Historie.

Vznik a první dny.

Fozzy začali jako Fozzy Osbourne, podle zpěváka Ozzyho Osbourna. V roce 1999 se Jericho po wrestlingové show setkal v San Antoniu v Texasu s Wardem, který ho pozval, ať s ním hraje v hudební skupině. Jejich první vystoupení nastalo v nyní zrušeném klubu "The Hangar" v centrálním náměstí Marietty. Jericho s nimi párkrát hrál, ale neměl v plánu to dělat po trvalou dobu. V roce 2000 Jericho přestal na delší dobu zápasit kvůli zranění kotníku a tak se připojil ke skupině a pod jménem Moongoose McQueen se stal hlavním frontmanem kapely. Vyrazili tedy na turné. Jako část "gimmicku" kapely, Jericho odmítal přiznat, že Moongoose McQueen a Chris Jericho je jedna a ta samá osoba. Při rozhovoru jako Moongoose řekl, že by chtěl pod tímto charakterem zůstat po celou dobu a dokonce ho by i bavilo předstírat, že není Chris Jericho. Na druhé straně byl Chris Jericho "velký fanoušek" Moongooseho a Fozzy.

Fozzy a Happenstance (2000-2002).

Kapela zkrátila své jméno na jednodušší Fozzy a přijala satirický příběh ve kterém podepsali smlouvu s nahrávací společností k přesunu do Japonska aby se stali velkými rockovými hvězdami, ale společnost se později vzdala obchodu a nechali je čekat po dobu 20 dní zatímco pracovali s jinými kapelami. Brzy poté Fozzy produkovali své stejnojmenné první album které obsahovalo většinu coverů od kapel jako Dio, Krokus, Twisted Sister, Iron Maiden, Mötley Crüe a Judas Priest. Také se na chvíli změnil název kapely na Big City Knights.  Jejich druhé album, "Happenstance", bylo vydáno v roce 2002 a obsahovalo covery skupin jako Black Sabbath, Scorpions, W.A.S.P. a Accept.

All That Remains (2003-2006).

Po skončení turné k Happenstance v roce 2003 skupina zrušila svůj příběh a charakter McQueena. V lednu 2005 vydali svoje třetí studiové album, "All That Remains", které obsahovalo zcela jejich vlastní písně včetně singlu "Enemy" a "Daze of the Weak". Album "All That Remains" obsahovalo speciální hosty v podobě muzikantů Zakka Wyldea (Black Label Society, Ozzy Osbourne, Pride and Glory) Bonecrushera, Marka Tremontiho (Creed, Alter Bridge), Mylesa Kennedyho (Alter Bridge, Slash), Martyho Friedmana (Megadeth) a Butche Walkera (Marvelous 3). Alb se prodalo přes 100,000 kopií. V roce 2005 se stal song "Enemy" hlavní znělkou pro show "WWE No Way Out" a v roce 2006 promotionálním songem pro "TNA Bound Of Glory". V roce 2006 kapela vystupovala na Download Festivalu v Donington Parku v Anglii.

Chasing the Grail (2009-2011).

Krátce po vydání "All That Remains" byly oznámeny plány pro vydání čtvrtého studiového alba.  4. března 2009 webová stránka MetalUnderground.com informovala, že Fozzy podepsali světovou smlouvu s australskou nahrávací společností Riot! Entertainment pro vydání jejich čtvrtého alba, "Chasing the Grail". Hlavní singl alba, "Martyr No More", se stal oficiální znělkou pro show WWE Royal Rumble pay per view. V Americe bylo album vydáno 26. ledna 2010 a následně i v Austrálii (únor) a v Evropě (březen).  19. února 2011 řekl Jericho během rozhovoru v show Active Rock pro radio WBSX v Wilkes-Barre v Pensylvánii, že je dokončen text pro nové album a že Ward začal pracovat na zpracování hudby. Kapela plánovala datum vydání na únor 2012. Podle oficiální Facebookové stránky kapely Fozzy byly nahrávky dokončeny 4. května 2012. Fozzy vydali nový hudební videoklip, který byl natočený na předávání cen Golden Gods Awards pro song "God Pounds His Nails", 7. června. 10. července Fozzy vystupovali na Sonisphere Festivalu v Knebworthu v Anglii. Speciální edice která obsahovala 2 CD z živého vystoupení Fozzy, "Remains Alive", bylo vydáno 18. července. Poté kapela oznámila turné po Spojeném království na listopad 2011.  9. září oznámil Sean Delson svůj "odchod" ze skupiny Fozzy jako jejich baskytarista aby mohl pokračovat v práci s Agentem Cooperem. Fozzy na jeho místo obsadili Paula Di Lea, baskytaristu Adrenaline Mob.

Sin and Bones (2012).

Dne 18. ledna 2012 bylo oznámeno, že Fozzy podepsali smlouvu s Century Media Records a mají v plánu vydat toto léto nové studiové album. Krátce poté napsal Jericho na svůj účet na Twitteru 'Nové @FOZZYROCK album v srpnu?!'. Jericho se 2. ledna vrátil na plný úvazek do WWE ale i přesto byla ohlášena účast Fozzy v létě na Download Festivalu ve Velké Británii. 17. července vydali Fozzy první singl ze jejich nového, pátého studiového alba, Sin and Bones, jménem "Sandpaper". Song obsahuje speciální vokály od M. Shadows ze skupiny Avenged Sevenfold. Celé album bylo vydáno 14. srpna. Krátce po jeho vydání Chris Jericho opět opustil WWE a to po své poslední účasti na Raw 20. srpna, aby se mohl nadále věnovat skupině Fozzy a vyrazit s ní na turné. Fozzy nedávno vystupovali na Uproar Festivalu na pódiu Jagermeister. Po tomto festivalu bylo oznámeno mezinárodní turné po Evropě a Austrálii.

Členové.

Současní členové

Fozzy je americká heavy metalová hudební skupina založená v Atlantě v Georgii v roce 1999. Hlavní zpěvák skupiny je Chris Jericho, profesionální wrestler. Žije v Tampě na Floridě zatímco zbytek skupiny obývá Georgiu. Skupina má v současné době podepsanou smlouvu s nahrávací společností Century Media Records. Skupina se skládá z Jericha a členů rap metalové skupiny Stuck Mojo, Richa Warda a Franka Fontsereho. Další členové jsou Billy Grey (Dangerous New Machine, Sick Speed) a Paul Di Leo (Adrenaline Mob, Nena).

Fozzy ist eine US-amerikanische Heavy-Metal-Band, die derzeit bei Century Media Records unter Vertrag steht. Prominentestes Mitglied der Band ist Sänger Chris Jericho, der auch sehr erfolgreich als Wrestler aktiv ist. In seiner langen Karriere bei verschiedenen "Wrestling-Promotions" (u. a. WCW, WWE, NJPW, AEW) konnte er zahlreiche Titel gewinnen.


Vývoj.

Základ programového kódu vychází z původního kódu pro OctaMED, který napsal Teijo Kinnunen. Na programovém kódu pro platformu PC se podíleli programátoři Andrew Philpotts – v1 až v1.6, James Killian a Ray Burt-Frost – v1.7 až v2.1, a o doplňkové kódování pro podporu VSTi, ASIO a Highlife Sampler se postaral George Yohng.

Historie.

Kořeny hudebního programu MED Soundstudio sahají až do roku 1989, kdy byla vydána verze 1.12, jeho předchůdce s názvem OctaMED, napsaným pro tehdejší multimediální domácí počítač Amiga. S rozvojem PC, hlavně tedy s podporou výkonnějších zvukových karet, se i program transponoval pro použití na stále více se rozšiřující platformu PC, už i též pro to, že Amiga byla na ústupu co se zájmu uživatelů týče a postupného ukončení vývoje a potažmo i výroby, s původní platformou WorkBench.  První verze byla MED Soundstudio v1, vydaná 24. dubna 1999. Tato verze již nabízela použití šedesáti čtyř stop s šestnácti bitovým rozlišením zvuku a frekvencí 44100 Hz. S nástupem nových verzí programu se prakticky, až na pár úprav, nic nezměnilo.Rozhodující byla verze v2, ve které se objevily zásadní změny, bez kterých by byl prakticky dnes program zastaralý, a pro profesionální tvorbu nepoužitelný. Jedna z nich je Highlife Editor, který pracuje se samply ve formátu MP3, a umožňuje jejich další ladění za pomocí funkcí Filter, Amplifier, Modulation LFO a Modulation Envelope. Další je podpora ovladače pro nízkolatenční zvukové karty ASIO4ALL. Nejzásadnější je ovšem podpora virtuálních nástrojů VSTi. Upraveno bylo též uživatelské grafické rozhraní. Poslední verzí je v2.1, vydaná 21. listopadu 2009.

Funkce a vlastnosti.

Program pracuje v šestnáctibitovém rozlišení s frekvencí 48000 Hz, což již dnes pokulhává za srovnatelnými programy jako jsou Renoise, Reason atd. K samotné editaci slouží až 65 stop, s maximálním počtem 10 000 řádků. Každá stopa samostatně pracuje ve stereo módu. Dále je k dispozici až 999 bloků, které se zařazují do sekvence, která pojme rovněž 999 bloků, a tímto spojením vzniká konečná podoba každého songu, respektive módu. Jeden každý blok tak může obsahovat maximálně 64 stop, a každá stopa deset tisíc řádků. Takových to bloků lze za sebou zařadit v jakémkoli pořadí maximálně 999. Bloky se mohou opakovat, mohou být vynechány, a nemusejí být vloženy chronologicky. Počet jednotlivých nástrojů v jednom módu je limitován na celkové množství 63.

Možnosti pro použití zvuků.

Vestavěný samplový editor neoplývá příliš mnoha funkcemi, a proto je vhodnější pro úpravu samplů použít externí editor, jako například GoldWave či WaveLab. K dispozici je editor efektů, kde je možnost přiřazení efektu k jednotlivé stopě, či konkrétnímu nástroji, leč pouze VSTi. Druhá možnost je editovat jednotlivý řádek, či celou stopu o přidaný efekt. Třetí možností je přiřadit efekt pro celý mód – Global Effect.

Možnosti pro použití efektů.

K dalším funkcím patří vestavěné nástroje. Prvním je Transpose, tím lze transponovat všechny songy, jediný song, všechny zvuky, jediný zvuk, jediný blok a stopu. Transponovat je možné o celou oktávu či jen o půl oktávy, a to směrem nahoru i dolů. Druhé tvoří skupina automatizačních pomůcek pro generování delších efektů, bez nutnosti manuálního zadávání do jednotlivých řádků stopy. Patří sem Generate Slides, Generate Pitch Slide a Generate Echo. Dále pak pomůcky Spread Selection a Expand/Shrink Block. Tempo songu lze nastavit od 11 až po 240 BPM, a to napevno v příkazovém okně Song Tempo, či proměnlivě příkazem zapsaným přímo do řádku stopy, přičemž může být prakticky ob dva řádky nastaveno jiné tempo.

Ovládání programu.

Program lze prakticky ovládat jen jedním způsobem, a to editováním jednotlivých stop, v původním OctaMedu byla ještě možnost přímého notového zápisu. K samotnému ovládání stopového editoru pohodlně poslouží klávesnice počítače, přičemž jednotlivá tlačítka odpovídají klávesám u piána, ovšem seřazeno nad sebou. Při zapnuté funkci „edit “se po stisku klávesy s příslušnou frekvencí zapíše symbol do jednotlivé řádky ve stopě, například F-5, a posléze je možné danou řádku doplnit o další příkazy, jako efekt či změna tempa, hlasitosti, skok na další blok, ukončení přehrávání, přehrání pozpátku, vibrato atd. Příkazů je celkem k dispozici 24, přičemž některé jsou zdvojené, jako například příkaz Hold/Decay.  Takto vyplněné řádky, potažmo stopy a celé bloky tvoří daný song, který je možné uložit ve formátu.mod,.mod (without samples) – tedy pouze zápis bez samplů,.mid, či jako.exe. K přehrávání hotových módů lze použít přímo tento program, příp. přibalený MicroPlayer nebo MiniPlayer. Další možností je exportovat do formátů WAV, AIFF, IFF MAUD a RAW DATA, což lze v trial verzi, plná verze je obohacena o export do formátu MP3.

Verze programu.

Program je distribuován na DVD, či je ke stažení na stránkách výrobce, a to ve verzi shareware, respektive šedesátidenní trial, poté je třeba program zakoupit a zaregistrovat. Alternativou je verze freeware, ve které je editování limitováno na 4 stopy, s absencí podpory VST Plugins, EFX Plugins, VSTi Sampling, MP3 Saving a MIDI Facilities. K dispozici je nastavení do tří jazyků, anglického, německého a francouzského.

MED Soundstudio (MED je zkratka z anglického Music Editor) je hudební software, profesionální editační nástroj (stopový editor) pro tvorbu hudby, a to buď s použitím zvukových samplů, nebo syntetických zvuků vytvořených ve vestavěném syntetickém editoru, či za pomocí virtuálních nástrojů – VSTi. Další samozřejmostí je též propojení s klávesnicí přes MIDI vstup, který je k dispozici už od roku 1990. Produkuje ho společnost RBF Software se sídlem v 169 Dale Valley Road, Bassett, Southampton, SO16 6QX, Spojené království.

OctaMED ist ein für den Amiga von Teijo Kinnunen geschriebener Tracker. Er lädt und spielt.mod-Formate (Soundtracker-Musikmodule), hat aber auch ein eigenes Format:.med (MMD0-3)


Životopis.

Mládí.

Přezdívku „Geezer“ dostal přibližně v osmi letech, protože tak „říkal všem ve škole“. „Byl to prostě slangový výraz pro člověka.“  Butler vyrůstal v irské katolické rodině dělnické třídy v Birminghamu. Měli sedm dětí a byli velmi chudí. Dva z Butlerových starších bratrů byli povoláni na vojenskou službu; v době války ve Vietnamu se Butler obával, že bude další na řadě, ale povinná vojenská služba byla zrušena několik let před jeho potenciálním nástupem.  Byl značně ovlivněn dílem okultisty Aleistera Crowleyho. Ke konci puberty přestal chodit na mše − jako důvod uvedl ztrátu víry a také vyjádřil názor, že by takovou možnost měl mít každý.

Black Sabbath.

