vyznání lásky dojme, chce ji trochu ukáznit a polidštit. Jenže Minette nehodlá mít jako žena méně svobody, než měla jako kočka, z čehož vznikne hádka, při níž Minette uteče oknem na střechu. Guido běží na ulici ji hledat (č. 7 duet "Je sortirai. – Non, non, non, non"). Minette se vrací oknem a setkává se s Mariannou, která chce Guida opustit – rozzlobil ji zmatek v domě, a zejména to, že našla skutečnou Minette zavřenou ve skříni. Dívka Minette jí zasvěcuje do své léčky – bylo třeba vyléčit Guida z germánské trudnomyslnosti a nezdravého vztahu k čtyřnožci.  Marianne schová skutečnou kočku v koši. Guido se vrací a hádka s Minette pokračuje. Minette mu připomíná, že ji přece koupil guvernérův syn a ona půjde za ním, třeba znovu oknem. Guido nařizuje Marianne, aby Minette zastavila, ale ta jako by oněměla. Vstoupí Dig-Dig, ale protože i on ztuhne a oněmí, běží Guido ke koši, aby našel svůj talisman a vrátil celé zaklínadlo zpět. Jenže z koše vyskočí bílá kočka a uteče oknem. Guido je ohromen a Minette a Dig-Dig všechno vysvětlí: Dig-Dig je správce jmění po Guidově strýci a Minette je ona sestřenice, kterou si Guido odmítal vzít. Guido si uvědomí své pravé city a všichni věří v budoucí štěstí nového páru – s převtělováním už je konec (č. 8 finále "Ô ciel! Elle reste en chemin!... Oui, Guido, nous serons heureux").

Instrumentace.

Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, fagot, dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun, bicí souprava, smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Příbuzná díla.

Název "Kočka proměněná v ženu" nebo podobný nese řada tematicky spřízněných děl, ale většina z nich není s Offenbachovou operetou přímo spřízněna.  Pro některá z nich byla podkladem původní La Fontainova bajka. Mezi ně patří balet "La Chatte metamorphosée en femme", k němuž napsal libreto Charles Duveyrier a hudbu Alexandre Montfort a choreografii vypracoval Jean Coralli (Académie royale de musique v Paříži, 16. října 1837), a také jednoaktový balet Henriho Saugueta "La Chatte" napsaný pro Sergeje Ďagileva (premiéra 30. dubna 1927 v Monte Carlu).  Jiná vycházejí z původního Scribova a Mélesvillova vaudevillu, který byl pro Offenbachovu operetu podkladem a který se ve své době hrál po celé Evropě. Do němčiny tento kus adaptoval již roku 1827 Karl von Holtai (přestože deklaroval nezávislost na Scribově hře, věrněji ho přeložil roku 1830 Ignaz Franz Castelli ("Die in ein Weib verwandelte Katze"). Poté se "Kočka proměněná v ženu" hrála na německy mluvících scénách v různých zpracováních, včetně výše zmíněného Hauptnerova z roku 1860. Roku 1887 napsal Josef Hellmesberger mladší stejnojmenný tříaktový komicko-fantastický balet na libreto Friedricha Zella (vl. jm. Camillo Walzel) a Carla Telleho, který měl premiéru ve vídeňské Dvorní opeře dne 14. března 1887.  S Offenbachovou operetou přímo souvisí krátké baletní sólo, které vytvořil choreograf Frederick Ashton pro primabalerínu Merle Park, v němž využil směs témat z operety. Tato scéna měla premiéru ve Vídni roku 1985. Později byla v orchestraci Philipa Gammona provedena v londýnském Covent Garden. Dílo později nastudovaly tokijský Asami Maki Ballet, Gruzínský státní balet, britský Ensemble Productions, floridský Sarasota Ballet a New York Theatre Ballet.

Kočka proměněná v ženu (ve francouzském originále ) je opereta o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto, které podle svého staršího stejnojmenného vaudevillu napsali Eugène Scribe a Mélesville (vl. jm. Anne-Honoré-Joseph Duveyrier). Premiéra se konala 19. dubna 1858 v pařížském divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens.

Die verwandelte Katze (Originaltitel: „La chatte métamorphosée en femme“) ist eine französische Operette in einem Akt von Jacques Offenbach nach einem Libretto von Eugène Scribe und Mélèsville. Das Werk erlebte seine Uraufführung am 19. April 1858 in Offenbachs eigenem Théâtre des Bouffes-Parisiens in Paris.


Historie.

Původ.

Pochází z USA, z Burlingtonu ve státě New Jersey. V Severní Americe byl rozšířen již na počátku 19. století.

Rozšíření.

V Evropě se hojně pěstoval v teplejších oblastech, zejména ve Francii a v jižních oblastech někdejšího Sovětského svazu. Na území bývalého Československa se rozšířil zejména ve vinařských oblastech. Do konce 20. století ale prakticky z kultury vymizel.

Synonyma (dle N.F.C.).

