Výpočet jednoduchého vývaru se vzdutým vodním skokem.

Při přepadu vody přes jez nebo přelivný objekt přehrady je pro výpočet vývaru nutné určit obě vzájemné hloubky vodního skoku. Protože druhá vzájemná hloubka, která je rozhodující pro návrh hloubky vývaru, se může pro daný průtok lišit od hloubky v odpadním korytě, dané jeho konsumční křivkou (a to jak směrem nahoru, tak dolů), a tento rozdíl se může měnit se změnou průtoku, je nutné určit také tzv. návrhový průtok. Pro povrchový vodní skok musíme vzhledem k rozsahu hesla odkázat na literaturu.

Výpočet první vzájemné hloubky vodního skoku.

První vzájemnou hloubku vodního skoku pod přelivem hráze nebo pod jezem určíme snadno z Bernoulliho rovnice pro profil nad přelivem (profil 0) a profil v patě přelivné plochy (profil C) - viz výpočetní schéma. Energetická výška formula_1 [m] je  formula_2  kde formula_3 [m] je výška hladiny ve zdrži či nádrži nad srovnávací rovinou (zde za ni považujeme dno vývaru), formula_4 [-] Coriolisovo číslo (při těchto výpočtech se obvykle uvažuje formula_5), formula_6 [ms] přítoková rychlost (rychlost před jezem nebo přelivem hráze) a formula_7 [ms] tíhové zrychlení. Energetická výška v patě přelivné plochy je  formula_8  kde ztráta energie mezi profily 0 a C je formula_9 [m], formula_10, kde formula_11 [-] je ztrátový součinitel.  Protože formula_12, po dosazení formula_13 kde formula_14 [-] je rychlostní součinitel a formula_15 kde formula_16 [ms] je průtok přes přeliv a formula_17 [m] průtočná plocha v profilu C, a po úpravě dostáváme vztah  formula_18  z něhož již snadno určíme rychlost v patě přelivné plochy formula_19. Protože formula_20, je třeba rovnici řešit postupným přibližováním. Hodnota rychlostního součinitele závisí na výšce, tvaru a charakteru příslušné přelivné plochy a lze jej nalézt v literatuře. Hloubku formula_19 v dalších výpočtech uvažujeme jako první vzájemnou hloubku vodního skoku,formula_22

Určení druhé vzájemné hloubky vodního skoku.

Druhou vzájemnou hloubku formula_23 určíme snadno z rovnice vodního skoku, např. ve tvaru  formula_24  kde formula_25[-] je Froudeho číslo, v tomto případě v profilu C.

Dimenzování vývaru.

Hloubka vývaru.

Pro daný průtok formula_16 určíme z konsumční křivky odpadního koryta příslušnou hloubku vody formula_27 [m] a porovnáme ji s druhou vzájemnou hloubkou formula_23 vypočtenou pro tento průtok. Mohou nastat tři případy (viz též heslo vodní skok):  formula_29  formula_30  formula_31  V prvním případě - hloubka vody v odpadním korytě je větší než druhá vzájemná hloubka - evidentně vznikne vodní skok vzdutý nad patou přelivné plochy.  Druhý případ je velmi nepravděpodobný, vznikl by právě vodní skok přilehlý. Aby byla zabezpečena jeho transformace do vodního skoku vzdutého, bylo by třeba mírné prohloubení dna, obdobné následujícímu případu.  Pokud je druhá vzájemná hloubka větší než hloubka v odpadním korytě, vznikl by vodní skok oddálený. To znamená, že bystřinné proudění by pokračovalo odpadním korytem, ztrátami třením by se zvětšovala jeho hloubka a vodní skok by se vytvořil v místě, kde by hloubka bystřinného proudění dosáhla první vzájemné hloubky formula_32 příslušné druhé vzájemné hloubce formula_30. Aby se vytvořil vodní skok vzdutý, je nutné snížit dno ve vývaru pod úroveň dna odpadního koryta, a to o hodnotu  formula_34  kde formula_35 [m] je hloubka vývaru a formula_36 [-] je tzv. míra vzdutí (zpravidla se uvažuje formula_37).

Délka vývaru.

Délka vývaru formula_38 [m] zpravidla postačuje poněkud menší než je délka prostého vodního skoku formula_39; podle Smetany postačuje  formula_40, podle Čábelky formula_41. Novák udává na základě experimentů vztah  formula_42 kde  formula_43 pro formula_44  formula_45 pro formula_46  formula_47 pro formula_48  formula_49 pro formula_50.

Určení návrhového průtoku.

Protože největší hloubka vývaru nemusí nutně být pro největší průtok, je třeba při návrhu vývaru stanovit tzv. návrhový průtok. Postup je dosti jednoduchý - pro několik zvolených průtoků vypočteme potřebné hloubky vývaru a pokud možno je vyneseme do grafu v závislosti na průtoku. Získané body spojíme "od ruky" plynulou křivkou, jejíž maximum nám určuje návrhový průtok. Pro tento návrhový průtok pak provedeme konečný návrh rozměrů vývaru.

Příslušenství vývaru.

Každý vývar je zakončen závěrným prahem a pro lepší tlumení energie a stabilizaci vodního skoku může být opatřen odrazníky a rozražeči v různém uspořádání. Pokud jsou použity odrazníky nebo rozražeče, a přitom není použit standardní typový vývar (viz např.,), je nutné funkci tohoto příslušenství a jeho účinnost ověřit výzkumem na fyzikálním modelu, protože nevhodný návrh může funkci vývaru i výrazně zhoršit.

Závěrný práh.

Závěrný práh vývaru se kdysi navrhoval jako kolmý (viz a) na obr.), později jako stupňovitý (viz b) na obr.). Oba tyto typy nejsou podle pozdějších poznatků vhodné, protože v případě chodu splavenin může docházet k jejich ukládání v mrtvých prostorech před prahem nebo v jeho stupních, nebo i k erozi materiálu prahu obrusem splaveninami. Proto se zejména u jezů, kde může k pohybu splavenin docházet, běžně užívá závěrný práh ve sklonu 1:3 (viz c) na obr.), přes který mohou splaveniny bez problémů přecházet.  Závěrný práh může být případně opatřen rozražeči podle Rehbocka.  Za zvláštních okolností může být použit i tzv. vývar se zvýšeným prahem, kde dno odpadního koryta je níže než hřbet prahu. Toto uspořádání má výhodu menší hloubky vývaru (a tudíž menšího objemu zemních prací). Výpočet vývaru je však poněkud odlišný (je třeba odkázat na literaturu).