Na podzim roku 1967 založil Butler svoji první kapelu Rare Breed, ke které se brzy jako zpěvák připojil John „Ozzy“ Osbourne. Brzy se seznámili s kytaristou Tonym Iommim. Na čas byli rozděleni, později se opět setkali v bluesové skupině Polka Tulk. Přidal se k nim bubeník Bill Ward, který spolu s Iommim čerstvě opustil skupinu Mythology. Svoji novou skupinu pojmenovali Earth, ale taková skupina již v Anglii existovala. Podle Butlerova návrhu se tedy na začátku roku 1969 přejmenovali na Black Sabbath, podle populárního hororu se známým hercem Borisem Karloffem.  Inspirován Johnem Lennonem působil Butler nejdříve jako doprovodný kytarista. Když vznikli Black Sabbath, Iommi se jasně vyjádřil, že chce být jediným kytaristou. Z Butlera se teda stal baskytarista, ačkoli podle svých slov „Na baskytaru hrál poprvé až na jejich prvním koncertě. Musel si ji půjčit od kamaráda a měla jen tři struny.“ Jako svůj vzor označil Jacka Bruce ze skupiny Cream. Iommi Butlera popsal jako „z jiné planety“, protože v začátcích skupiny bral LSD, nosil hipísácké oblečení a byl velmi mírumilovný. V době vzniku kapely studoval, aby se mohl stát účetním. Zpočátku proto skupině spravoval finance.  Poté, co v roce 1979 Black Sabbath vyhodili Ozzyho Osbourna, odešel krátce i Butler, aby mohl vyřešit rozvod. Album z roku 1980 s názvem "Heaven and Hell" tak bylo nahráno s baskytarisou Craigem Gruberem. Butler se však na poslední chvíli ke skupině vrátil a před vydáním alba stihl baskytarovou stopu nahrát znovu.. V roce 1984, po turné k albu "Born Again", odešel znovu. Vrátil se za několik měsíců, když se skupina pokoušela o comeback se zpěvákem Davidem Donatem.

Osobní život.

V 70. letech byl Butler ženatý, v roce 1980 se rozvedl. Později si vzal Glorii Butler, která byla manažerkou skupiny Heaven & Hell.  Od dětství byl vegetarián, převážně proto, že jeho rodina neměla na maso peníze. Přibližně od roku 1994 je vegan. V roce 2009 se objevil v kampani PETA (People for the Ethical Treatment of Animals).

Terence Michael Joseph „Geezer“ Butler (* 17. července, 1949, Aston, Birmingham, Anglie) je britský hudebník a skladatel, nejznámější jako baskytarista a hlavní textař heavy metalové skupiny Black Sabbath. Později hrál se skupinami Heaven & Hell, GZR a s Ozzym Osbournem. Od roku 2018 je členem superskupiny Deadland Ritual.

Terence Michael Joseph „Geezer“ Butler (* 17. Juli 1949 in Aston, England) ist Gründungsmitglied und war Bassist der britischen Heavy-Metal-Band Black Sabbath. Sein Spitzname „Geezer“ geht noch auf seine Teenager-Zeit zurück.


Druhý střelec.

V listopadu 2011 se jeho obhájci William F. Pepper a Laurie Dean Dusek pokusili zařídit Sirhanovi nové soudní slyšení – tvrdí, že zajistili důkaz podporující nové skutečnosti v případu – z nově nalezené audionahrávky incidentu docházejí k závěru, že musel existovat druhý střelec, s jiným typem zbraně, s tím, že to byl právě on, který Kennedymu zasadil smrtelné zranění.

Manipulace mysli.

Na jaře 2011 vydali Sirhanovi právníci prohlášení, ve kterém stojí, že střely z jeho zbraně nemířily na senátora, a že byl toliko použit pro stržení pozornosti, zatímco druhý střelec mínil Kennedyho zastřelit. Zajímavější je však tvrzení (které je též součástí dokumentu), že v době, kdy se atentátu účastnil, byla ovládnuta jeho mysl. V jednom z rozhovorů ve vězení, které podstoupil v hypnóze, vypověděl o neznámé dívce, která měla před střelbou ovládnout jeho mysl a použít jej jako volavku. Sirhan v hypnóze řekl, že na znamení této záhadné dívky se myslí ocitl na střelnici, kde toliko střílel na terče, které v dáli před svýma očima viděl. „Myslel jsem, že jsem na střelnici, než že bych na někoho střílel, natož na Bobby Kennedyho,“ řekl Sirhan poté, co byl zhypnotizován Danielem Brownem, expertem na traumatické vzpomínky a hypnózu z Harvardovy univerzity, který jej zpovídal kolem 60 hodin, z toho 30 % času v hypnóze. Zmínky o oné dívce se přitom objevily již 5. června 1968, kdy ji svědci viděli běžet z hotelu Ambassador se slovy „Zabili jsme Kennedyho!“, leč její popisy se příliš lišily, aby mohla být zjištěna její identita. Podle Sirhanovy výpovědi se s touto dívkou potkal den před atentátem a byla to ona, kdo jej zavedla do spižírny hotelu a ona, která jej štípla do ramene právě v okamžiku, kdy do místnosti začali vcházet lidé včetně Kennedyho, načež se Sirham ocitl „mimo“ a bez vzpomínek na to, co v následujících momentech v místnosti fyzicky udělal.  Sirhanův právník, William Pepper, je přesvědčen, že jeho klient byl subjektem v té době aktivně probíhajícího tajného vládního programu experimentujícího s ovládáním mysli. Spekuluje se, že jedním z nich by mohl být americký vládní projekt MKULTRA, konkrétně metoda nazvaná „Delta Programming“. Pepper a Dusek říkají, že si Sirhan ve světle těchto nových okolností přinejmenším zaslouží nový soudní proces.

Sirhan Bishara Sirhan (arabsky: سرحان بشارة سرحان) (nar. 19. března 1944 v Jeruzalémě, Britský mandát Palestina) je Američan palestinského původu, pravomocně odsouzený ze spáchání atentátu na Roberta Kennedyho, toho času jednoho ze tří favoritů demokratických primárek, ke kterému došlo 5. června 1968. Robert Kennedy byl vážně raněn třemi střelami z revolveru ráže.22, jimž zanedlouho po převozu do nemocnice podlehl. Následný soud, který Sirhana shledal vinným, jej vedle vraždy senátora odsoudil i za postřelení dalších čtyř lidí, kteří ovšem svá zranění přežili. Dne 17. dubna 1969 byl Sirhan odsouzen k trestu smrti v plynové komoře. Roku 1972 byl však jeho trest z důvodu vzniklého precedentu "Lid vs. Anderson" zmírněn na doživotí, který si odpykává až do současnosti. Byl vězněn ve státní věznici Corcoran, stát Kalifornie, nyní je internován v Pleasant Valley, Coalinga, Kalifornie. Naposledy předstoupil před komisi posuzující podmínečné propuštění 2. března 2011 (se zamítajícím výsledkem). Ve vězení poskytl, zejména v posledních několika letech, řadu rozhovorů, z toho několik v hypnóze. Sirhan si podle své výpovědi na samotné střílení na senátora nepamatuje.

Sirhan Bishara Sirhan (; * 19. März 1944 in Jerusalem) ist ein Palästinenser, der wegen des Attentats auf US-Senator Robert F. Kennedy vom 5. Juni 1968 als Mörder verurteilt wurde. Er verbüßt seitdem in Kalifornien eine lebenslange Freiheitsstrafe.


Sportovní kariéra.

V roce 1959 absolvoval Žukovského vojenskou leteckou inženýrskou akademii, o rok později nastoupil do klubu CSKA Moskva. Na olympijských hrách 1960 v Římě získal zlatou medaili v nejtěžší váhové kategorii vzpěračů a vytvořil olympijský rekord v trojboji 537,5 kg. Stal se také čtyřikrát mistrem světa (1959, 1961, 1962 a 1963) a šestkrát mistrem Evropy (1959–1964). Na olympijských hrách 1964 byl Vlasov vlajkonošem sovětské delegace, ale obhajoba se mu nezdařila: porazil ho další reprezentant SSSR Leonid Žabotinskij, jemuž pomohla také kontroverzní taktika: předstíral zdravotní potíže, takže se Vlasov domníval, že mu na vítězství bude stačit vzepřít nižší váhu. Po tomto zklamání ukončil kariéru, ale v roce 1967 se ke vzpírání vrátil a vytvořil ještě světový rekord v tahu 199 kg. Celkem překonal světový rekord v letech 1957 až 1967 jednatřicetkrát a dosáhl maxima v trojboji 580 kilogramů. Obdržel titul zasloužilý mistr sportu a Leninův řád.

Literát a politik.

Už během sportovní kariéry publikoval články ve sportovním tisku, jeho první kniha "Překonat sám sebe" byla přeložena i do češtiny. V roce 1968 odešel z armády a stal se spisovatelem na volné noze. Připravil k vydání "Vladimirovovy deníky", zápisky jeho otce Petra Vlasova, který ve třicátých a čtyřicátých letech sloužil pod krycím jménem Vladimirov jako diplomat a rozvědčík v Číně. Z jeho vlastní tvorby měla největší ohlas historická trilogie "Křest ohněm". Od roku 1985 byl předsedou sovětské vzpěračské federace. Byl také příznivcem kulturistiky, přátelil se s Arnoldem Schwarzeneggerem a zasloužil se o vznik organizované kulturistiky v SSSR. Od roku 1989 byl členem Sjezdu lidových poslanců, původně za Komunistickou stranu Sovětského svazu, později však ze strany vystoupil a stal se členem opozičního uskupení Meziregionální poslanecká skupina. Kandidoval jako nezávislý v prezidentských volbách 1996, získal však pouze 0,2 % hlasů.

Jurij Petrovič Vlasov (Ю́рий Петро́вич Вла́сов, * 5. prosince 1935 Makijivka) je ruský vzpěrač, inženýr, spisovatel a politik, olympijský vítěz.

Juri Petrowitsch Wlassow (; * 5. Dezember 1935 in Makejewka, Ukrainische SSR, heute Makijiwka, Ukraine) ist ein ehemaliger sowjetischer Gewichtheber.


Sigismund III. Christoph von Schrattenbach

Původ.

Zikmund pocházel ze šlechtického rodu, který v polovině 15. století přesídlil z Frank do Štýrska. Byl synem Oty Jindřicha, hraběte ze Schrattenbachu a Marie Terezie, hraběnky z Wildensteinu, ovdovělé svobodné paní Gallové z Gallensteinu. Mezi jeho sourozence patřil moravský zemský hejtman František Antonín ze Schrattenbachu.

Život.

Po svých studiích v Salcburku odcestoval Schrattenbach do Říma na studia teologie. Kněžské svěcení mu bylo uděleno ve věku 25 let 10. ledna 1723. Roku 1733 dostal své místo a hlas v salcburské dómové kapitule. Po smrti arcibiskupa Jakuba Arnošta z Lichtenštejna-Kastelkornu byl Schrattenbach roku 1747 jmenován chrámovou kapitulou do funkce gubernátora pevnosti Hohenwerfen a správce klášterů chrámové kapituly. Brzy povýšil do hodnosti děkana a tajného rady.  Byl považován za puritánského a věrného Římu, ale byly známy také jeho vlastnosti, jako veliká píle, organizační talent, jeho obchodní zdatnost a diplomatické schopnosti.  Po smrti Ondřeje Jakuba z Ditrichštejna zvolila roku 1753 chrámová kapitula nového arcibiskupa v obtížné volbě arcibiskupského kláštera. Teprve 13. dne voleb a v 50. hlasování padlo rozhodnutí. Jedenácti z dvaceti hlasů proti Josefu Mariovi hraběti Thunovi, biskupovi gurskému, padla volba rozhodující většiny na Schrattenbacha. Přitom hrabě Schrattenbach by zřejmě mohl ještě dříve vyhovět přání salcburského obyvatelstva než hrabě Thun, který je výslovně nenáviděl, ale ani Schrattenbach nebyl mezi lidem oblíbený. Sám Schrattenbach své zvolení považoval za vůli Ducha Svatého, přesto se k tomu necítil členům kapituly zavázán. 7. května 1753 se konal jeho slavnostní příjezd do města. 16. prosince téhož roku mu hrabě Thun udělil biskupské svěcení.  V letech 1764 až 1767 nechal vystavět Zikmundovu bránu o délce 131 metrů. To byla pro Salcburk velikým přínosem, jelikož městu otevřela cestu směrem na západ. Za jeho úřadování byli jako hudebníci arcibiskupské kapely angažováni Leopold Mozart a jeho syn Wolfgang. Kapelníkem dvorní hudby byl Johann Michael Haydn, jenž byl také autorem rekviem zkomponovaného, jež bylo následně provedeno u příležitosti pohřbu biskupa v prosinci 1771.  Ostatky arcibiskupa Schrattenbacha byly pochovány v kryptě salcburské katedrály.

Erb.

Erb, v dvakrát děleném hlavním štítě, jednou děleném, šest polí: Hlavní štít: středový štít znázorňuje v černém poli bílou šikmo doprava tekoucí řeku, v jeho pravém horním rohu zlatou šesticípou hvězdou a v pravém dolním rohu zlatý rovně uřezaný pařez, se zlatou větví osazenou dvěma a třemi zlatými listy (základ erbu). Horní část: Nahoře je erb arcibiskupství salcburského: vpředu je ve zlatém poli vtyčený černý lev s červeným jazykem a vpravo v červeném poli bílé středové břevno. Prostřední část: 1) V prostřední části vlevo je jednou dělený erb, jehož polovinu tvoří s půlenou červená orlice ve zlatém poli a druhou polovinu erbu tvoří čtyři šikmá červená břevna ve stříbrném poli 2) druhá prostřední část představuje dvě stříbrné ruce s palci směřujícími dovnitř dlaní 3) pravá prostřední část erbu znázorňuje desetkrát vodorovně dělené pole zlatými a černými břevny. Spodní část 1) Ve stříbrném poli zelený vavřínový věnec 2) Ve stříbrném poli černý se vznáší tlapatý kříž 3) V červeném poli bílý lev  Původní erb Schrattenbachů byl rozšířen o insignie vymřelého rodu pánů z Dürr, podoba erbu se mnohokrát měnila.

Zikmund Kryštof hrabě ze Schrattenbachu ( "Sigismund Graf von Schrattenbach", 28. února 1698, Štýrský Hradec – 16. prosince 1771, Salzburg), byl římskokatolický kněz a salcburský arcibiskup.

Sigismund Graf von Schrattenbach (* 28. Februar 1698 in Graz; † 16. Dezember 1771 in Salzburg) war ein römisch-katholischer Geistlicher und Erzbischof von Salzburg.


Stavba.