Belfiore giallo, Belfler zheltyi, Bell Flower, Bell-Flower, Belle Fleur jaune, Belle Flavoise, Belle Fleur, Belle Flower, Belle-Flavoise, Belle-Fleur, Belle-Fleur jaune, Belle-Fleur Yellow, Belle-Flower, Bellefleur jaune, Bellefleur Yellow, Belleflour jaune, Bellflower, Bishop's Pippin, Bishop's Pippin of Nova Scotia, Calville Metzger, Connecticut Seek-no-Further, Frumos galben, Gelber Belle Fleur, Gelber Belle-Fleur, Gelber Bellefleur, Gelber englischer schon bluhender Apfel, Gelber Englischer Schonbluhender, Gelber Englischer Schonbluhender Apfel, Gold Calvill, Gul Bellefleur, Gul Bellflor, Jalt Belflior, Jellow Belle flower, Jioltti belflior, Krasokvět Americký, Krasotvet, Lady Washington, Lincoln Pippin, Lineous Pippin, Linnaeus Pippin, Linneous Peppin, Linneous Pippin, Linneusza, Linnoeus Pippin, Linocus Pippin, Linous Pippin, Metzger Apfel, Metzger Calvill, Metzger Calville, Metzger's Calvill, Metzgerapfel, Metzgers Calvill, Metzgers Calville, Metzgers Kalvill, Mrs. Barron, Pepin de Linne, Pepina Lineusza, Pepina Linneusza, Pepina Linneyo, Reinette Musc, Reinette Musque, Reinette Musquee, Sarga Belle-fleur, Sarga szopviragu, Seek-no-Further, The Bishop Pippin, Warren Pippin, Weisser Metzger Apfel, Weisser Metzgerapfel, Westfield Seek-no-Further, White Belle-Flower, White Bellflower, White Detroit, Yellow Belle Fleur, Yellow Belle Flower, Yellow Belle-Fleur, Yellow Bellefleur, Yellow Bellfleur, Zluty Kveton

Vlastnosti.

Růst.

Roste velmi bujně, nepravidelně a dobrý růst si udržuje i v plné plodnosti. Pro křivý růst je vhodné roubování na kmenotvornou podnož. Vytváří dlouhé letorosty s tenkým, převislým plodným obrostem. Nesnáší tvarovací řez, provádí se pouze řez prosvětlovací. Větve postupně převisají a proto je vhodným tvarem polokmen nebo vysokokmen. Vyžaduje bujně rostoucí podnože, protože na slabě rostoucích podnožích málo rodí.

Plodnost a zralost.

Plodí středně brzy, zpočátku dosti pravidelně, ale méně; později středně hojně, ale spíše střídavě. Plody jsou nasazeny jednotlivě, většinou na koncích tenkého obrostu. Plody dobře drží na stromě a sklízejí se v polovině října.

Plod.

Plody jsou nepravidelně kuželovité, u kalichu slabě žebernaté, větší. Základní barvou plodů je zelenavě bílá, později zlatožlutá s nenápadným načervenalým líčkem na osluněné straně. Lenticely jsou nápadné, vystouplé, s výrazným červeným ohraničením. Slupka je suchá, mírně drsná, pololesklá. Dužnina je žlutobílá, žilkovitě nazelenalá, křehká, šťavnatá, chuťově sladce navinulá, kořenitá, aromatická, dobrá až velmi dobrá, ale její chuťové vlastnosti dost ovlivňuje stanoviště. Dužnina na řezu jen velmi slabě hnědne. Sklízené plody jsou náchylné k poškození při manipulaci (například při použití česáčků), ale rány po mechanickém poškození zaschnou, zkorkovatí a nehnijí. Plody konzumně dozrávají v prosinci, vydrží do března, přičemž si zachovávají chuťové vlastnosti, pouze slabě vadnou. Při skladování při teplotě okolo 0°C plody hnědnou.

Choroby a škůdci.

Strupovitostí a padlím trpí silněji. Plody jsou náchylné k hořké skvrnitosti. Proti mrazu je dostatečně odolný.

Hodnocení.

Před 2. sv. válkou velmi oblíbené zimní jablko bylo postupně nahrazeno novějšími odrůdami (" 'Zvonkové', 'Ontario', 'Golden Delicious' "ad.), které se dají pěstovat intenzivním způsobem a jsou podstatně úrodnější. Dalším negativem je fakt, že kvalita plodů je velmi závislá na kvalitě stanoviště.

Krasokvět žlutý ("Malus domestica" 'Krasokvět žlutý') je ovocný strom, kultivar druhu jabloň domácí z čeledi růžovitých. Řadí se mezi zimní odrůdy.

Der Gelbe Bellefleur ist eine Sorte des Kulturapfels. Die Namensgebung erfolgte nach der schönen Blüte ("Bellflower") der Sorte. Synonyme und fremdsprachliche Bezeichnungen sind: "Westfield Seek-no-Further", "Yellow Bellefleur", "Linnoeus Pippin", "Metzger’s Calvill".