Odrazníky a rozražeče.

Odrazníky bývají v běžných případech umístěny v patě přelivné plochy. Jejich účelem je rozdělit přepadající paprsek na větší průtočnou plochu. Některá vodní díla jsou opatřena přelivnou plochou ve tvaru lyžařského můstku (např. V.D. Slapy či Orlík), kde přepadající voda je vlastní setrvačností vrhána do vývaru ve větší vzdálenosti od paty hráze. Odrazníky v těchto případech opět přispívají k většímu rozdělení paprsku po ploše i k jeho lepšímu provzdušení, důsledkem čehož je zase lepší tlumení energie.  Rozražeče jsou v jedné nebo více řadách pravidelně rozmístěné bloky vhodného tvaru (vzhledem k vysokým rychlostem ve vývaru hrozí nebezpečí kavitace) a velikosti umístěné na dně vývaru. Je známo i jejich umístění na závěrném prahu, navržené Rehbockem.

Vývar, neodborně též někdy vývařiště, je jedním ze základních zařízení pro tlumení energie vody přepadající přes jez, přelivné objekty přehrad a pod., případně vytékajících ze základových výpustí přehrad či jejich odpadních štol, pomocí prohloubení dna pod objektem, které slouží k vytvoření a stabilizaci zpravidla vzdutého vodního skoku, někdy též skoku s povrchovým režimem. V podstatě se jedná o prohloubení dna, které může být doplněno dalšími prvky, které podporují disipaci energie ve vodním skoku (odrazníky, rozražeče). Protože voda odtékající z vývaru vykazuje ještě značnou turbulenci, bývá za koncem prahu vývaru ještě pás těžkého záhozu z lomového kamene, chránící dno těsně za vývarem před erozí. Nejčastěji se lze setkat s vývarem půdorysu pravoúhelníku, používají se však (zejména na výtocích z odpadních štol) i vývary divergentní. Vývar musí být stavebně proveden tak, aby vydržel vysoké rychlosti vody na vstupu a značné dynamické zatížení proudící vodou. Návrh vývaru větších a velkých vodních děl bývá zpravidla přezkoušen a optimalizován hydraulickým (též hydrotechnickým) výzkumem na fyzikálním modelu.

Als Tosbecken (von "tosen") bezeichnet man im Wasserbau und Bauingenieurwesen ein bremsendes Auffangbecken für das abfließende Wasser einer Talsperre, einer Staustufe, eines Wehrs, eines Hochwasserrückhaltebeckens oder einer anders gearteten Stauanlage.


Kariéra v sociální psychologii.

Aschovy výzkumy byly zaměřené na dopad sociálního kontextu na naše vnímání a chápání světa. Jeho nejslavnější studie byly o shodách. Vyprávěl časné zkušenosti z dětství v Polsku, které měl jako inspiraci pro tuto práci. Jako malý chlapec se při oslavách Pesachu zeptal pro koho je ta sklenice vína na stole, která tam byla navíc. Bylo mu řečeno pro proroka Elijáše. Myslel si, že Elijáš to víno doopravdy pije. V očekávání měl dojem, že hladina velmi pomalu klesá.  S výzkumem začal v roce 1930, kdy se Adolf Hitler dostal k moci a společenskému vlivu, ve formě propagandy a indoktrinace. Na základě jeho studií, Asch zjistil, že propaganda je nejefektivnější, když jsou nevědomosti a strach kombinovány. Zastával názor, že "lidé hledají pravdu místo lží, a to ačkoli oni mohou být uvedeni v omyl do politováníhodných akcí lidé budou jednat v dobré cestě, po obdržení příslušného údaje."  Asch sloužil jako prezident divize osobnosti a sociální psychologie Americké psychologické asociace a jako předseda Výboru pro akademickou svobodu v roce 1957. Byl také zástupce šéfredaktora časopisu Psychological Review od roku 1957 do roku 1962, a také získal řadu ocenění, včetně Nicholas Murray Butler medaile z Columbia University v roce 1962 a významný vědecký přínos Award od American Psychological Association v roce 1967.

Prestižní návrh.

Při studiu známém jako Prestige Suggestion ( prestižní návrh) manipuloval Asch s citáty. Jedním z nich byl ""I hold it that a little rebellion, now and then, is a good thing, and as necessary in the political world as storms are in the physical."" což v překladu znamená: "Zastávám názor, že malá bouře je dobrá věc a je tu a tam potřebná jak v politickém světě, tak ve světě fyzickém". Asch ukázal, že Američtí studenti více souhlasili s tímto citátem když byl přičítán Jeffersonovi než když byl přičítán Leninovi. Lenin chtěl krev zatímco Jefferson politiku, proto Asch pomohl vyvinout hlavní pohled na moderní sociální psychologii: "chování není zodpovědné za svět tak, jak je, ale za svět jak je vnímán."

Publikace.

Aschova učebnice Sociální psychologie, která je ztělesněním jeho teorií patří mezi nejznámější práce v oblasti psychologie. Představuje v ní hlavně teorii konformity a řeší zásadní otázky týkající se lidské přirozenosti a řeší základní otázky v oblasti sociální psychologie. Používal hlavní psychologické teorie a posuzoval jejich vliv na myšlení a vyhodnocoval jejich přínosy a omezení. Po vydání tato kniha představila revoluci v myšlení a je stále vysoce relevantní k problematice sociální psychologie dnes.

Aschův test konformity.