Plavidlo postavila loděnice Germaniawerft v Kielu. Kýl křižníku byl založen v září roku 1911 a v roce následujícím byl jeho trup spuštěn na vodu. Do služby "Karlsruhe" vstoupil 15. ledna 1914.

Konstrukce.

Posádka zahrnovala 373 mužů. Výzbroj plavidla tvořilo dvanáct kanónů, pro německé lehké křižníky té doby obvyklé, ráže 105 mm. Nesl také dva 500mm torpédomety. Bok křižníku kryl až 100mm silný pancéřový pás, stejnou sílu měl i pancíř chránící velitelskou věž a pancéřová paluba měla sílu 50 mm. Křižník poháněla dvě turbínová soustrojí. Mohl dosáhnout rychlosti až 27,6 uzlu.

Osud.

Na začátku první světové války byl "Karlsruhe" dislokován v Západní Indii. Dne 6. srpna 1914 se západně od Baham setkal s německou pasažérskou lodí "Kronprinz Wilhelm" a začali ji vyzbrojoval, aby mohla sloužit jako pomocný křižník. Při této akci byli Němci zaskočeni britským pancéřovým křižníkem HMS "Suffolk", ale díky své rychlosti jim "Karlsruhe" unikl. Dostal se přitom do přestřelky s britským lehkým křižníkem HMS "Bristol", kterému ale rovněž unikl díky své větší rychlosti.  "Karlsruhe" se 9. srpna přesunul do San Juanu, ovšem již 11. srpna ho opustil a vydal se na Curaçao, aby tam doplnil uhlí. Potopil přitom britský parník "Bowes Castle". Potkal se s německou zásobovací lodí "Patagonia", od které získal 2000 tun uhlí. Poté se "Karlsruhe" zmocnil britské obchodní lodě "Strathroy" s nákladem 6000 tun uhlí. Dne 3. září potopil obchodní lodě "Maple Branch" a "Highland Hope". Dne 17. září "Karlsruhe" zajal velký britský parník "Indrani" vezoucí 6000 tun uhlí a potom též nizozemskou obchodní loď "Maria", britskou "Cornish city" a dále též "Rio Igassu". Dne 5. října Němci zajali "Farn" se 700 tun uhlí a zařadili ho jako pomocnou jednotku. V říjnu "Karlsruhe" potopil následující lodě: "Nicetode Larrinaga", "Lynrowan", "Cervantes", "Pruth", "Condor", "Glanton" a "Hurstdale". Problém nastal, když Němci zajali pasažérskou loď "Van Dyck", na níž bylo 210 cestujících, většinou občanů USA. Němci nalodili posádku na loď "Asuncion".  Dne 4. listopadu 1914 došlo na "Karlsruhe", operujícímu v oblasti Malých Antil, k obrovskému výbuchu, který zcela zničil jeho příď a křižník se potopil. Zahynulo 263 mužů včetně korvetního kapitána Köhlera. Křižník během své krátké bojové činnosti potopil 72213 BRT a stal se tak nejúspěšnějším lehkým křižníkem první světové války. Britové se o zkáze křižníku "Karlsruhe" dozvěděli až 19. března 1915.

SMS Karlsruhe byl lehký křižník Kaiserliche Marine stejnojmenné třídy, kterou mimo něj tvořila ještě sesterská jednotka "Rostock". "Karlsruhe" se za první světové války aktivně zapojil do křižníkové války na oceánech.

SMS "Karlsruhe" war ein Kleiner Kreuzer der deutschen Kaiserlichen Marine, der im Ersten Weltkrieg eingesetzt wurde. Sie war das Typschiff der nach ihr benannten Kreuzerklasse, zu der außerdem "SMS Rostock" gehörte.


Předcházející události.

Podobně jako Drážďany se Pforzheim dostal mezi letecké cíle spojenců až ke konci války. První útok provedla US Air Force 1. dubna 1944. Při prvním útoku zahynulo 95 lidí. Škody byly relativně malé. Jenže následovaly další útoky. Jeden na Štědrý večer 1944 a druhý 21. ledna 1945. Tyto útoky byly už silnější.  V listopadu 1944 byl Pforzheim poprvé zařazen na seznam cílů Spojenců, nicméně byl na pětistupňové stupnici ohodnocen nejnižší prioritou. Město však bylo zaznamenáno jako město pro bombardování "velmi vhodné". Vyznačovalo se rozlehlým, dobře hořlavým historickým centrem s úzkými uličkami. Nádraží a ulice města sloužily v té době pro přesun i pobyt německých vojsk.  Ve zprávě Royal Air Force z 28. června 1944 se lze dočíst, že Pforzheim je "jedno z center německého hodinářství a výroby šperků a je proto pravděpodobné, že se stane velmi důležitým ve výrobě přesných přístrojů". Pforzheim byl známý výrobou šperků a jemné mechaniky, které se během války přeměnily na výrobu roznětek a munice. Mnoho drobných výroben bylo rozptýleno rovnoměrně po městě. Ve druhém vydání "Průvodce bombardéra" s doslovným podtitulem "Průvodce důležitostí německých měst a městysů", ze srpna 1944 se píše: "skoro každý dům v tomto městě je malou dílnou". Dále průvodce psal o větších fabrikách na jihu a o jedné na severu města. V rozkazu velitelství bombardovací perutě je sledován záměr "zničit zástavbu, přidružený průmysl a zařízení železnic". To dávalo věci dobrý, válečný význam, ačkoliv nic podstatného z válečného hlediska ve městě v té době už nebylo. Vrchní velitel Arthur T. Harris si byl naprosto vědom, že vedle zbrojního průmyslu budou zlikvidovány převážně civilní cíle.

Útok.

23. února 1945 ve tři čtvrtě na osm večer daly sirény poplašný signál "náhlé, vzdušné nebezpečí". O pět minut později přiletěly od západu první letadla RAF nad město. Celkem 368 bombardérů pod vedením majora Edwina Swalese během následujících dvaadvaceti minut vysypaly 1575 tun bomb. První letadla vypustila do temnoty světlice, které osvětlily cíl. Silný vítr světlice odvál, takže část bomb byla vysypána v neobydlené jihovýchodní části města zvané Hagenschiess. Severozápadní část města zůstala ušetřena. Ovšem na centrum města s úzkými, klikatými uličkami působila směs výbušných a zápalných bomb, nádob s hořlavinami a leteckými minami katastrofálně. Velká plocha ohně se rychle spojila v ohňovou bouři.  Zásobování vodou přestalo fungovat. V délce tří kilometrů a v šíři jednoho a půl kilometru hořely všechny budovy. Mnoho lidí se pokusilo před ohněm zachránit skokem do řek Nagold a Enz, ale utonuli. Nicméně některým se skokem do řeky život zachránit podařilo.

Po útoku.

Vyhodnocovací zpráva K.3838 RAF z 12. března 1945 útok shrnula slovy: "V noci z 23. na 24. února 1944 (správně 1945 - překlep v originále) se budovy ve velké části města ztenčily na obvodové zdivo a haldy trosek. Většina identifikovatelných továren včetně sedmi se stupněm priority 3, byla zničena nebo těžce poškozena."  Dvě třetiny plochy města byly zničeny. V centrum bylo místy zničeno zcela. V okrsku "Marktplatz" v centru města bylo roku 1939 registrováno 4112 obyvatel. Po únoru 1945 byli všichni po smrti.  Po náletu jsou zničeny budovy obytné i průmyslové, kostely, školy, nemocnice, lázně i mnohá další občanská vybavenost. Zničeno bylo skoro veškeré svědectví dávné minulosti města.  Při útoku zemřelo okolo 17 600 lidí. Celkem si letecké útoky ve městě Pforzheimu vyžádaly 20 300 životů. Při sčítání obyvatel roku 1939 žilo ve městě na 79 000 obyvatel. Obyvatelstvo přítomné během leteckých útoků bylo však na základě vojenského tažení po roce 1939, kdy proběhlo sčítání, sníženo o značnou část mužské populace. Různé odhady uvádějí, že při největším útoku přišlo o život 31,4% přítomných.  Velitel bombardovací perutě, která útok provedla, "masterbomber" Edwin Swales se domů nevrátil. Při zpátečním letu z Pforzheimu byl sestřelen stíhacím letounem typu Messerschmitt Bf 110. Posmrtně byl pro obzvláště úspěšný útok na město Pforzheim britským králem Jiřím VI vyznamenán nejvyšším vojenským vyznamenáním - Viktoriiním křížem.

Obnovení města.

Vedení města provedlo okamžité demolice. Po nich mohlo probíhat znovuvystavění respektive nové vystavění města. Ulice jsou dnes výrazně širší. Dvoutisíciletá historie města je sotva zřetelná. Město silně ztratilo historickou hodnotu, ale jen tak se mohlo zase vzpamatovat. Trosky města byly vyvezeny na jednu hromadu. Hora převyšuje dnešní Pforzheim jako zřetelný památník. Dnešní obyvatelé města horu označují jako "Wallberg" (Valovou horu) nebo také "Monte Scherbelino", což je odvozeno od německého "die Scherbe" - střep.

Nálet na Pforzheim byl po náletu na Hamburk a Drážďany třetí nejtěžší nálet na německé město během druhé světové války. V poměru k počtu obyvatel si vyžádal nejvíce obětí ze všech náletů. Zabito bylo 31,4 % obyvatel.

Der Luftangriff auf Pforzheim am 23. Februar 1945 forderte im Zweiten Weltkrieg nach den Angriffen auf Hamburg (1943) und Dresden (1945) die meisten Opfer im alliierten Luftkrieg gegen deutsche Städte. Bei dem nur 22 Minuten dauernden Angriff von 379 Bombern der Royal Air Force wurde über ein Fünftel der Einwohner getötet – mehr als in jeder anderen Stadt des Deutschen Reiches. Von ca. 80.000 Einwohnern (Volkszählung 1939) kamen 17.600 ums Leben. Eine realitätsnähere Einschätzung der Bevölkerungsentwicklung im Zweiten Weltkrieg ergeben die Ergebnisse der "Verbrauchergruppenstatistiken", die aus den Daten der Lebensmittelzuteilungen gewonnen wurden und 1953 vom Statistischen Bundesamt veröffentlicht wurden. Nach der "Großen Verbrauchergruppenstatistik" umfasste die „versorgte Zivilbevölkerung“ (inklusive Ausländer) in Pforzheim in der „70. Zuteilungsperiode“ (11. Dezember 1944 bis 7. Januar 1945) noch 66.219 Personen, darunter 2.940 „Gemeinschaftsverpflegte“, die keine eigenen Lebensmittelkarten bezogen. In Relation zur Einwohnerzahl forderte dieser Angriff die höchste Opferzahl im Bombenkrieg gegen das Deutsche Reich.


Historie.

Začátky.

Klub byl založen ve staré hospůdce U Fleků v Praze (v té době součástí Rakouska-Uherska), skupinkou studentů ze Splitu: Fabjan Kaliterna, Lucijan Stella, Ivan Šakić and Vjekoslav Ivanišević. Na cestě do hospody po zápase mezi Spartou a Slávií si vymysleli svůj nový městský fotbalový klub. Všichni věděli jak je sport ve Splitu populární a jak jejich přátelé dokáží hrát.  Klub byl oficiálně se všemi formalitami založen 13. února 1911. zatímco hledali správný název pro svůj nový klub (další možnosti byly "Velebit", "Uskok",."Marjan"...), studenti šli pro radu ke svému starému učiteli Josipu Baračovi. Po pár rozhovorech jim Josip pověděl, ať zvolí název "Hajduk", který symbolizuje "v čem jsou naši lidé nejlepší: statečnost, lidskost, přátelství, láska ke svobodě a obrana slabších."  Hajdukové byli protiosmanští bojovníci, kteří působili na území hlavně Srbska, ale také i Valašska, či Bulharska (tam se používal název Hajdutin). Spekulací je, že jeden z nejznámějších Hajduků Andrija Šimić, který se triumfálně vrátil do Splitu v roce 1902 z Rakouského vězení, byl také inspirací pro název "Hajduk". Zakladatelé navrhli logo klubu a skupinka sester z Katolického kláštera ve Splitu, vytvářeli kopie a rozdávaly je fanouškům.  Hajduk shromáždil skupinu obyvatelů Splitu, chorvatské odboráře neboli "puntari". To je důvod proč má klub specifický název "hrvatski nogometni klub" ("chorvatský fotbalový klub"). Klub byl sám proti Rakousko-uherské vládní politice, která nedovolovala sjednocení chorvatských provincií a udržovaly je oddělené (vláda nedovolovala sjednocení Dalmácie se zbytkem Chorvatska. Prvním soupeřem Hajduku byl tým Calcio Spalato, klub autonomním společníkem ze Splitu, zápas skončil 9-0 (6-0) vítězstvím pro Hajduk. Prvním střelcem Hajduku byl Šime Raunig.

Události.

Začátkem roku 2016 se představitelé Hajduku domluvili na spolupráci s českým klubem SK Slavia Praha. Součástí spolupráce je výměna hráčů či trenérů.

Fanoušci.

Známá je fanouškovská skupina Torcida Split, která byla založena v roce 1950 a je nejstarší organizovanou skupinou fanoušků v Evropě.

Historie.

Brzy ráno v den utkání Hajduku proti Crvene Zvezde se členové Torcidy vydali k hotelu, kde přespávali hráči soupeře a kde vytvořili velký hluk pomocí trumpet, zvonů a jiných hlučných nástrojů. Během fotbalového utkání pak celý zápas podporovali svůj klub. Dne 1. listopadu 1950 vyšel v novinách článek, který odsuzoval chování skupiny a požadoval ukončení její činnosti. Předseda klubu Hajduk Split se však za fanoušky postavil a oceňoval jejich podporu během zápasu. Politický režim v tehdejší Jugoslavii však přesto začal s vyšetřováním aktivit skupiny a výsledkem bylo odsouzení několika členů skupiny. Popularita skupiny však rostla a Torcida zůstává stále aktivní skupinou.

Známí hráči.

"Viz též: "

HNK Hajduk Split (Hrvatski nogometni klub Hajduk Split, "Chorvatský fotbalový klub Hajduk Split") je chorvatský fotbalový klub ze Splitu, který byl roku 1911 založen skupinou chorvatských studentů (Fabijan Kaliterna, Lucijan Stella, Ivan Šakić, Vjekoslav Ivanišević) v pražském pivovaru U Fleků. Mezi lety 1920 až 1940, Hajduk respektive Split patřil Království Jugoslávie a hrál Jugoslávskou Prvou ligu. Po 2. světové válce začal patřit Split pod Socialistickou Jugoslávii a Hajduk hrál nejvyšší soutěž. Po rozpadu Jugoslávie se Hajduk přidal do První chorvatské ligy. První ročník odehrál v roce 1992 a od té doby nesestoupil do nižší soutěže. Hajduk je jedním z nejúspěšnějších klubů v Chorvatsku a ex-Jugoslávii, devět titulů v Jugoslávské lize a šest v chorvatské ligy. Navíc do své sbírky trofejí přidal devět titulů Jugoslávských a pět v Chorvatském poháru, dalších pět vítězství potom Hajduk zaznamenal v superpoháru.

Hajduk Split, vollständig Hrvatski nogometni klub Hajduk Split (Kroatischer Fußballklub Hajduk Split), ist ein traditionsreicher Fußballverein aus der Stadt Split in Kroatien. Er ist mit sieben Meisterschaften und fünf Pokalsiegen hinter Dinamo Zagreb der zweiterfolgreichste Verein Kroatiens und war mit elf Meisterschaften und neun Pokalsiegen die erfolgreichste Mannschaft Kroatiens im ehemaligen Jugoslawien.


Mládí.

Narodil se v San Luis Obispo v Kalifornii. Jeho příjmení je hebrejského původu, jeho dědeček je Žid a sám se identifikuje jako Žid (i když není).

Vzdělání.

V roce 2006 absolvoval střední školu Arroyo Grande High School. Poté byl přijat na Univerzitu Jižní Kalifornie, ale zápis odložil kvůli práci na filmových projektech. Navštěvoval také Pacific Conservatory of the Performing Arts.

Kariéra.

Rané dílo.

V roce 2002 se začal objevovat v několika televizních seriálech jako "Firefly", "Pohotovost" a "The Guardian". Ztvárnil Camerona Balea v nyní již ukončeném seriálu "Kalifornské léto". Epizodní role si zahrál v "Kriminálce Miami", NCIS, "Sladkém životě Zacka a Codyho" a "Náhradníci". V roce 2003 získal roli v televizním filmu "Miracle Run". Za roli byl nominován na cenu Young Artist Awards. V roce 2005 si zahrál ve videoklipu Hope Partlow k písničce „Stick Inside“.

Průlom v kariéře.

V roce 2006 byl obsazen do role Troye Boltona v Disney Channel původním filmu "Muzikál ze střední". Za roli získal dvě ceny Teen Choice Awards. Později bylo zjištěno, že hlas v písničkách z filmu nepatří Zacovi, ale Drewovi Seelymu. V rozhovoru s Rolling Stone magazínu oznámil, že byl do filmu obsazen poté, co písničky byly napsané (pro tenor) a byly mimo jeho hlasový rozsah.

2007–2014.

Dne 7. dubna 2007 se objevil v epizodě "Napálené celebrity" a také si zahrál ve videoklipu Vanessy Hudgens „Say Ok“. V roce 2006 získal roli Linka Larkina ve filmové verzi "Hairspray", která měla premiéru 20. července 2007. Za roli získal pozitivní ohlas od kritiků. V srpnu 2007 měl premiéru film "Muzikál ze střední 2". V roce 2008 získal hlavní roli ve filmu "Já a Orson Wales". Znovu si zahrál roli Troye Boltona ve filmu "", který měl premiéru 24. října 2008. Jeho další role byla ve filmu "Znovu 17".  V roce 2009 získal hlavní roli ve filmu "Smrt a život Charlieho St. Clouda." Film měl premiéru 30. července 2010. V roce 2011 se objevil ve filmu "Štastný Nový rok. "V roce 2012 propůjčil svůj hlas pro film "Lorax" a zahrál si ve filmové adaptaci Nicholasovo Sparksovo stejnojmenné novely "Talisman. "Ten samý rok se objevil po boku Nicole Kidman a Johna Cusacka ve filmu "Reportér" a po boku Dennisa Quaida ve filmu "Za každou cenu."  V roce 2014 získal roli v romantické komedii "(Ne)zadaní", po boku Milese Tellera a Michaela B. Jordana a v komedii "Sousedi".

2014–dosud.

Později v roce 2014 se objevil v komediálním filmu po boku Setha Rogena "Sousedi". Film sklidil obrovský úspěch a to jak u diváků, tak u kritiků, někteří tvrdili, že Zac se vymanil ze stínu „disneyovského dítěte“. Jediným filmem z roku 2015, ve kterém se Efron objevil, byl "We Are Your Friends", ve kterém si zahrál DJe. V lednu 2016 si zahrál po boku Roberta De Nira ve filmu "Děda je lotr". Film však sklidil převážně negativní kritiku. Se Sethem Rogenem, Rose Byrne a Chloë Grace Moretz se objevil v sequelu "Sousedi 2". Třetí komedie ve které se Efron v roce 2016 objevil nese název "Mike i Dave sháněj holku". Ve filmu hraje s Adamem DeVinem, Annou Kendrick a Aubrey Plazou. V roce 2017 měl premiéru film "Pobřežní hlídka". V roce 2017 získal také vedlejší roli ve filmu "" a jednu z hlavních rolí v muzikálovém filmu "Největší showman". Oba filmy byly nominované na Zlatý glóbus.

Osobní život.

V roce 2005 začal chodit s herečkou Vanessou Hudgens, se kterou seznámil při natáčení filmu "Muzikál ze střední". Pár se rozešel v prosinci roku 2010. V roce 2014 chodil se Sami Miró, ale v dubnu 2016 se rozešli.  V roce 2013 podstoupil léčení, poté co měl problémy s alkoholem a návykovými látkami.

Zac Efron (* 18. října 1987, San Luis Obispo, Kalifornie, USA) je americký herec, zpěvák a tanečník. Začal hrát profesionálně v roce 2000, stal se známý pro mladé publikum díky své roli v "Disney Channel" "Muzikálu ze střední", WB seriál "Kalifornské léto", a v roce 2007 broadwayského muzikálu "Hairspray". Dál hrál ve filmech "Znovu 17", "Já a Orson Welles", "Smrt a život Charlieho St. Clouda", "Šťastný Nový rok," "Talisman, Sousedi, (Ne)zadaní, Sousedi 2, Děda je lotr, Mike i Dave sháněj holku, Pobřežní hlídka, Největší showman."

Zachary „Zac“ David Alexander Efron [] (* 18. Oktober 1987 in San Luis Obispo, Kalifornien) ist ein US-amerikanischer Schauspieler und Sänger.


Život.

Pocházel z vlámské rodiny z Diestu, jeho otec (rovněž Jan) byl chudý švec, matka Eliška zemřela, když mu bylo devět let. Od dětství byl velice zbožný, zejména projevoval velkou eucharistickou a mariánskou úctu, v dětství také působil jako ministrant. Denně se modlil růženec a mariánský žaltář sv. Bonaventury, každý pátek křížovou cestu. Jeho hlavním vzorem byl sv. Alois Gonzaga.  Krátce studoval ve škole řízené premonstráty, když ale musel školu z finančních důvodů opustit, jezuita Froymond, u něhož Jan původně pracoval jako sluha, rozpoznal jeho nadání a zajistil mu možnost vystudovat latinskou školu. Do jezuitského řádu vstoupil Jan Berchmans přes odpor své rodiny 25. října 1616 v Mechelen (jeho otec, který mu ve vstupu do řádu zprvu bránil, ale později změnil názor a nakonec se sám stal knězem), v roce 1618 složil sliby a byl poslán studovat filosofii do Říma. Zde ale, ještě než mohl být vysvěcen na kněze, v roce 1621 zemřel, krátce poté, co v průběhu teologické diskuse dostal záchvat horečky. Zemřel s křížem, růžencem a řeholí v ruce.

Dílo.

Jan žil velmi asketickým způsobem, jeho velkým zájmem bylo studium jazyků, měl v úmyslu stát se po vysvěcení (ke kterému ovšem nikdy nedošlo) misionářem v Číně. Usiloval o obyčejný, pokorný život, věrnost v maličkostech a co nejpečlivější plnění řádových povinností - v tomto smyslu je doložen jeho výrok: "„Mé pokání je vést obyčejný život... Budu věnovat pozornost i tomu nejmenšímu Božímu vnuknutí.“" Jeho řádoví spolubratři oceňovali pečlivost v plnění řehole i jeho srdečné vystupování.  Jsou zachovány jeho poznámky i duchovní poezie, napsal také veršovanou parafrázi modlitby Salve Regina a připisuje se mu "Korunka Neposkvrněného početí".

Kanonizace.

V roce 1865 byl prohlášen za blahoslaveného, v roce 1888 za svatého. Jeho atributy jsou krucifix, kniha a růženec, eventuálně také lebka a mariánský obraz. Berchmansovo jméno nese mnoho škol, převážně v Belgii, a několik kostelů, z nichž největší je katedrála sv. Jana Berchmanse v americkém Shreveportu.  Ostatky sv. Jana Berchmanse jsou uloženy v římském kostele sv. Ignáce.  Německý spisovatel Wilhelm Hünermann věnoval Berchmansovi životopisný román, nazvaný "Ein Flame in Gottes Kompanie" (slovensky vyšlo pod názvem "Svätý Ján Berchmans", 1998).

Sv. Jan Berchmans (13. března 1599, Diest, Belgie – 13. srpna 1621, Řím) byl vlámský jezuita, uctívaný v římskokatolické církvi jako světec. Jeho nezávazná památka se slaví 26. listopadu (v rámci jezuitského řádu) nebo 13. srpna (ve zbytku církve), je patronem mládeže, zejména pak ministrantů a studentů.

Jan Berchmans (* 13. März 1599 in Diest (Brabant); † 13. August 1621 in Rom) war ein Jesuit. Er ist Patron der studierenden Jugend und zusammen mit Aloisius von Gonzaga und Stanislaus Kostka auch Schutzheiliger der Jugend allgemein.


Ekologie.

Je to rod morfologicky variabilní, druhy se od sebe liší tvarem listů, strukturou květu, typem květenství i velikostí a barvou pylu. Rostliny se vyznačují vysokou odolností, úspěšně rostou v aridních i semiaridních oblastech, často ve vysokých nadmořských výškách, nevadí jim ani půdy s vyšší koncentraci soli.  Obsahuje druhy diploidní, tetraploidní i hexaploidní, vyskytují se i různé stupně ploidie v rámci jednoho druhu. Chromozomové číslo rodu je x = 9.

Popis.

Rostliny jsou, zvláště v mládí, porostlé na rozvětvené lodyze, listech i květech drobnými, měchýřkovitými chlupy, které vyvolávají dojem pomoučení, u některých druhů s věkem olysávají. Listy se tvarem i velikostí od sebe u jednotlivých druhů odlišují a bývají důležitým určovacím znakem; jsou jen lodyžní a někdy bývají u báze koncentrované, jsou řapíkaté i přisedlé a nemají palisty.  Nenápadné květy vyrůstají v klubkách, které jsou dále sestaveny do bohatých latnatých nebo klasovitých květenství. Drobné, v převážně většině oboupohlavné květy mají pětilisté (ojediněle troj- či čtyřlisté) vytrvalé okvětí, někdy považované za kalich. V květech je pět (ojediněle i méně) tyčinek postavených proti okvětním lístkům a volný, svrchní, ze dvou plodolistů vytvořený semeník s jediným vajíčkem a se dvěma kratičkými čnělkami s vícelaločnými bliznami. Pro zamezení samoopylení dozrávají dříve blizny než pyl v podlouhlých prašnících. Květy neprodukují nektar a jsou opylovány větrem. Plodem je kulovitá, tmavá nažka, částečně nebo zcela uzavřená v suchém okvětí.

Význam.

Většina druhů jsou planě rostoucí rostliny, pouze některé se začínají ve větší míře používat jako užitkové rostliny. Jsou to např. merlík Berlandierův ("Chenopodium berlandieri") pěstovaný hlavně v Mexiku, merlík canihua ("Chenopodium pallidicaule") a merlík čilský ("Chenopodium quinoa") z Jižní Ameriky. Počítají se mezi pseudoobiloviny a obsahují mnoho výživných látek a aminokyselin, více než obiloviny i luštěniny, a navíc neobsahují lepek. Dalším významným druhem je vytrvalý merlík vonný ("Chenopodium ambrosioides"), který se na jihoamerických náhorních plošinách seče, suší a používá jako seno.  Druhy merlík bílý, merlík fíkolistý, merlík kalinolistý, merlík mnohosemenný, merlík sivý, merlík švédský, merlík tuhý a merlík zvrhlý jsou považované za rostliny zaplevelující česká pole.

Taxonomie.

V přírodě České republiky se trvale nebo příležitostně vyskytuje těchto 25 druhů merlíků z rodu "Chenopodium": a 8 samovolných kříženců:

Externí odkazy.

Merlík ("Chenopodium") je rod převážně jednoletých bylin z čeledi laskavcovitých ("Amaranthaceae"). Rod v minulosti patřil do čeledi merlíkovitých ("Chenopodiaceae"), která je nyní včleněna do čeledi laskavcovitých jako monofyletická podčeleď merlíkové ("Chenopodoideae"). Rod má téměř 150 druhů a je kosmopolitně rozšířen, nejpestřejší výběr druhů je v mírných a subtropických oblastech.

Die Gänsefüße ("Chenopodium") sind eine Pflanzengattung in der Unterfamilie Chenopodioideae innerhalb der Familie der Fuchsschwanzgewächse (Amaranthaceae). Die nur noch etwa 90 Arten sind fast weltweit verbreitet.


Vymezení, vznik a projevy.