Nejznámější Aschův experiment je test konformity z roku 1951. Samotný název konformita znamená změnu v názorech nebo chování člověka, jako důsledek reálného nebo domnělého tlaku osoby nebo skupiny osob. Vybrané osoby měli za úkol vybrat ze tří čar tu, která byla stejně dlouhá jako referenční čára a výsledek měli vyslovit nahlas před ostatními.  Experiment probíhal ve skupinkách, kde byl pouze jeden skutečný účastník a zbytek byli pomocníci Aschova experimentu. Tito pomocníci odpovídali z větší části špatně, tak aby ovlivnili úsudek zkoumané osoby. Jako stejně dlouhou čáru vybrali tu, která byla odlišná. Přičemž zkoumané osoby poté odpovídali ve větší míře špatně. Což se jednoznačně jedná o projev konformity.  Rozdělujeme tři typy sociální konformity:  Pokud se jednalo o test, který byl proveden o samotě, zkoumané osoby chybovaly zřídka kdy. Ve skupině, která odpovídala sama za sebe, neudělalo žádnou chybu 95 %. Vlivem skupinového tlaku neudělalo chybu pouze 25 %. Účastníci se chovali takto jen v případě, že ostatní odpovídali jednotně, když měli Aschovi pomocníci odpovídat správně, procento konformovaných rapidně kleslo. Opakování tohoto experimentu po 30 letech z roku 1980 přineslo odlišné výsledky. Domnívali se, že zkoumané osoby nebyly tak konformní jako v Aschově experimentu. Udávali správné odpovědi, takové jaké si doopravdy mysleli.  Proč odpovídali špatně? Většina řekla v rozhovoru se samotným experimentátorem Aschem, že nevěřila odpovědím, ale odpověděli tak proto, že nechtěli být považováni za divné. Pouze několik tázaných řeklo, že věřili skupině.

Solomon Eliot Asch (14. září 1907 Varšava – 20. února 1996) byl polsko-americký sociální psycholog židovského původu. Byl 41. nejcitovanějším psychologem ve 20. století. Zajímaly ho především problémy vytváření dojmů, získávání prestiže ve skupině či šíření konformity ve skupině. Dospěl k závěrům, že skupina či sociální celek dominuje svým částem a zásadně ovlivňuje jejich charakter – tím se zařadil do širšího proudy gestaltismu. Zdůrazňoval, že žádný akt jedince nelze pochopit bez jeho sociálního kontextu. Nejznámějším se staly jeho experimenty, které dokazovaly, jak skupina ovlivňuje názory jedince, a jak je jedinec se skupinou konformní.Jeho hlavním mentorem byl Max Wertheimer, následně byl jeho žákem Stanley Milgram.

Solomon Elliot Asch (* 14. September 1907 in Warschau; † 20. Februar 1996 in Haverford, Pennsylvania) war ein polnisch-amerikanischer Gestaltpsychologe und Pionier der Sozialpsychologie.


Průběh.

Německé letectvo napadlo Bělehrad časně v ranních hodinách dne 6. dubna 1941. Úlohu vykonala Čtvrtá peruť pod vedením Alexandra Löhra. Do operace bylo zapojeno 234 bombardérů a 120 stíhačů. Nad bělehradským nebem bylo celkem 6. i 7. dubna 484 letounů. Jejich základnami byla letiště poblíž Vídně, Grazu a Aradu.  Kromě prvního náletu dne 6. dubna 1941 v 6:30 ráno se konaly ještě další letecké údery, a to 7., 11. a 12. dubna. Bylo svrženo na 440 tun zápalných bomb. Úder na Bělehrad měl mít symbolický význam; měl být odvetou za vojenský puč z 27. března. Cílem bylo zlomit historické centrum srbské moci.  Proti Luftwaffe byla vyslána elitní Šestá stíhací peruť a mobilizována protivzdušná obrana. Dodnes není známo, kolik strojů se jugoslávskému letectvu podařilo sestřelit; dle dostupných odhadů mezi 42 a 48. Ve vzdušných soubojích zahynulo 11 jugoslávských pilotů. Základnou bělehradských letců bylo letiště v Zemunu.  Jugoslávská vláda, která byla na invazi sil Osy připravena velmi chabě, již 3. dubna vydala rozhodnutí, že v případě úderu bude nezbytné prohlásit Lublaň, Záhřeb a Bělehrad za otevřená města. V případě Bělehradu bylo tak i učiněno. Jugoslávská metropole proto nebyla (s výjimkou protivzdušných sil) bráněna; i přesto byli Němci toho názoru, že musí obsadit "Pevnost Bělehrad".

Škody.

Dle jugoslávské historiografie je často uváděná jako největší oběť bombardování budova Národní knihovny, která se nacházela na ulici Kosančićev venac a která byla německým úderem v podstatě srovnána se zemí. V budově byla uložena celá řada unikátních textů (celkem tři sta tisíc dokumentů), mnohé z nich pocházely z dob středověku.  Civilní ztráty činily dle jugoslávských odhadů 2200 - 4000 lidí (dle německých 1500 - 1700 osob). Vysoké škody byly způsobeny především stářím zástavby a nedostatečně organizovanou civilní obranou. Britský premiér Winston Churchill odhadl ve svém projevu počet obětí až na 17 000.  627 budov bylo těžce poškozeno, 1601 poničeno částečně a 6829 lehce. Starý palác byl rovněž mezi objekty, které zasáhly německé bomby, stejně tak i Palác Albánie.

Následky.

Bombardování civilního obyvatelstva a kulturních památek mělo velmi vážný dopad na místní obyvatelstvo.  V roce 1966 byl na hřbitově obětí bombardování odhalen památník letcům, kteří bránili Bělehrad před německým úderem.

Bombardování Bělehradu (srbsky Бомбардовање Београда/Bombardovanje Beograda, německý název operace: Strafgericht) bylo počáteční akcí Dubnové války, během které si nacistické Německo podmanilo jugoslávské království.

Mit den Luftangriffen auf Belgrad ("Unternehmen Strafgericht") durch die Wehrmacht begann am 6. und 7. April 1941 der deutsche Balkanfeldzug.


Život.

Jan Křtitel Vaňhal se narodil v rodině koláře Jana Vaňhala a již od raného dětství projevoval hudební nadání. První hudební vzdělání mu poskytl vesnický učitel a varhaník Kozák v Maršově. Poté se vzdělával pod vedením nechanického učitele Antonína Erbana ve hře na housle, klavír, varhany a ve zpěvu.  V 18 letech nastoupil jako varhaník do zámeckého kostela v Opočně a později přešel do Hněvčevse jako varhaník a ředitel kůru. V roce 1760 se o jeho nadání dozvěděla majitelka panství Nechanice hraběnka Schafgotschová a vzala jej do Vídně, kde mu umožnila studium u předních hudebních pedagogů té doby. Kompozici ho zde učil Carl Ditters von Dittersdorf. Vaňhal se během pěti let stal jedním ze známých hudebníků Vídně. Získal si oblibu ve šlechtických kruzích a podařilo se mu též vykoupit z poddanství.  Baron Riesch mu roku 1769 umožnil dvouletý studijní pobyt v Itálii. V Benátkách poznal Christopha Willibalda Glucka. V Římě zkomponoval dvě opery na libreta Pietra Metastasia ("Il triomfo di Clelia", "Demoofonte"), které tam také byly provedeny. Po návštěvě dalších italských měst (Bologna, Ferrara, Florencie, Neapol) se v roce 1771 vrátil do Vídně.  Po návratu mu Baron Riesch vyjednal místo kapelníka v Drážďanech. Vaňhal však nabídku odmítl. Zápasil v té době s duševní chorobou. Psychickou rovnováhu poté hledal mj. na statcích hraběte Erdödyho ve Varaždíně (jež dnes leží na území Chorvatska). Pro Varaždin zkomponoval oratorium "Umučení Páně". Do Vídně se znovu vrátil až roku 1780. Získal si proslulost jako symfonik i jako skladatel chrámové a komorní hudby. Stal se také členem prestižního smyčcového kvarteta ve složení Karl Ditters von Dittersdorf – první housle, Joseph Haydn – druhé housle, Wolfgang Amadeus Mozart – viola a Vaňhal – violoncello.  V závěru života vyučoval hudbě a stal se vyhledávaným klavírním pedagogem. Jeho klavírní skladby patří dodnes mezi dobrý pedagogický materiál. Dále komponoval, avšak jeho dílo bylo zastíněno dílem slavnějších spoluhráčů z kvarteta. Některé jeho práce byly těmto slavnějším kolegům také připisovány. Vaňhal tak trpěl pocity méněcennosti a také dalšími návaly své duševní choroby, ve kterých řadu svých prací zničil.  Na místě, kde stával Vaňhalův rodný dům byla odhalena v roce 1998 pamětní deska.

Dílo.

Jan Křtitel Vaňhal napsal za svého života 73 symfonií a více než 100 smyčcových kvartetů, 58 mší a množství dalších hudebních skladeb, z nichž jsou obzvláště ceněny instrumentální koncerty (flétnový, violový, varhanní). Jeho dílo upadlo na čas v zapomenutí. Začalo být objevováno znovu ve 20. století, kdy počínaje rokem 1971 byly v Nechanicích založeny "Vaňhalovy Nechanice" – cyklus koncertů vážné hudby. Po několika letech však tato tradice zanikla pro slabou návštěvnost koncertů.

Symfonie.

Úplný katalog Vaňhalových symfonií zpracoval Paul Bryan, emeritní profesor Duke University (USA).

Jan Křtitel Vaňhal také Johann Baptist Wanhal či dokonce van Hall (12. května 1739, Nechanice – 20. srpna 1813, Vídeň) byl český hudební skladatel druhé poloviny 18. století.

Johann Baptist Wanhal, tschechisch: "Jan Křtitel Vaňhal" (in zeitgenössischen deutschsprachigen Quellen auch "Wanhall") (* 12. Mai 1739 in Neu Nechanitz/Ostböhmen; † 20. August 1813 in Wien) war ein böhmischer Komponist.


Metabolismus.

Anaerobní metabolismus je přirozenou součástí metabolismu energie celého těla. Rychlý svalový svazek (ve srovnání s pomalým svalovým svazkem) pracuje s anaerobními metabolickými systémy, takže každý nábor rychlých svalových vláken vede ke zvýšeným výdajům anaerobní energie. Intenzivní cvičení trvající asi čtyři minuty (např. Mílový závod) může mít stále značnou anaerobní složku výdajů na energii. Intervalový trénink s vysokou intenzitou, i když je založen na aerobních cvičeních, jako je běh, jízda na kole a veslování, se účinně stává anaerobní, když se provádí nad 90% maximální tepové frekvence. Anaerobní výdej energie je obtížné přesně kvantifikovat, i když je k dispozici několik rozumných metod k odhadu anaerobní složky.  Naproti tomu aerobní cvičení zahrnuje aktivity s nižší intenzitou prováděné po delší dobu. Činnosti, jako je chůze, dlouhá pomalá jízda, veslování a jízda na kole, vyžadují velké množství kyslíku pro výrobu energie potřebné pro dlouhodobé cvičení (tj. aerobní výdaje na energii). U sportů, které vyžadují opakované krátké záběry cvičení, však anaerobní systém umožňuje, aby se svaly zotavily pro další výbuch. Proto trénink mnoha sportů vyžaduje, aby byly rozvíjeny oba systémy pro výrobu energie.  Dva typy anaerobních energetických systémů jsou: 1) vysokoenergetické fosfáty s, adenosintrifosfát a fosfát kreatinu a 2) anaerobní glykolýza. První z nich se nazývá "alaktický anaerobní" a druhý "mléčný anaerobní" systém. Vysokoenergetické fosfáty jsou skladovány v omezených množstvích ve svalových buňkách. Anaerobní glykolýza využívá výhradně glukózu (a glykogen) jako palivo v nepřítomnosti kyslíku, resp. pokud je ATP nutné při rychlostech, které převyšují aerobní metabolismus. Důsledkem tohoto rychlého rozkladu glukózy je tvorba kyseliny mléčné (nebo vhodněji její konjugované báze laktátu při biologických hodnotách pH). Fyzické aktivity, které trvají až asi třicet vteřin, se primárně spoléhají na dřívější, fosfátový systém ATP-CP. Po této době začnou převládat jak aerobní, tak anaerobní metabolické systémy založené na glykolýze.  Vedlejší produkt anaerobní glykolýzy laktátu, byl tradičně považován za škodlivý pro svalovou funkci. Dnes se má za to, že pouze tehdy, když jsou hladiny laktátu velmi vysoké. Zvýšené hladiny laktátu jsou pouze jednou z mnoha změn, které se vyskytují uvnitř a kolem svalových buněk během intenzivního cvičení, které může vést k únavě. Únava, tj. svalové selhání, je komplexní záležitost. Zvýšené koncentrace laktátu v krvi a v krvi jsou přirozeným důsledkem jakékoliv fyzické námahy. Účinnost anaerobní aktivity může být zlepšena prostřednictvím tréninku. Od poloviny 80. let probíhá diskuse o terminologii a fyziologickém pozadí konceptů prahové hodnoty pro laktát. Původní předpoklady o produkci laktátu a distribuci v organismu jsou zpochybňovány (teorie laktátové kyvadlové dopravy). Jeho příspěvek k svalové únavě je zpochybňován. Laktát je také nyní považován za pseudo-hormon (laktormon), který má kontrolní a regulační funkci. Například zásobování energií je částečně anaerobní, dokonce i v klidu a aerobní metabolické procesy zůstávají aktivní i při vysokých úrovních stresu. Heck a Beneke shrnuli v roce 2008, že prahy laktátu jako zvláštní body v křivce produkce laktátu nemají větší význam pro diagnostiku výkonu a kontrolu tréninku než jiné body na křivce.