Tento rift náleží k největšímu tektonicko-sedimentárnímu systému Centrální Evropy. Probíhá oblastí severozápadních Čech, na západě přesahuje do Bavorska do Horní Falce až k tzv. francké geologické linii. Na severu Čech pokračuje přes Žitavskou pánev a u Zhořelce až do Polska. Jeho celková délka se uvádí přibližně 280 km, ve střední části je široký 25 km. Je vymezen dvěma výraznými zlomy. Severozápadní ohraničení tvoří "krušnohorský zlom", jihovýchodní "litoměřický zlom". Vznikl na rozhraní dvou základních bloků Českého masívu. Tím prvním je blok krušnohorský, tzv. "saxothuringikum" (sasko-durynská jednotka), tím druhým je tepelsko-barrandienský blok, tzv. "bohemikum". Jeho vznik souvisí s odezvou alpinských horotvorných procesů v Českém masivu.  Projevem těchto procesů byla vulkanická činnosti, která začala již ve druhohorách ve svrchní křídě, ovšem vrcholu dosáhla ve třetihorách. Celkem byly vymezeny na území Česka čtyři vulkanické fáze. Jejich samostatnost je podložena geologickými pracemi. Z důvodu chybějících paleontologických nálezů byla jejich samostatnost potvrzena měřením absolutního stáří K-Ar metodou (draslík-argonová metoda). Hlavní fáze se odehrávaly v období svrchního eocénu až spodního miocénu (40 – 18 mil. let). Její dozvuky sahají až do čtvrtohor.  Oherským riftem se během třetihor dostalo na povrch magma, které umožnilo vznik vulkanických těles v oblasti dnešních Doupovských hor a Českého středohoří. Přitom došlo k poklesům a vzniku podkrušnohorských pánví, kde se ukládaly organické hmoty, ze kterých později vznikly sloje hnědého uhlí. Zároveň však došlo k vyzdvižení Krušných hor.  S vulkanickou aktivitou souvisí i vznik termálních pramenů v Karlových Varech a chladných pramenů v západočeských Mariánských a Františkových Lázních. Rovněž výskyty mofet v národní přírodní rezervaci Soos a jejím okolí jsou dozvukem vulkanické činnosti v oherském riftu. Dalšími projevy doznívající vulkanické činnosti jsou i opakující se seismické roje v západních Čechách. Dochází k nim na křížení oherského riftu s mariánskolázeňským zlomem.

Oherský rift (též ohárecký rift, někdy též "podkrušnohorský prolom", zastarale "krušnohorsko-oharecká tektonicko-vulkanická zóna" ) je název pro geologickou strukturu, kterou tvoří rozsáhlý asymetrický tektonický příkop. Název dostal podle řeky Ohře, která riftem protéká.

Der Egergraben ("Ohře-Graben", "Oherský příkop") ist eine geografische und regionalgeologische Raumeinheit im Nordwesten Tschechiens bzw. in Nordböhmen. Er ist Nordost-Südwest ausgerichtet, verläuft südlich parallel zum Erzgebirge ("Krušné Hory") und ist bezüglich seiner Entstehung mit diesem verknüpft.


Stavba.

Kýl lodě byl položen 15. srpna 1935 v loděnicích Deutsche Werke v Kielu. Spuštění na vodu se dočkal 8. června 1937 a "Kriegsmarine" si jej do služby převzala 20. září 1939.

Pohon a pancíř.

Pohon zabezpečovalo vysokotlakých 12 kotlů, které poháněly 3 turbíny a výsledný výkon byl až 133 631 ks. Rychlost lodě byla při ideálních podmínkách 33 uzlů, v praxi 32,5 uzlu.  Boční pancéřový pás měl 70-80 mm, na přídi a zádi se zužoval na 30-50 mm. Paluba byla chráněná dvěma pásy pancíře a to první o síle 12-20 mm a druhý 20-50 mm. Věže hlavní ráže měly sílu 70-105 mm, barbety a velitelská věž až 50-150 mm.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj se skládala z osmi kanónů SK C/34 ráže 203 mm (8"/60 cal) ve čtyřech dvouhlavňových věžích, s dostřelem 33 500 m. Sekundární výzbroj tvořilo dvanáct kanónů SK C/33 ráže 105 mm uložených v šesti dvouhlavňových polootevřených věžích, s dostřelem 17 700 m. Proti letadlům se dalo použít i pomocné dělostřelectvo ráže 105mm, ale jen na ochranu proti letounům bylo namontováno šest 37 mm kanónů a osm kanónů ráže 20mm. Dvanáct torpédometů ráže 533 mm ve střední části lodě po čtyřech trojhlavňových kompletech.  Katapult se nacházel ve střední části lodě. Loď mohla nést až tři hydroplány typu Arado Ar 196.  Loď byla vybavená i radarem, nejspíš FuMO-27.

Služba.

Od převzetí "Kriegsmarine" 20. září 1939, strávila až do jara roku 1940 výcvikem, testováním a úpravami. Křižník "Blücher" byl potopen již pří prvním nasazení, jen několik hodin po začátku operace Weserübung. V jeho krátké historii byl jen jeden kapitán – a to "Kapitän zur See" Heinrich Woldag.

Bojové nasazení.

9. dubna 1940 v brzkých ranních hodinách začala Operace Weserübung. "Blücher" spolu s „kapesní bitevní lodí“ "Lützow", lehkým křižníkem "Emden" a doprovodem vypluly z německých přístavů ještě v nočních hodinách předešlého dne. Hned na začátku útoku na Oslo Němci při vstupu do Oslofjordu ztratili "Blücher", který těžce poškodily norské pobřežní dělostřelecké baterie, a dvě torpéda Whitehead Mk Vd z pobřežní torpédové baterie Kaholmen ho „dorazila“ a poslala ke dnu. Na křižníku "Blücher" při tom zahynulo asi 600 – 1 000 námořníků. Vrak lodi leží v hloubce asi 90 m v Oslofjordu.

Blücher byl druhý těžký křižník třídy "Admiral Hipper" německé "Kriegsmarine". Jeho pracovní název před rozhodnutím o pojmenovaní bylo "Kreuzer G" ("křižník G"). Jméno nakonec nesl po německém generálovi Gebhardovi Leberechtovi von Blücher. Měl ještě čtyři sesterské lodě: "Admiral Hipper", "Prinz Eugen", "Seydlitz" a "Lützow".

Die Blücher war ein Schwerer Kreuzer der Admiral-Hipper-Klasse, als deren Typschiff sie ursprünglich vorgesehen war. Sie wurde unter dem Haushaltsnamen "Kreuzer G" von der Kriegsmarine bestellt und nach dem preußischen Generalfeldmarschall Blücher benannt.


Historie.

Sovětské období.

Funkce prezidenta jako hlavy státu není na území Ruské federace tradiční funkcí. Poprvé zde byla zavedena až v roce 1991. Na základě celostátního referenda ze 17. března 1991 byla v ústavním systému Svazu sovětských socialistických republik stanovená funkce prezidenta, jako nejvyššího představitele RSFSR a SSSR ( Pro hlasovalo 69,85% zúčastněných voličů). Prezident měl být volen celonárodním hlasováním občanů státu na pětileté funkční období.  Zákon RSFSR "o prezidentovi RSFSR" byl přijat Nejvyšším sovětem 24. dubna 1991. V tomto zákoně byla upravena činnost a pravomoci prezidenta. Druhým souvisejícím zákonům byl Zákon RSFSR "o volbách prezidenta RSFSR", ve kterém byl určen proces volby prezidenta. Rovněž bylo třeba změnit a doplnit i několik ustanovení Ústavy RSFSR z roku 1978.  První volby prezidenta RSFSR proběhly 12. června 1991 a jejich vítězem se stal Boris Jelcin. Po úspěšných volbách bylo třeba přijmout speciální zákon, který by upravoval způsob nastoupení zvoleného prezidenta do úřadu. Zákon byl přijat 27. června 1991. Brzy se však ukázalo, že změny v platné legislativě nebyly dostatečné k tomu, aby mohl prezident působit jako plnohodnotná složka ústavního systému. Určování vnitřní i zahraniční politiky RSFSR bylo výhradně v rukou Sjezdu lidových poslanců RSFSR, neboť do té doby neexistovala žádná dělba moci. Prezident tak byl závislým od zákonodárné moci, která na republikové úrovni byla tvořena třemi subjekty - sjezd lidových poslanců, Nejvyšším sovětem a prezidiem Nejvyššího sovětu.

Nová ústava a rozšíření prezidentských pravomocí.

Konflikty a boj o moc mezi prezidentem a orgány zákonodárné moci vyústily do ústavní krize v letech 1992-1993. Na podzim 1993 Jelcin rozpustil obě komory parlamentu (Sjezd lidových poslanců i Nejvyšší sovět) a vyhlásil nové parlamentní volby a referendum o nové ústavě.  12. prosince 1993 byla díky úspěšnému referendu přijata nová Ústava Ruské federace, která vstoupila v platnost 25. prosince 1993. Podle ní se oficiální hlavou státu stal prezident Ruské federace. Ten měl nebývalé, široce koncipované pravomoci na úkor parlamentu. Prezident byl oprávněn jmenovat premiéra, vydávat dekrety (výnosy) bez schválení Federálního shromáždění, vetovat usnesení Federálního shromáždění a případně jej rozpustit. Byl zachován způsob volby prezidenta celostátním hlasováním všech občanů, ale funkční období bylo zkráceno na 4 roky.  K prodloužení funkčního období na současných šest let došlo úpravou v roce 2008, přičemž toto ustanovení vstoupilo v platnost od prezidentských voleb v roce 2012.

Právní status.

Prezident Ruské federace je v současnosti (r. 2012) jedinou ústavní funkcí, která je vybírána všeobecným hlasováním občanů Ruské federace.  Dnešní právní status prezidenta je zakotven ve čtvrté hlavě Ústavy Ruské federace.  Kromě pravomocí hlavy státu má prezident právo vést zasedání Vlády Ruské federace, může dávat vládě příkazy, stojí na čele několika federálních orgánů výkonné moci. Díky pravomocím v oblasti zákonodárné moci prezident vydává výnosy, které se stávají součástí legislativy. Vláda je povinna zajistit vykonatelnost výnosů prezidenta vydáním zvláštních rozhodnutí a nařízení.  Na rozdíl např. od Francie, kde politiku státu určuje a realizuje vláda a prezident téměř vždy vede její zasedání, nebo Slovenska, kde prezident plní spíše reprezentativní funkce a jednání vlády se většinou neúčastní, prezident Ruské federace ve smyslu Ústavy samostatně, nezávisle od vlády " určuje základní směřování vnitřní i zahraniční politiky státu "a" řídí zahraniční politiku ". Vláda následně prostřednictvím výkonné moci definuje operativní cíle a směřování vnitřní politiky a realizuje politiku určenou prezidentem v jeho výnosech.  Výnosy a nařízení prezidenta, stejně jako rozhodnutí a nařízení vlády, jsou závazné pro celé území Ruské federace. V případě, že právní akty vlády jsou v rozporu s ústavou, zákony Ruské federace nebo výnosy prezidenta Ruské federace, mohou být prezidentem zrušeny. Prezident, stejně jako vláda, má právo zákonodárné iniciativy.  Prezidentovi Ruské federace Ústava v článku 91 přiznává imunitu. Imunita spočívá v tom, že proti prezidentovi nelze zahájit trestní stíhání či správní řízení, vynutit si jeho účast na soudním jednání jako svědka, podrobovat jej jakýmkoli formám nátlaku, nemůže být zadržen, vyslýchán či podroben prohlídce. Jakékoliv omezení jeho svobody a činnosti, pokud není z funkce odvolán Státní dumou, je protiústavní.  Článek 93 Ústavy definuje postup odvolání prezidenta z funkce "na základě Státní dumou vzneseného obvinění z vlastizrady či jiného zvlášť závažného trestného činu...", přičemž se vyžaduje účast dvou větví státní moci: zákonodárné a soudní.  V souladu s článkem 7 federálního zákona "o státní ochraně", na rozdíl od ostatních osob, které vykonávají státní funkce a kterým se poskytuje státní ochrana, "prezident Ruské federace během svého funkčního období nemůže odmítnout státní ochranu ". Státní ochraně kromě osoby prezidenta podléhají i členové prezidentovy rodiny. Státní ochrana náleží prezidentovi i po skončení jeho funkčního období, a to doživotně.

Funkční období prezidenta Ruské federace.

První prezident Ruské federace byl zvolen v celonárodních volbách v roce 1991 s funkčním obdobím 5 let. V roce 1993 bylo funkční období prezidenta v Ústavu Ruské federace změněno na 4 roky (což se však nedotklo úřadujícího prezidenta Borise Jelcina, který svůj úřad zastával do roku 1996). Ve smyslu novely Ústavy, která vstoupila v platnost 31. prosince 2008, došlo k prodloužení funkčního období na 6 let. Tato změna se poprvé týkala vítěze prezidentských voleb v roce 2012.  Stále platí, že stejná osoba může funkci prezidenta Ruské federace zastávat maximálně dvě funkční období bezprostředně po sobě.

Pravomoci prezidenta Ruské federace.

Pravomoci prezidenta vycházejí ze čtvrté kapitoly Ústavy Ruské federace. Podle ní má prezident právo:  Aby vykonal své pravomoci prezident Ruské federace smí vydat tzv. výnosy a nařízení, které jsou právně závaznými a vykonatelnými na celém území Ruské federace a mají sílu zákona. Tyto právní akty prezidenta nesmí být v rozporu s Ústavou Ruské federace a federálními zákony.

Podřízené orgány.

Výnos prezidenta Ruské federace z 12. května 2008 přesně určuje federální orgány výkonné moci, federální služby a agentury, jejichž činnost přímo řídí prezident:  Každodenní činnost prezidenta zajišťuje Administrativa prezidenta Ruské federace (). V rámci prezidentské administrativy funguje několik různých komisí a rad.  Činnost dalších federálních orgánů výkonné moci řídí vláda Ruské federace.

Volba prezidenta Ruské federace.

V prezidentských volbách se již od roku 1991 využívá volební systém absolutní většiny. Na zvolení prezidenta v prvním kole voleb je nezbytné, aby za kandidáta hlasovala většina voličů. Zároveň se musí voleb zúčastnit nadpoloviční většina registrovaných voličů, jinak jsou volby neplatné. Pokud žádný z kandidátů nezíská ve volbách nadpoloviční většinu, dva nejúspěšnější kandidáti postupují do druhého kola, ze kterého vzejde vítěz s vyšším počtem hlasů.  Volby prezidenta Ruské federace upravuje Ústava Ruské federace, federální zákon "o základních garancích volebních práv a práva na účast v referendu občanů Ruské federace" a federální zákon "o volbách prezidenta Ruské federace". Zákon týkající se voleb prezidenta se novelizuje prakticky před konáním každých prezidentských voleb. Volební legislativa se neustále vyvíjí, ale základní prvky volebního systému zůstávají nezměněny.  Přesný způsob voleb prezidenta Ruské federace je definován v samostatném federálním zákoně č.19 "o volbách prezidenta Ruské federace".

Prohlášení voleb.

Volby prezidenta Ruské federace vyhlašuje Rada Federace. Rozhodnutí o konání voleb musí být přijato nejpozději 90 dnů před datem voleb, ale ne dříve než 100 dní před konáním voleb. Dnem konání voleb je druhá neděle v měsíci, ve kterém se konaly předchozí volby prezidenta a ve kterém byl zvolen aktuální prezident.

Návrh kandidátů.