Anaerobní cvičení je fyzické cvičení, které je natolik intenzivní, že způsobuje tvorbu laktátu. Používají ho sportovci v nevytrvalostních sportech, aby podpořili sílu, rychlost a aby budovali svalovou hmotu. Svalové energetické systémy trénované pomocí anaerobního cvičení se vyvíjejí odlišně ve srovnání s aerobním cvičením, což vede k většímu výkonu v krátkém trvání, aktivitám s vysokou intenzitou, které trvají od pouhých sekund do přibližně 2 minut. Každá aktivita trvající déle než dvě minuty má velkou aerobní metabolickou složku.

Die anaerobe Schwelle (ANS), auch als aerob-anaerobe Schwelle oder Laktatschwelle bezeichnet, ist ein Begriff aus der Sportphysiologie und bezeichnet die höchstmögliche Belastungsintensität, welche von einem Sportler gerade noch unter Aufrechterhaltung eines Gleichgewichtszustandes zwischen der Bildung und dem Abbau (der weiteren oxidativen Verstoffwechselung) von Laktat erbracht werden kann, wenn also der maximale Laktat-Steady-State (MLSS) erreicht wird. Die anaerobe Schwelle wird vor allem leistungsdiagnostisch bestimmt und in der Trainingssteuerung eingesetzt, wenn es um die Ableitung der Trainingsbereiche und andere Aspekte der Trainingssteuerung geht. Dem Training mit einer Intensität knapp unterhalb dieses Grenzwertes wird ein hoher Effekt bei der Entwicklung der Ausdauerleistungsfähigkeit nachgesagt.


Průběh.

Turnaj byl původně rozlosován bez české účasti, protože národní hokejové mužstvo Čech dorazilo do dějiště mistrovství až v den jeho začátku. Do turnaje bylo zařazeno s tím, že muselo okamžitě v den příjezdu odehrát dva soutěžní zápasy. Oba ovšem vyhrálo a druhý den mělo volno. Následně zvládlo i třetí zápas a stalo se novým držitelem stříbrného poháru. Úspěch českého mužstva byl o to pozoruhodnější, že jako jediný z účastníků nemělo ve vlastní zemi k dispozici trvalou ledovou plochu a bylo v přípravě závislé na rozmarech počasí.

Výsledky a tabulka.

Čechy – Švýcarsko 13:0 (7:0, 6:0)  15. února 1911 (16:00) – Berlín (Eispalast) Branky: J. Jarkovský 5, Šroubek 3, Jirkovský 3, Vindyš 2.  Čechy: Hamáček – Palouš, J. Fleischmann – Vindyš – J. Jarkovský, J. Jirkovský, Rublič. Náhradníci: M. Fleischmann, Šroubek.  15. února 1911 (21:45) – Berlín (Eispalast) Branky: 1. Jirkovský (as. Šroubek), 29. a 31. J. Jarkovský, 34. Šroubek – 19:45 Lange. Rozhodčí: Dufour (SUI) Vyloučení: Wahrmuth na 1 minutu.  Čechy: Hamáček – Palouš, J. Fleischmann – Vindyš – J. Jarkovský, J. Jirkovský, Šroubek. Náhradníci: M. Fleischmann, Rublič.  Německo: Bliesener – Wahrmuth, Träger – Kolliner – Lange, Kutscher, Glimm.  16. února 1911 (15:00) – Berlín (Eispalast) Branky: W. Glimm 2, Bremer, Jakemann, Hartley, Lange.  16. února 1911 (21:30) – Berlín (Eispalast) Branky: E. Coupez 2, Verbeyst, M. Deprez, Loicq – Berdes, Max Sillig, Bernard Bossi, Alfred Megroz.  17. února 1911 (16:00) – Berlín (Eispalast) Branky: J. Jarkovský 2, Jirkovský.  Čechy: Hamáček – Palouš, J. Fleischmann – Vindyš – J. Jarkovský, J. Jirkovský, Rublič.  17. února 1911 (21:45) – Berlín (Eispalast) Branky: Lange 3, Hartley 2, B. Grauel 2, Jakemann, W. Glimm, Bremer.

Soupisky.

1. Čechy Brankář: Jan Hamáček. Obránci: Jan Fleischmann, Jan Palouš. Záložník: Otakar Vindyš. Útočníci: Jaroslav Jirkovský, Jaroslav Jarkovský, Josef Rublič, Josef Šroubek, Miloslav Fleischmann. Vedení týmu: Josef Laufer a Emil Procházka. 2. Německo Brankář: Willi Bliesener Obránci: Erik Wahrmuth, Träger. Záložník: Kolliner. Útočníci: Bremer, Werner Glimm, Bruno Grauel, Charles Hartley, Hans Jakemann, Franz Lange, Kutscher. 3. Belgie Brankář: Roger van den Straeten-Ponthoz. Hráči: Fernand de Blommaert, Etienne Coupez, Maurice Deprez, Paul Loicq, Henri van den Bulcke, Clement van den Straeten, Fernand Desmeth, Jean-Paul Verbeyst, J. Cassel. 4. Švýcarsko Brankář: Ammann. Hráči: Louis Dufour, Alfred Megroz, Bernard Bossi, Max Sillig, Max Holzbauer, De Coulon, Berdes, Mellor.

2. mistrovství Evropy v ledním hokeji 1911 se konalo od 15. do 17. února v Berlíně v Německu. Jednalo se o první mistrovství Evropy v ledním hokeji pořádané za účasti národního hokejového mužstva Čech. Turnaj se hrál za účasti čtyř národních mužstev a Češi ho k překvapení všech vyhráli bez ztráty bodu. Hrací doba byla 2x20 minut hrubého času.

Die 2. Eishockey-Europameisterschaft erbrachte eine Premiere. Zum ersten Mal wurden die Spiele auf Kunsteis ausgetragen. Austragungsort war vom 15. bis 17. Februar 1911 der Eispalast in Berlin in Deutschland.


Život.

Adolf Portmann se narodil v nemajetné rodině, na studia si vydělával sám kreslením a grafickými pracemi. Po ukončení gymnázia studoval biologii na basilejské univerzitě. Promoval roku 1921, obhájil dizertační práci o systematice, ekologii a etologii vážek okolí svého rodného města. Po promoci pracoval na univerzitních pracovištích v Berlíně, Mnichově, Ženevě a Paříži, kde se seznamoval s klasickou školou kontinentální evropské biologie, jejíž se stal nejvýznamnějším představitelem. V té době se také ve Francii seznámil s mořskou biologií, která se stala jeho celoživotní láskou. V roce 1925 se Portmann vrátil na basilejskou univerzitu, kde se o rok později stal docentem. V roce 1933 se stal vedoucím tamějšího zoologického institutu. Působil jako pedagog a věnoval se také osvětové činnosti, velký ohlas měly jeho rozhlasové přednášky.  Portmannova vědecká práce se týkala především morfologie a embryologie mořských měkkýšů, srovnávací embryologie, ontogeneze obratlovců, biologické antropologie, etologie a řady dalších témat. Zabýval se též studiem významu tvarů a barev v živočišné říši, což vyústilo v možná nejzajímavější části jeho vědeckého díla.  Jeho druhá životní láska, žena Geneviève, trpěla dlouhodobou duševní nemocí, což přivedlo Portmanna k přátelství s C. G. Jungem a úvahám o smyslu existence živých bytostí a života vůbec. Titul stěžejního Portmannova díla "Nové cesty biologie" ("Neue Wege der Biologie") je inspirován Jungovými "Novými cestami psychologie" ("Neue Wege der Psychologie"). Portmannovy eseje vycházely ve sborníku učeného sdružení Eranos, který vedl Jung a po jeho smrti až do roku 1982 Portmann.

Myšlenky.

Portmann byl evolucionista a kritizoval theistické myšlenky, nebyl však striktním neodarwinistou. Nepopíral funkční aspekt vnější podoby organismů, ale domníval se, že tento funkční aspekt není vším podstatným. Portmann považoval za důležitý a nedílný aspekt života (do kterého organismy investují značné množství energie podobně jako například do rozmnožování) sebeprezentaci/sebevyjádření (něm. "Selbstdarstellung") vlastního jevu organismu (něm. "eigentliche Erscheinung").  Vlastní jev je v Portmannově pojetí to, co je na organismu vnímatelné aniž by byl poškozen, vnímatelné nikoliv pouze zrakem, ale i dalšími smysly, nejen lidskými. Je to tedy určitá část fenotypu. Vlastní jev je projevem niternosti (něm. "Innerlichkeit") organismu.

Publikace.

Dílo Adolfa Portmanna je velmi rozsáhlé. Následující tituly představují pouze výběr, klíčová díla jsou zvýrazněna:

Adolf Portmann (27. května 1897 Basilej – 28. června 1982 Binningen, Basilej-venkov) byl švýcarský zoolog, filosof, antropolog a vrcholný představitel tzv. německé autonomistické školy v biologii. Byl rektorem basilejské univerzity a vedl učený spolek Eranos.

Adolf Portmann (* 27. Mai 1897 in Basel; † 28. Juni 1982 in Binningen) war ein Schweizer Biologe, Zoologe, Anthropologe und Naturphilosoph.


Vývoj.