O post prezidenta Ruské federace se může ucházet občan Ruské federace ve věku minimálně 35 let, žijící nepřetržitě alespoň 10 let na území Ruské federace. Stejná osoba může funkci prezidenta zastávat maximálně dvě funkční období za sebou.  Kandidáti na post prezidenta mohou být navrženi dvěma způsoby:  Kandidát (kromě kandidátů nominovaných politickými stranami, které mají zastoupení v Státní dumě) musí předložit Centrální volební komisi Ruské federace () minimálně 2 miliony podpisů občanů Ruské federace(do roku 2003 to byl 1 milion), kteří kandidáta podporují. Zároveň musí být dodrženo pravidlo, že z jednoho subjektu Federace nesmí být více než 50 tisíc podpisů. Zákon umožňuje předložit kandidátovi navíc 5% podpisů, celkově tak může předložit maximálně 2,100 milionu podpisů. Centrální volební komise následně musí prověřit minimálně 20% z 2 milionů podpisů. Pokud množství neplatných podpisů přesáhne 5%, prověří se dalších 10% podpisů. Kandidáti, kteří nesplní podmínku alespoň 2 milionů podpisů, nebudou zaregistrováni.  K registraci za kandidáta zájemce musí Centrální volební komisi předložit: Po přijetí dokumentů má Centrální volební komise 10 dní na rozhodnutí o jejich registraci, nebo její zamítnutí. V případě, že do voleb bude zaregistrován pouze jeden kandidát bez protikandidátů, volby se neuskuteční.  Úřadující prezident je povinen zajistit všem zaregistrovaným kandidátům stejnou finanční podporu ze strany státu a stejnou podporu všech masmédií.

Hlasování.

Prezident Ruské federace je volen přímou volbou všemi občany Ruské federace v celostátních volbách. Právo volit prezidenta mají všichni občané Ruské federace, kteří v den hlasování dosáhli věku 18 let s výjimkou osob zbavených volebního práva.  Samotné hlasování probíhá v den voleb v jednotlivých volebních okrscích. Volič na hlasovacím lístku vyznačí kandidáta, pro kterého se rozhodl. Takto upravený lístek vhodí do zapečetěné volební urny.  Prezidentem se stane kandidát, který v hlasování získá nadpoloviční většinu hlasů (t. j. minimálně 50% + 1 hlas). V případě, že ani jeden z kandidátů nezíská nadpoloviční většinu hlasů, následuje druhé kolo hlasování. Do druhého kola postupují dva nejúspěšnější kandidáti. Z nich voliči hlasováním určí vítěze. Prezidentem se stane kandidát s vyšším počtem hlasů. Dosud (r. 2012) se druhé kolo prezidentských voleb konalo pouze jednou v roce 1996.  Na sumarizaci a vyhlášení oficiálních výsledků má Centrální volební komise maximálně 10 dnů ode dne konání voleb.

Inaugurace prezidenta Ruské federace.

Inaugurace prezidenta Ruské federace, t. j. uvedení nově zvoleného prezidenta do úřadu, se ve smyslu zákona "o volbách prezidenta Ruské federace" musí konat po uplynutí šesti let od momentu nástupu do funkce předchozího prezidenta. V případě opakovaných voleb se inaugurace musí konat do 30. dne po vyhlášení oficiálních výsledků voleb Centrální volební komisí.  Samotný slavnostní akt a jeho podoba není upravena zákonem.

Průběh inaugurace.

Protože průběh inaugurace není stanoven zákonem, opírá se pouze o tradici, která se vytvořila v roce 1991.  Inaugurace prezidenta začíná slavnostními fanfárami, které hrají členové prezidentského orchestru z Velkého kremelské paláce. Členové prezidentské stráže následně přinesou do Andrejevského sálu Velkého kremelské paláce státní vlajku Ruské federace, standartu prezidenta, Ústavu Ruské federace a znak prezidenta Ruské federace. Na slavnostní pódium vstoupí předseda ústavního soudu a předsedové obou komor ruského parlamentu. Předseda Ústavního soudu položí Ústavu a znak prezidenta na čestné místo na tribuně, kde bude příští prezident skládat slavnostní přísahu. V 11:55 je nově zvolený prezident Ruské federace přivezen v prezidentské koloně přes Spasskou bránu do Velkého kremelské paláce. S prvním úderem hodin na Spasské věži a za zvuků fanfár prochází příští prezident přes Georgievský a Alexandrovský sál a přesně ve 12:00 vstupuje do Andrejevského sálu a vystupuje na pódium. Následně ho předseda ústavního soudu vyzve na přednesení prezidentského slibu.  Budoucí prezident přiloží na Ústavu Ruské federace pravou ruku a přednese prezidentský slib. Pak předseda Ústavního soudu předá hlavě státu státní symboly a oznámí nástup nového prezidenta do funkce. Následně je v sále odehrána státní hymna a nad sídlem prezidenta v moskevském Kremlu je vztyčená prezidentská standarta.

Přísaha prezidenta Ruské federace.

Při inauguraci prezident přednese následujícím přísahu: Přísaha se přednáší slavnostně za přítomnosti členů Rady Federace, poslanců Státní dumy a soudců Ústavního soudu Ruské federace. Přítomni jsou i představitelé diplomatického sboru, představitelé vlády a federálních orgánů, jakož i další pozvaní hosté.

Symboly prezidenta Ruské federace.

Oficiální symboly prezidenta Ruské federace v současnosti (r. 2012) určují: Výnos prezidenta Ruské federace č. 319 z 15. února 1994 ""O standartu (vlajce) prezidenta Ruské federace""; Výnos prezidenta Ruské federace č. 1138 z 5. srpna 1996 ""O oficiálních symbolech prezidentské moci a jejich používání při nástupu do funkce nově zvoleného prezidenta Ruské federace""; Výnos prezidenta Ruské federace č. 906 z 27. července 1999 ""O určení popisu symbolu prezidentské moci - znaku prezidenta Ruské federace"".  Podle těchto právních předpisů jsou oficiálními symboly prezidenta Ruské federace: Do roku 2000 patřil k oficiálním symbolům prezidenta i tzv. "Speciální exemplář Ústavy Ruské federace".

Rezidence prezidenta Ruské federace.

Status rezidence prezidenta Ruské federace mají oficiálně přiznaná čtyři sídla na území Ruské federace :  Hlavní, pracovní rezidencí prezidenta je budova Senátu v moskevském Kremlu. V administrativní Budově č. 14, hned za Spasskou věží, je umístěn druhý pracovní kabinet prezidenta. Když se prezident Ruské federace nachází ve své rezidenci v Kremlu, nad Velkým kremelské palácem je vztyčená prezidentská standarta.  Na přijímání oficiálních hostů se využívají i další rezidence:  Jak neoficiální, odpočinkové či víkendové rezidence využívá prezident Ruské federace:  V Petrohradě prezident Ruské federace využívá dvě vysunuté pracovny v Prezidentské knihovně Borise Jelcina a v Konstantinovském paláci ve Strelně, nedaleko Petrohradu.

Sociální výhody prezidentů ve výslužbě.

Po uplynutí funkčního období má bývalý prezident a jeho rodina legislativní zakotveno několik právních, sociální a jiné jistoty. Základními sociálními jistotami jsou:

Zajímavosti.

Prezident Ruské federace má vlastní internetový portál, jehož prostřednictvím přijímá dotazy a žádosti občanů Ruské federace. Na prezidenta se lze obrátit i klasickým dopisem zaslaným poštou ().

Prezident Ruské federace (, Prezident Rossijskoj federaci) je hlavou a nejvyšším státním představitelem Ruské federace. Ruský prezident není členem ruské vlády, ale i tak je poměrně vlivným prvkem politického systému z hlediska svěřených pravomocí. Je mu svěřena řada kompetencí výkonné moci, určuje základní směřování vnitřní i zahraniční politiky Ruské federace a řídí zahraniční politiku. Prezident provádí mimo jiné i významnou koordinační funkci v ústavním systému (na úrovni vztahů federálních orgánů, vztahů mezi federálními orgány a orgány jednotlivých subjektů Federace), má právo rozpustit parlament (Státní dumu). Prezident je také ochráncem Ústavy Ruské federace, garantem lidských a občanských práv a nejvyšším velitelem ozbrojených sil.

Der Präsident der Russischen Föderation () ist das Staatsoberhaupt von Russland. Das Amt ist die höchste Position im russischen Regierungssystem. Der Präsident wird durch eine Direktwahl vom russischen Volk gewählt.


Rozšíření.

Tato křehká rostlina osídlila téměř celou Evropu, vyjma nejsevernějších oblastí, Balkánu a některých středozemních ostrovů. Dále je rozšířena v mírném podnebném pásu v Malé Asii, na Blízkém východě, ve Střední Asii, jižní Sibiři až po Dálný východ včetně Japonska. Roste také v severní Africe v místech přiléhajících ke Středozemnímu moři a mimo arktická a aridní území i v Severní Americe. Je schopna se spolehlivě rozmnožovat až do nadmořské výšky 3500 m. V České republice vyrůstá jen řídce, většinou pouze na územích s dostatkem vodních ploch, např. na jižní Moravě, v Polabí, Českém ráji a na jihu Čech.  Obvyklá místa jsou rybníky, slepá ramena řek, vodní kanály, často zaplavované příkopy, tůně a dolní úseky pomalu tekoucích řek s vodou slabě až středně bohatou na živiny (dusík, fosfor), která bývá neutrální až slabě zásaditá, s vrstvou jílu nebo organického bahna. Obvykle osídluje nevysychající vodu s hloubkou 50 až 100 cm, roste však i v hloubce do 3 m.  Přežívá ztrátu vody, kdy rostlina vytvoří tzv. terestrickou formu. Někdy přímo žije na trvale vlhkých bahnitých březích nebo obnažených dnech a tehdy vyrůstají 10 až 15 cm vysoké "stromečkovité" vzpřímené lodyhy pouze s několika krátkými a tuhými, jasně zelenými segmentovými listy. Potřebnou vlhkost i živiny vstřebává kořínky z bahna.

Popis.

Vytrvalá, převážně vodní rostlina s chabými lodyhami dlouhými 40 až 200 cm, méně často až 300 cm, které vyrůstají z plazivého oddenku v bahnitém dně. Zelené lodyhy, které se ve spodní části se jen řídce větví, dorůstají k vodní hladině a pak pod ní vodorovně splývají. Jsou 3 až 4 mm tlusté a mají blízká internodia, v horní části bývají hustě porostlé 2 až 5 cm dlouhými listy vyrůstajícími převážně v 5četných přeslenech (řidčeji ve 4 nebo 6četných). Tyto trvale ponořené listy mají čepele hřebenitě peřenosečné s 25 až 35 velmi tenkými, často protistojnými úkrojky o délkách 10 až 30 mm. Existuje více variant tvaru segmentů listů.  Na koncích lodyh vyrůstají nad hladinu vztyčená klasnatá květenství o průměrné délce 5 až 15 cm. Obsahují 10 až 25 obvykle 5četných přeslenů s květy, které vyrůstají z úžlabí peřenosečných listenů až pětinásobně delších než květy. V horní části květenství jsou květy samčí, ve spodní samičí a uprostřed mohou být nečetné oboupohlavné. Samčí květy mají drobný kalich a korunu se světle zelenými až nahnědlými lístky 2,5 dlouhými a osm žlutozelených nebo červenavě tečkovaných tyčinek s cca 2 mm dlouhými prašníky. Samičí květy mají květní obaly zakrslé, ze čtyřdílného, téměř kulovitého semeníku vyrůstají čtyři nazelenalé až nahnědlé blizny na krátkých čnělkách. Květy rozkvétají v červnu až září a jsou opylovány větrem. U stolístku přeslenatého je patrný trend k dvoudomosti, jednotlivá květenství mají výraznou převahu samčích nebo samičích květů. Z opylených květů vyrostou hladké, kulovité, poltivé plody o průměru okolo 3 mm, které se později rozpadnou na 4 protáhlé plůdky. Životaschopné plody se vytvářejí i ve květenstvích rozkvetlých rostlin terestrické formy.

Rozmnožování.

V průběhu vegetačního období se rostliny množí dělením, kdy úlomky křehkých lodyh v internodiích vypouštějí kořínky. S nástupem chladného podzimního období se u stolístku přeslenatého, jako u jediného druhu rostoucího v ČR, vytvářejí v horních částech lodyh ze zakrnělých listů 2 až 6 cm dlouhé, kyjovité turiony. Jsou to specializované útvary vodních rostlin s morfologickými a fyziologickými adaptacemi pro úspěšné překonání nepříznivého období, pupeny se zásobou živin, kterým nevadí promrznutí.  S nástupem zimního poklesu teplot rostliny pod hladinou uhynou a turiony se od nich oddělí a klesnou ke dnu, na jaře z nich vyrůstají nové rostliny. Před potopením plavou po určitou dobu na hladině a mohou být zaneseny na jiná místa nebo vyplaveny z vody na vlhký břeh, tam na jaře zakoření a vyroste terestrická forma stolístku přeslenatého. K rozmnožování slouží i semena (plůdky), která po rozevření plodů zapadnou do bahnitého dna.

Ohrožení.

Následkem vodohospodářských úprav stojatých i tekoucích vod dochází ke snižování počtů záplav a následně k vysychání mnoha terénních depresí. V rybnících bývá často chováno přespříliš ryb či tam žijí vegetaci požírající ryby (tolstolobik bílý, amur bílý) nebo ve velkých počtech vodní drůbež. Stejně tak i hromadná rekreace, silné znečištění vody neb používání herbicidů na blízkých polích má za následek úbytek stolístku přeslenatého ve vodách ČR. Byl proto v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" prohlášen za ohrožený druh (C3).

Externí odkazy.

Stolístek přeslenatý ("Myriophyllum verticillatum") je druh vodních vytrvalých bylin rodu stolístek. Je uzpůsobený k trvalému životu pod vodní hladinou, vyskytuje se ve sladkých vodách na velké části severní polokoule.

Das Quirlige Tausendblatt ("Myriophyllum verticillatum") ist eine Pflanzenart aus der Gattung Tausendblatt ("Myriophyllum") in der Familie der Tausendblattgewächse (Haloragaceae). Es wird selten als Zierpflanze für Gartenteiche genutzt.


Popis.