První prototyp He 280 V1 (DL+AS) byl dokončen a poprvé vyzkoušen ve zkušebním středisku v Rechlinu jako kluzák 11. září 1940 ve vleku za letounem Heinkel He 111. Za řízení prvního prototypu usedl Flugkapitän Paul Bader. Do 17. března 1941 provedl He 280 V1 41 bezmotorových letů, poté proběhla instalace odstředivých motorů HeS 8 A (tah 585 kg). Po 9. dubnu 1941, kdy firma Heinkel koupila podnik Hirth v Zuffenhausenu, nesly motory HeS 8 A konstruktéra Hanse-Joachima Pabst von Ohaina označení Heinkel-Hirth 001. V případě He 280 V1 šlo prozatím pouze o pozemní otestování palivové soustavy a motorových gondol. První samostatný proudový let vykonal až po druhém prototypu 1. dubna 1941, po němž pokračoval ve zkouškách. V listopadu 1942 byl přepraven do zkušebního střediska v Rechlinu, kde první prototyp v lednu 1942 procházel testy s pohonem čtyř pulzačních motorů Argus As 014 s tahem po 1,47 kN. Tyto pohonné jednotky, schopné naskočit až při určité dopředné rychlosti, způsobily nutnost dostávat He 280 V1 do vzduchu ve vleku za He 111H. Již při prvním takovém letu došlo k závadě vlečného zařízení a zkušební pilot firmy Argus Flugkapitän Schenk byl nucen stroj opustit ve výšce 2 400 m pomocí vystřelovacího sedadla, kterým byl stroj vybaven. Zapsal se tak do historie jako první letec, který tak učinil nedobrovolně v nouzi.  První samostatný proudový let He 280 proběhl 30. března 1941 s druhým prototypem He 280 V2 (GJ+CA), pilotovaným Flugbaumeisterem Fritzem Schäferem. 5. dubna 1941 do jeho kabiny usedl P. Bader, zastupující zkušební piloty Luftwaffe, aby stroj předvedl zástupcům Říšského ministerstva letectví (RLM). V létě 1942 byl vývojový program přenesen z Marienehe do Vídně-Schwechatu, kde byl V2 vybaven dvojicí proudových motorů Jumo 004 A o tahu po 8,164 kN. V červenci byla do tohoto prototypu instalována výzbroj tvořená třemi kanóny MG 151 ráže 20 mm. Dne 5. července 1942 F. Schäfer poprvé odstartoval s třetím prototypem He 280 V3 (GJ+CB). 8. února 1943 byl nucen po odtržení lopatky turbíny u pravého motoru nouzově přistát se zataženým podvozkem. Téměř nepoškozený V3 již 11. února opět létal. Nedlouho poté přejel Schäfer při startu vzletovou dráhu a letoun skončil nepoškozen v zamrzlém poli.  Další prototyp He 280 V4 (GJ+CC) poháněla dvojice proudových motorů BMW 003 A-0, pátý vyrobený He 280 V5 (GJ+CD) pak vzlétal pomocí motorů Heinkel-Hirth 001. He 280 V6 (NU+EA) s motory Jumo 004 byl testován v Rechlinu jako vzorový letoun stíhací-bombardovací verze He 280 B-1. Hlavňovou výzbroj tvořily tři kanóny MG 151 ráže 20 mm. Plánovaná výzbroj zahrnovala čtyři 20 mm kanóny MG 151/20 (později ve verzi He 280 B dokonce šest + 500 kg pum). K plánovanému bojovému nasazení ale nakonec nedošlo, přestože cvičný souboj se soudobým vrtulovým stíhačem Focke-Wulf Fw 190 znamenal pro proudový letoun jasné vítězství. Navíc se ukázalo, že souběžně vyvíjený Messerschmitt Me 262 bude mít lepší výkony a tak RLM nařídilo firmě Heinkel zastavení vývojových prací.  Prototyp He 280 V7 (NU+EB) sloužil ke zkouškám jako kluzák, později byl vybaven motory Heinkel-Hirth 001, se kterými létal do února 1944.  He 280 V8 (NU+EC) měl motýlkovité ocasní plochy a motory Jumo 004. Jeho první let proběhl 19. července 1943. Po deseti zkušebních letech byly pohonné jednotky demontovány a od listopadu 1944 osmý prototyp létal jako kluzák.  He 280 V9 (NU+ED) byl dokončen v srpnu 1943 a sloužil v Rechlinu ke zkouškám motorů BMW 003 A-1. Od května 1944 byl tento stroj vybaven motory BMW 003 E a testován na letišti Vídeň-Schwechat.

Heinkel He 280 bylo německé proudové stíhací letadlo z období druhé světové války, které mělo na svém kontě hned několik světových prvenství. Bylo totiž první svého druhu, které nebylo stavěné jen jako experimentální, a tak si mohlo dělat nárok na titul prvního bojového proudového letadla na světě, a to ještě dvoumotorového. Přestože výsledky testů byly velmi slibné a jednalo o plnohodnotný bojový stroj, nevzbudil zájem z oficiálních míst, protože tehdy se ještě vedení německé armády domnívalo, že vítězství je na dosah, a tak odmítli něco, co by nemohli ihned nasadit.

Die Heinkel He 280 war ein zweistrahliges Jagdflugzeug des deutschen Herstellers Heinkel und absolvierte ihren Erstflug mit Strahltriebwerken am 30. März 1941 (He 280 V2).


Historie.

Kolej byla založena v Cambridge na místě, kde dříve (ve 13. stol.) stávala nemocnice svatého Jana, a to na popud svatého Jana Fischera, biskupa z Rochestru a kaplana k lady Margaret. Lady Margaret však zemřela, aniž by se zmínila o založení St John ́s ve své závěti. Byla to tedy především práce Fichera, který zaručil, že škola byla založena. Musel získat souhlas od krále Jindřicha VIII, od papeže prostřednictvím Polydore Vergila a od biskupa Ely, aby potlačil náboženskou nemocnici a převedl ji na vysokou školu. Vysoká škola přijala jeho chartu 9. dubna 1511. Další komplikace nastaly při získávání peněz z pozůstalostí lady Margaret, aby se mohlo založení St John's College zaplatit. K tomu došlo až 22. října 1512, kdy se dostal k soudu dodatek paměti arcibiskupa z Canterbury. V listopadu 1512 Kancléřský soud dovolil vykonavatelům Lady Margaret, aby zaplatili za založení školy z jejího majetku. Po převzetí vykonavatelé zjistili, že většina ze starých budov nemocnice jsou neopravitelné, ale opravili a připojili kapli k nové škole. Kuchyň a síň byly přidány a velkolepá věž byla vytvořena pro vysokoškolskou pokladnici. Dveře měly být uzavřeny každý den za soumraku, aby vytěsňovali klášterní komunitu před okolním světem. V průběhu následujících pěti set let se vysoká škola rozšířila směrem na západ, směrem k řece Cam, a teď má jedenáct soudů - nejvíce z jakýchkoli Oxfordských nebo Cambridgeských škol.

Vysokoškolský život.

Budova St John's College zahrnuje kapli, sál, dvě knihovny, bar a společné prostory pro absolventy a studenty. K dispozici jsou také rozsáhlé zahrady, trávníky, sousední hřiště a půjčovna lodí. Členové školy se mohou stravovat v sále, kde se podávají tři chody na stříbrném servisu. Vysoká škola udržuje rozsáhlou knihovnu, která doplňuje univerzitní knihovny. Vlastní také své pramice, které si můžou vypůjčit studenti, profesoři či zaměstnanci.