Alamandy jsou dřevnaté liány nebo vzpřímené keře, ronící bílý latex. Listy jsou jednoduché, v přeslenech nebo na horních nodech někdy vstřícné či střídavé. Na bázi řapíku jsou četné prstovité žlázky. Květy jsou velké a nápadné, uspořádané ve vrcholových nebo zdánlivě úžlabních, chudokvětých chocholících. Kalich je hluboce členěný na 5 obvykle silně nestejných, lupenitých laloků. Koruna je žlutá nebo výjimečně purpurová ("Allamanda blanchetii"), nálevkovitá. Okraje korunních laloků se překrývají směrem doleva. Tyčinky jsou zanořené v úzké části korunní trubky a mají velmi krátké nitky. V květech je dužnatý, miskovitý, celistvý nebo lehce pětilaločný nektáriový terč. Semeník obsahuje jedinou komůrku s mnoha vajíčky. Čnělka je nitkovitá, zakončená hlavatou, krátce dvoulaločnou bliznou. Plodem je kulovitá, eliptická nebo zploštělá, ostře ostnitá tobolka pukající 2 chlopněmi. Obsahuje mnoho zploštělých semen. Semena jsou křídlatá nebo mají blanitý okraj.

Rozšíření.

Rod alamanda zahrnuje 15 druhů. Je rozšířen v tropické Americe od Mexika po Argentinu. Alamanda počistivá roste zplaněle i v jiných částech tropů, např. na Karibských ostrovech, Floridě, Myanmaru, Thajsku nebo Indii.

Taxonomie.

Rod "Allamanda" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Rauvolfioideae" a tribu "Plumerieae". Mezi příbuzné rody ze stejného tribu náleží např. rody "Cerbera", "Plumeria" a "Thevetia".

Obsahové látky a jedovatost.

Alamandy jsou jedovaté. Alamanda počistivá obsahuje plumericin, látku s dráždivým účinkem na trávicí trakt. Je obsažena v kůře, šťávě, listech i plodech. Rostlina při požití způsobuje zejména břišní křeče a průjem.

Význam.

Alamanda počistivá ("Allamanda cathartica") je pěstována v tropech celého světa jako okrasná liána. Řidčeji jsou pěstovány i jiné druhy, zejména keřovitý druh "Allamanda schottii" nebo purpurově kvetoucí "Allamanda blanchetii". Existují i okrasné kultivary, například plnokvěté formy alamandy počistivé. Kříženec neznámého původu, "Allamanda" 'Cherries Jubilee', má velké, růžovopurpurové květy. Alamanda počistivá je používána v domorodé medicíně tropické Ameriky při ošetřování různých neduhů. Lze se s ní setkat ve sklenících českých botanických zahrad.

Alamanda ("Allamanda") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Jsou to liány a keře s přeslenitými jednoduchými listy a velkými, žlutými nebo výjimečně purpurovými květy. Rod zahrnuje 15 druhů a je rozšířen v tropické Americe. Nejznámějším zástupcem je alamanda počistivá, pěstovaná v tropech celého světa jako okrasná liána a využívaná v domorodé medicíně.

Dschungelglocken ("Allamanda"), auch Allmande oder Goldtrompeten genannt, sind eine Gattung aus der Familie der Hundsgiftgewächse (Apocynaceae). Sie sind im tropischen Amerika beheimatet. Die Anzahl der Arten, die dieser Gattung zugerechnet werden, ist strittig; die meisten Autoren gehen von 12 bis 15 Arten aus.


Život.

Mládí a výcvik.

V roce 1936 mu zemřel otec a přestěhovali se k Moskvě, do sovchozu Čašnikovo. Zde se zastavila fronta v II. světové válce a na desetidenní boje ve vsi stále vzpomínal. V prosinci 1941 během přechodu fronty vyhořel jejich dům. Měl tři sestry. Celá rodina tvrdě pracovala na poli kvůli dodávkám na frontu. V roce 1950 ukončil střední školu v Krjukově a dostal se do Vojenského leteckého učiliště námořnictva. Po třech letech výuky jej poslali na Dálný východ do základní vojenské služby, kde byl jako průzkumník námořního letectva. V roce 1957 odešel studovat Gagarinovu vojenskou leteckou akademii. V době startu Gagarina byl velitelem letky v hodnosti 1. třídy u Černého moře. Po nalétání 2000 hodin jej velitel v roce 1963 doporučil do oddílu kosmonautů. Na svůj první let čekal přes 10 let. Nejdříve byl cvičen pro sovětský lunární program a pro vojenské mise Sojuzu Almaz. Letěl poprvé v roce 1975.

Lety do vesmíru.

Startoval se Sojuzem 17 11. ledna 1975 na palubě s kosmonautem Grigorijem Grečkem z kosmodromu Bajkonur, spojili se jako první expedice s orbitální stanicí Saljut 4 a po měsíci práce (a potížemi při zaměřování dalekohledu) se 9. února úspěšně vrátili na Zemi.  V rámci programu Interkosmos odstartoval 2. března 1978 Sojuzem 28 s prvním československým kosmonautem Vladimírem Remkem na stanici Saljut 6. Úspěšný návrat byl 10. března. Byla to první mezinárodní posádka ze Země na oběžné dráze.

Po letech.

Při návštěvě ČSSR byl vyznamenán Zlatou hvězdou Hrdiny ČSSR, je dvojnásobným držitelem vyznamenání Hrdina Sovětského svazu, má Gagarinovu zlatou medaili. Je čestným občanem měst Kaluga, Arkalyk, Celinograd, Praha a České Budějovice. Byl ženatý a měl dvě děti. Je po něm pojmenována planetka č. 2544 o průměru 10 km, kterou 6. srpna 1980 objevila astronomka Zdeňka Vávrová na hvězdárně Kleť.  U stanice metra Háje byl Alexej Gubarev s Vladimírem Remkem zvěčněn v sousoší "Kosmonauti" od sochaře Jana Bartoše.  Svoji kariéru kosmonauta ukončil v roce 1981 a přijal administrativní místo v Středisku přípravy kosmonautů J. A. Gagarina. Roku 1990 byl povýšen na generálmajora. V letech 1990–1996 se stal náměstkem generálního ředitele společnosti "Ščelkovavtotrans". V roce 1982 vydal knihu "Притяжение невесомости" (Priťaženije něvěsomosti, "Přitažlivost beztíže"), roku 1990 pak "Орбита жизни" (Orbita žizni, "Dráha života"). S Vladimírem Remkem v roce 1983 vydali společně knihu "Породненные орбитой". V letech 1957–1991 byl členem komunistické strany.

Alexej Alexandrovič Gubarev (, 29. března 1931 obec Gvardějcy, Kujbyševská oblast SSSR – 21. února 2015) byl sovětský vojenský letec a kosmonaut. Do vesmíru letěl dvakrát jako velitel kosmických lodí Sojuz.

Alexei Alexandrowitsch Gubarew (; * 29. März 1931 in Gwardejzy, Oblast Kuibyschew, Russische SFSR; † 21. Februar 2015) war ein sowjetischer Kosmonaut. Gubarew verließ 1950 die Schule und trat in die Rote Armee ein. Nachdem er 1952 seine Pilotenausbildung absolviert hatte, flog er Einsätze im Koreakrieg. 1961 schloss er erfolgreich die Luftwaffenakademie Monino ab und war dann Führer einer Staffel am Schwarzen Meer.


Stavba.

Ponorky byly objednány roku 1981 jako náhrada třídy "Draken", pocházející ze 60. let 20. století. Třída "Västergötland" přitom konstrukčně vychází z předcházející úspěšné třídy "Näcken". Všechny čtyři ponorky postavila švédská loděnice Kockums v Malmö (střední sekce) ve spolupráci s loděnicí Karlskronavarvet (příďová a záďová sekce) v Karlskroně. Do služby vstoupily v letech 1987–1990.  Jednotky třídy "Västergötland":

Konstrukce.

Třída "Västergötland".

Ponorky mají jednotrupou konstrukci se dvěma palubami. Záďová kormidla jsou uspořádaná do X. Trup je pokryt anechoickým potahem. Jsou vybaveny radarem Terma, sonarovým komplexem CSU-83, systémem elektronického boje AR-700-S5 a bojovým řídícím systémem SESUB 900A. Výzbroj tvoří šest torpédometů ráže 533 mm a tři další ráže 400 mm. Ponorka přitom nese dvanáct těžkých 533mm torpéd (Tp 61B, Tp 62, Tp 613), určených k ničení lodí a zároveň šest lehkých 400mm protiponorkových torpéd (Tp 45, Tp 422). Do externích zásobníků lze uložit až 22 námořních min.  Pohonný systém tvoří dva diesely Hedemora V12A/15-Ub o výkonu 2160 hp, dva generátory Jeumont-Schneider a elektromotor ASEA o výkonu 1800 hp, pohánějící jeden lodní šroub. Nejvyšší rychlost dosahuje 11 uzlů na hladině a 20 uzlů pod hladinou. Operační hloubka ponoru dosahuje 300 metrů.

Třída "Södermanland".

Roku 1999 byla objednána rozsáhlá modernizace ponorek "Södermanland" a "Östergötland" spojená s instalací pomocného pohonu Stirling Mk.3. Modernizace se uskutečnila v letech 2000–2005 v loděnici Kockums. "Södermanland" se do služby vrátila roku 2004 a "Östergötland" roku 2005. Životnost ponorek se modernizací prodloužila o 20 let.  Ponorky byly vybaveny novým systémem elektronického boje CS-3701 a novým bojovým řídícím systémem SESUB 960A. Případnému nasazení do mezinárodních misí má napomoci nová klimatizace, která usnadňuje nasazení ponorky v oblastech s teplejším klimatem. Instalována byla rovněž přechodová komora pro potápěče speciálních sil. Nejzásadnější změny se týkají pohonného systému. Do trupu byla vložena nová 12metrová sekce s pohonem nezávislým na přístupu vzduchu (AIP – "Air Independent Propulsion"), tvořeným dvěma stirlingovými motory Kockums V4-275R o celkovém výkonu 204 hp, využívajícími naftu a kapalný kyslík. S využitím Stirlingových motorů ponorka může plout ponořená déle než dva týdny.

Třída "Archer".

Obě nemodernizované ponorky třídy "Västergötland" byly roku 2005 prodány singapurskému námořnictvu, které je přejmenovalo na RSS "Swordsman" (ex "Västergötland") a RSS "Archer" (ex "Helsingland"). Jejich tamní označení je třída "Archer". Před dodáním ponorky prošly modernizací v loděnici Kockums, spojenou mimo jiné s výměnou klimatizace a instalací nové trupové sekce se Stirlingovými motory. "Archer" byla na vodu spuštěna v červnu 2009 a "Swordsman" v říjnu 2010. Ve službě je od roku 2011.

Třída Västergötland je třída dieselelektrických ponorek švédského námořnictva. Nese též označení A17. Ponorky jsou specializované jak pro hlídkování v mělkých vodách Baltského moře. V letech 1983–1990 byly postaveny celkem čtyři jednotky této třídy. Všechny byly později radikálně modernizovány a do jejich trupu byla vložena sekce s pohonem nezávislým na přístupu vzduchu (AIP – "Air Independent Propulsion"). První pár ponorek "Västergötland" a "Helsingland" byl roku 2005 vyřazen a po modernizaci jej od roku 2011 provozuje singapurské námořnictvo jako třídu Archer. Druhá dvojice "Södermanland" a "Östergötland" je po modernizaci dále provozována švédským námořnictem, přičemž je označována jako třída Södermanland. Ponorky třídy "Södermanland" ve službě nahradí nová třída "A26".

Die "Västergötland"-Klasse diesel-elektrischer U-Boote wurde 1987 in den Dienst der Schwedischen Marine gestellt. Die vier ursprünglichen Einheiten dieser Klasse, "Västergötland" (in Dienst 1987), "Hälsingland" (1988), "Södermanland" und "Östergötland", wurden zwischen 1983 und 1988 auf der Werft Kockums gebaut.


Nejstarší literární památky v čínštině.

Severní část Vietnamu, odkud etničtí Vietové teprve později expandovali na jih, zažila zhruba tisíciletou čínskou nadvládu (mezi obvykle uváděnými daty 111 př.n.l. a 939 n.l.). Tato skutečnost mnohostranně ovlivnila i povahu vietnamské kultury v dalších staletích. Klasická čínština se užívala ve Vietnamu coby literární jazyk dokonce až do počátku 20. století. Čínská filosofie a literatura ovlivnily styl i žánry vietnamské literatury především v jejích počátcích. Podobně silný vliv zaznamenaly myšlenkové proudy konfucianismus a buddhismus, rovněž převzaté z Číny ještě v době čínského područí. Za vlády dynastie Ly (1010-1225) byl po čínském vzoru povýšen kult Konfucia na oficiální a v hlavním městě byl postaven Chrám literatury (1070). Záhy poté (1076) vznikla Královská akademie a byly zavedeny úřednické zkoušky jako v Číně - jimi následně procházela značná část vzdělanců a literátů. Paralelně vznikala i literatura buddhistická, rovněž psaná v čínštině. Právě básně buddhistických mnichů (jako Van Hanh, v. Vạn Hạnh; Vien Chieu, v. Viên Chiếu) z přelomu 10. a 11. století představují nejstarší dochované literární texty. Také mezi konfuciánskými vzdělanci se objevili schopní literáti – z nejznámějších učenců před 15. stoletím stojí za zmínku alespoň velký učenec Chu Van An (v. Chu Văn An,? – 1370) nebo historikové Le Van Huu (v. Lê Văn Hưu, 1230-1275) a Ly Te Xuyen (v. Lý Tế Xuyên, 14. stol.).

Vietnamština jako další literární jazyk.

Vietnamština zřejmě dlouho zůstávala pouze hovorovým jazykem. Nejpozději od 13. století se však začal používat i její zápis ve znakovém písmu, odvozeném ze znaků čínských – tzv. "jižní znaky" (v. "chữ Nôm"). Velkým propagátorem jižních znaků byl na přelomu 15. a 16. století král Ho Quy Ly (v. Hồ Quý Ly), a to už před tím, než fakticky usedl na trůn (formálně vládl v l. 1400-1401). Na literárním významu začalo toto písmo nabývat ve století patnáctém, zásluhu na tom měl především učenec a humanista Nguyen Trai (v. Nguyễn Trãi, 1380-1442), proslulý také jaké vynikající válečný stratég, jenž významně přispěl k odchodu čínských okupantů ze země: mingská vojska ovládala zemi jen v letech 1414-1427, avšak mj. zničila obrovské množství starších vietnamských literárních památek. Nguyen Trai napsal množství básnických i prozaických textů ve vietnamštině i čínštině.  Značná část důležitých literárních děl vznikala i nadále v čínštině, neboť tento jazyk měl tradičně velkou prestiž. Čínsky psal například Nguyen Binh Khiem (v. Nguyễn Bỉnh Khiêm, 1491-1585), autor poesie a textů věštecké povahy, či Le Quy Don (v. Lê Quý Đôn, 1726-1783) historik, filosof a encyklopedista.  Vietnamština zapisovaná v jižních znacích se dočkala rozkvětu zejména na přelomu 18. a 19. století, kdy vznikla řada dnes již klasických děl vietnamské literatury, především v žánru tzv. "truyen" (v. "truyện"), románů ve verších. Ty byly psány v básnické formě "luc-bat" (v. "lục bát", v níž tradičně vznikala i vietnamská lidová poesie. Teprve v této době lze tedy hovořit o osobitém přínosu vietnamské literatury. Nejslavnějším dílem vietnamského písemnictví se stal právě jeden z veršovaných románů, "Kieu" (v. "Kiều", zvaný též "Kim Vân Kiều"), dílo, z nějž i někteří dnešní Vietnamci znají celé pasáže nazpaměť. Epos "Kieu" byl přeložen do mnoha jazyků, včetně češtiny, a jeho autor Nguyen Zu (v. Nguyễn Du, 1765-1820) je dosud ve Vietnamu považován za nedostižný vzor.  Další klasický román ve verších, nazvaný "Luc Van Tien" (v. "Lục Vân Tiên"), napsal konfuciánský učenec Nguyen Dinh Chieu (v. Nguyễn Đình Chiểu, 1822-1888). Řada z těchto nesmírně oblíbených eposů však zůstala anonymní ("Příběh o Thach Sanhovi", "Příběh Phanů a Tranů" aj.). Kromě epické poesie vzniklo na přelomu 18. a 19. století také nemálo děl lyrických, rovněž psaných v jižních znacích, tedy ve vietnamštině. Mezi nimi vynikly dvě básnířky: Doan Thi Diem (v. Đoàn Thị Điểm, 1705-1748) originálně přebásnila "Nářek bojovníkovy ženy" podle původní čínské předlohy, Ho Xuan Huong (v. Hồ Xuân Hương, konec 18.- zač. 19. stol.) pak svou poesií plnou intelektuální hravosti a erotických narážek vyniká jako ojedinělý úkaz nejen ve vietnamské, ale i světové literatuře.

Literatura v latinisované vietnamštině.

První pokusy o zápis vietnamštiny latinkou provedli evropští misionáři v 17. století. Snahy prosadit jej v literatuře se však objevily až na přelomu 19. a 20. století, v době francouzské nadvlády – průkopníky v tomto směru byli hlavně křesťanští úředníci koloniální správy jako Truong Vinh Ky (v. Trương Vĩnh Ký), Huynh Tinh Cua (v. Huỳnh Tịnh Của). Zápis byl dlouho nejednotný, a až průnik hovorovějšího jazyka do psané literatury otevřel latinisované vietnamštině (tzv. "národní písmo", "chữ quốc ngữ") cestu k širšímu využití. Ve 20. a 30. letech se pak tento zápis stal v podstatě jediným živým literárním jazykem Vietnamu. Vzhledem k tomu, že tehdejší autoři byli namnoze ovlivnění především francouzskou literaturou, znamenalo toto období počátek zcela nové etapy vietnamské literatury. Poprvé se do popředí zájmu dostala próza a s ní nové žánry, román a povídka, nová inspirace však ovlivnila i poesii (mj. volný verš) a také divadlo (objevila se do té doby neznámá činohra). Literatura však hlavně už nebyla jen záležitostí elity. Nástup národního písma také výrazně rozšířil množství čtenářů a dal předpoklady pro pozdější masovou alfabetisaci národa na přelomu čtyřicátých a padesátých let. Základy moderní vietnamské literatury pokládala řada známých prozaiků: Ngo Tat To (v. Ngô Tất Tố, 1894-1959), Nguyen Cong Hoan (v. Nguyễn Công Hoan, 1903-1977), Vu Trong Phung (v. Vũ Trọng Phụng, 1912-1939), Nam Cao (1917-1951), Nguyen Hong (v. Nguyên Hồng, 1918-1982) či To Hoai (v. Tô Hoài, nar. 1920); ale také básníků: The Luu (v. Thế Lữ, 1907-1989), Nguyen Binh (v. Nguyễn Bính, 1918-1966), Han Mac Tu (v. Hàn Mặc Tử, 1912-1940), Xuan Zieu (v. Xuân Diệu, 1917-1985). Někteří z těchto autorů působili i ve druhé polovině 20. století, kdy byla vzhledem k složité politické situaci (boj za nezávislost a sjednocení Vietnamu) literární činnost utlumena a často ideologisována. Mezi úspěšnými vietnamskými autory první půle 20. století figuruje také Ho Či Min (v. Hồ Chí Minh, snad 1890-1969), který mj. ještě ve čtyřicátých letech napsal kuriosní sbírku veršů "Deník z vězení" v klasické čínštině.  Další nový impuls přišel do vietnamské literatury s hnutím Doi moi (v. Đổi mới), jakési vietnamské perestrojky, započatým v r. 1986. Postupné uvolňování ve sféře ekonomické a částečně i politické vedlo v literatuře k otevírání nových témat i neobvyklých a kritičtějších pohledů na nedávnou vietnamskou minulost. Mezi nejoriginálnější autory konce 20. století patří zejména povídkář Nguyen Huy Thiep (v. Nguyễn Huy Thiệp, nar. 1950) a prozaička Pham Thi Hoai (v. Phạm Thị Hoài, 1960). Hlavním a nejoblíbenějším žánrem se stala povídka, přesto vzniklo i několik zdařilých románů od autorů jako Nguyen Khac Truong (v. Nguyễn Khắc Trường, nar. 1950), Bao Ninh (v. Bảo Ninh, nar. 1952) či Le Luu (v. Lê Lựu, nar. 1942). Velmi kritický pohled na vietnamskou společnost představuje prozaička Zuong Thu Huong (v. Dương Thu Hương, nar. 1947), která ovšem nesmí publikovat ve své rodné zemi.  Kromě literatury umělecké se Vietnam může pochlubit nesmírně bohatou lidovou slovesností (poesie, písně, veršovaná přísloví aj.), která je dosud velmi živá a především v minulosti výrazně ovlivnila tvář vietnamské literatury.

Vietnamská literatura označuje veškerou literaturu vzniklou na území dnešního Vietnamu, respektive na území říší, jež mu dějinně předcházely. Jako literární jazyk byla využívána klasická čínština a později také samotná vietnamština, která čínštinu ve 20. století zcela nahradila a má dnes v literatuře Vietnamu výsadní postavení.

Vietnamesische Literatur ist von vietnamesisch Sprechenden mündlich überlieferte ("văn học miệng", Volksliteratur) und schriftgebundene Literatur ("văn học bác học", Gelehrtenliteratur). Die Werke wurden – abhängig von den jeweils herrschenden Machtverhältnissen – in unterschiedlichen Sprachen verfasst.


Vývoj.

Již od října 1945 probíhal u společnosti Svenska Aeroplan Aktiebolaged v Linköpingu vývoj nového proudového typu, který by v budoucnu nahradil letouny Saab 21R. Ke dni 18. prosince 1945 byly ve vývojovém oddělení firmy Saab připraveny dva alternativní projekty označené R 1001 „Cigaren“ a R 1001 „Tunnan“.  V únoru 1946 dalo Flygvapnet pokyn k detailnímu rozpracování projektu Tunnan, který následovaly modelové testy v aerodynamickém tunelu. V závěru roku 1946 pak letectvo objednalo stavbu tří prototypů s označením J 29.  První ze tří objednaných prototypů (29001-29003) byl zalétán 1. září 1948 zkušebním pilotem Robertem Moorem.Druhý prototyp s modifikovanou mechanizací křídla poprvé vzlétl 28. února 1949. Třetí prototyp, jehož první let proběhl 18. srpna 1949, již nesl hlavňovou výzbroj tvořenou čtveřicí kanónů Hispano ráže 20 mm ve spodní části přídě. Během výroby Flygvapnet doobjednalo ještě čtvrtý prototyp (29004) zalétaný 21. července 1950, který obsahoval všechny modifikace, k nimž se dospělo během testů. Představoval tak jediný předsériový stroj. Sériové letouny se od prototypů odlišovaly změněnou částí mezi motorovým krytem a nosníkem ocasních ploch, který byl zesílen. Cílem bylo potlačení flutteru v rychlostní oblasti 900 km/h. Ke konci zkoušek bylo nutné přemístění brzdicích štítů z horní strany křídla do trupu pod jeho náběžnou hranu. Protože v této době stály na výrobní lince první rozpracované sériové draky Tunnanů, uskutečnila se tato změna až do 33. vyrobeného letounu (29133). Stroje v této podobě nesly označení "Saab J 29A Tunnan" (Jakt).  Potřebu stíhací bombardovací verze pokryly "J 29B" (první vzlet 11. března 1953) se zvětšenou zásobou paliva, později přeznačené na A 29B (Attack). Na jejich křídlové závěsníky bylo možno zavěsit napalmové nebo klasické pumy a neřízené rakety. Od roku 1953 do 1955 Saab vyrobil 361 kus "béček" (29325-29685) zařazených do bitevních křídel F-6 v Karlsborgu a F-7 Sätenäsu.  Demontáží hlavňové výzbroje z A 29B s následnou zástavbou dvou směrových kamer Ska-10/92 a jedné širokoúhlé Ska-15/15 vznikla v roce 1953 průzkumná varianta "S 29C" (Spaning), která také obdržela stínidlo tepelného záření pod tryskou motoru a detektor radarových vln pro ostrahu zadní polosféry. Jeho anténa byla instalovaná pod laminátovým krytem na zádi trupu. Dalším novým konstrukčním prvkem bylo použití odklopných krytů, které chránily okénka vpřed mířících kamer, jako pomocných brzdicích štítů při střemhlavém letu. Mezi květnem 1954 a květnem 1956 bylo vyrobeno 76 exemplářů (29901-29976).  V březnu 1954 byl zalétán prototyp "J 29D" (sériové číslo 29325) se zabudovanou pohonnou jednotkou Flygmotor RM-2B o maximálním tahu 27,46 kN, která již byla vybavena komorou přídavného spalování s regulovanou výstupní tryskou. Úprava zahrnovala také přestavbu zvětšené zadní části trupu s ústím trysky posunutým vzad.  29 strojů "J 29E", z nichž první byl zalétán 3. prosince 1953, mělo upravené křídlo pro zvýšení kritického Machova čísla, které vzrostlo z hodnoty 0,86 na 0,89. Letouny byly ještě vybaveny motorem RM-2 bez přídavného spalování.  Poslední modifikací byla stíhací varianta "J 29F" (zálet 20. března 1954), vzniklá přestavbou 308 letounů J 29B a J 29E. Koncem roku 1955 byly na J 29F instalovány dva závěsníky pro samonaváděcí střely Rb-24, což byly licenční AIM-9 Sidewinder vyráběné ve Švédsku. Šest letounů verze F (29333, 29441, 29507, 29575, 29578 a 29624) bylo upraveno pro vlekání terčů a předáno speciální letce křídla F-3 v Ostgotě.

Nasazení.

Švédsko.

První sériové letouny Saab J 29A Tunnan převzalo stíhací křídlo F-13 v Norrköpingu v květnu 1951, které do té doby užívalo letouny de Havilland Vampire FB Mk.1. Od rou 1951 do roku 1954 obdržel Flygvapnet 224 kusů (29101-29324) této čistě stíhací varianty. Sloužily ve Fligflottilj F-3 se základnou Linköping-Malmen, F-4 Östersund-Frösön, F-8 Stockholm-Barkarby, F-9 Götebor-Säve, F-10 Ängelholm, F-12 Kalmar, F-13 Norrköping-Brävalla, F-15 Söderhamn, F-16 a F-20 Uppsala.  Průzkumné S 29C sloužily ve stavu křídel F-11 na letišti Nyköping-Skavsta a u F-21 v Luleů. Všechny vyrobené J 29E byly dislokovány v Östersundu u útvaru F-4.

Kongo.

V rámci jednotek OSN byly od 4. října 1961 nasazeny čtyři J 29B (29374, 29393, 29440 a 29475) křídla F-8 z Ängelholmu v Kongu proti katanžským separatistům. Po příletu do Leopoldville utvořily jednotku F-22 pod velením plukovníka Svena Lampella. Dne 8. října 1961 byla F-22 přesunuta do Duluabourgu v provincii Kasai. Během roku 1962 se jednotka přemístila na letiště Kamina v provincii Katanga, kde k nim přibyly další čtyři A 29B (29364, 29365, 29371 a 29445) a dva S 29C (29906 a 2994). Do srpna 1963 se vrátily do Švédska.

Rakousko.

Jediným zahraničním uživatelem se v roce 1961 stalo Rakousko, které zakoupilo 15 letounů J 29F. Jejich domovskými základnami se stalo vídeňské mezinárodní letiště Schwechat a letiště Klagenfurt. V roce 1962 se působištěm Tunnanů 1. Jagdbomber Staffel stalo nové letiště v Linci-Hörschingu. Dalších 15 J 29F převzalo neutrální Rakousko v roce 1963. Některé z nich byly ve Švédsku na přání zákazníka upraveny tak, že mohly nést místo levé dvojice kanónů paletu s kamerami.  Piloti dvou rakouských J 29F 20. října 1964 v silné mlze ztratili orientaci a pronikli do československého vzdušného prostoru. Po spotřebování paliva letouny nouzově přistály na poli u obce Ořech nedaleko západního okraje Prahy. Piloti byli neprodleně navráceni do Rakouska, poškozené stroje byly později sešrotovány.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro J 29F

Saab 29, ve švédštině přezdívaný Flygande tunnan („létající sud“), byl švédský proudový jednomotorový jednomístný stíhací letoun, vyráběný v letech 1950-56. Šlo o druhý typ proudového letounu ve Švédsku a navzdory jeho vzhledu šlo o rychlý a hbitý stroj.

Die Saab 29 "Tunnan" () war ein einstrahliges Kampfflugzeug des schwedischen Flugzeugherstellers Saab aus der unmittelbaren Nachkriegszeit. Die Bezeichnung „Tunnan“ (schwedisch für "Tonne", "Fass") leitet sich vom gedrungenen und etwas bauchigen Erscheinungsbild des Flugzeuges ab, das an eine fliegende Tonne erinnerte. Es war das erste in Europa nach dem Zweiten Weltkrieg in Serie gefertigte Kampfflugzeug mit Pfeilflügeln. Der Erstflug fand am 1. September 1948 durch den britischen Piloten Robert Moore statt.