Studium.

Každoročně vysoké školy udělují stipendia několika vysokoškolským studentům. Soutěž o tato stipendia je velmi tvrdá, vzhledem k tomu, že studenti z jakékoliv země – ne pouze členové školy - mohou podat žádost.  Motto školy je „souvent me souvient“, neboli „často si vzpomínám“.

Sportovní činnost.

St John's College má bohatou sportovní historii a těší se z mnoha úspěchů ve většině hlavních sportů, které nabízí Cambridge. The Boys Red, Rugby club ze St John's College, vyhrál titul the Division One League devět let v řadě. O titul je připravili až Jesus v roce 2010-11. Tento rugby club patří mezi nejlepší vysokoškolské sportovní týmy v historii Cambridge. Je to jeden z nejúspěšnějších sportovních vysokoškolských týmů v historii Cambridge vůbec.

St John's College je jedna z kolejí univerzity v Cambridge. Plný formální název zní "The Master, Fellows and Scholars of the College of St John the Evangelist in the University of Cambridge". Kolej byla založena v roce 1511, zakládající listinou z 9. dubna. Zřídit ji nechala Margaret Beaufort, babička krále Jindřicha VIII. z rodu Tudorovců. Mezi absolventy školy patří devět nositelů Nobelovy ceny, šest ministerských předsedů, tři arcibiskupové, dva princi a jeden svatý (Richard Gwyn (mučedník)). Mezi cíle školy patří podpora vzdělání, náboženství, vzdělávání a výzkum. St John's College je proslulá svým hudebním sborem, účastí svých studentů na široké škále mezi-univerzitních sportovních soutěží a svým květnovým plesem. V roce 2011 škola oslavila své pětisté výročí.

Das St John’s College ist ein College der Universität Cambridge, England. Es wurde 1511 von Lady Margaret Beaufort gegründet und ist nach dem Trinity College und dem Homerton College das College mit der drittgrößten Studentenschaft in Cambridge.


Historie.

Jméno města je odvozeno od zálivu, na kterém se nachází a který v roce 1792 pojmenoval George Vancouver po Siru Williamu Bellinghamovi, který měl na starost část ekonomiky britského námořnictva.  Před evropským osídlením oblasti zde pobýval indiánský kmen Lummijů a jejich sousedi, kteří všichni patřili mezi Pobřežní Sališe. První bílí osadníci přišli do oblasti v roce 1854 a o čtyři roky později vypukla Zlatá horečka ve Fraserově kaňonu, která přiměla mnoho zlatokopů a obchodníků směřovat na sever od Kalifornie. Nynější část města, Whatcom, rostl z mlynářského města v prosperující námořní přístav, který se nacházel na začátku Whatcomské stezky, jež byla mnohými používána při cestě za zlatem.  Uhlí se těžilo v okolí Bellinghamu od pradávných dob až do roku 1964. Jako první z bělochů ho objevil na severovýchodním pobřeží Bellinghamova zálivu Henry Roeder. V roce 1854 založila skupina podnikatelů ze San Francisca Uhelnou společnost Bellinghamova zálivu ("angl. Bellingham Bay Coal Company"). Důl se stal velmi hlubokým a nacházely se v něm stovky mil tunelů. Směřoval jihozápadně k zálivu, po obou březích potoku Squalicum Creek. Pracovalo v něm na 250 horníků, kteří při nejlepších letech ve dvacátých letech minulého století vytěžili až 200 tisíc tun ročně. V roce 1955 byl tento důl uzavřen.  Bellingham se stal oficiálně začleněným městem v roce 1903 kvůli vzrůstajícímu sjednocení čtyř měst, které na začátku dvacátého století obklopovala Bellinghamův záliv. "Whatcom" je nyní oblast „Starého města“ a byl založen v roce 1852. "Sehome" stálo na místě dnešního centra a bylo založeno v roce 1854. "Bellingham" ležel jižněji od obou měst a byl založen v roce 1853, stejně jako "Fairhaven", které bylo obchodním centrem a mělo svůj vlastní přístav.  V roce 1890 koupili Bellingham vývojáři z Fairhavenu. Whatcom a Sehome byla sousední města a chtěla se spojit, což se také stalo za vytvoření "New Whatcomu". V roce 1903 muselo být slovo „New“ z názvu vypuštěno, protože to zakázala státní legislatura (ve Washingtonu proto nejsou žádná města začínající na „New“). První pokusy o sloučení Whatcomu s Fairhavenem selhaly, navíc tu byly problémy se jménem plánovaného města. Obyvatelé Whatcomu nechtěli jméno "Fairhaven", zatímco obyvatelé Fairhavenu nechtěli jméno "Whatcom". Nakonec bylo rozhodnuto, že se sloučené město bude jmenovat "Bellingham", což zůstalo dodnes. Druhé hlasování tedy už sloučení povolilo, 2 163 obyvatel bylo pro, zatímco pouze 596 proti. Hlasování proběhlo bez žen, které měly ve Spojených státech právo volby až od roku 1920.  Na konci devatenáctého století bylo město spojeno třemi železničními tratěmi s většími obchodními městy Spojených států. Lesy kolem města byly vykáceny po zemětřesení, které se v roce 1906 odehrálo v San Franciscu, čímž město pomohlo město opět postavit.  V roce 1889 založil Pierre Cornwall společně se skupinou investorů společnost BBIC ("Bellingham Bay Improvement Company" – "Společnost zlepšení Bellinghamova zálivu"). BBIC investovala do různých oborů, mezi nimiž byly i námořní doprava, těžba uhlí, výstavba železnic nebo realitní kanceláře. Přestože sen společnosti o tom, že se Bellingham stane metropolí Severozápadu USA, se nikdy neproměnil ve skutečnost, její činnost byla velice důležitá pro rozvoj města do dnešní podoby.  BBIC ale nebyla jedinou společností, která měla zájem o město. Společnost "General Electric Company of New York" v roce 1897 koupila dvě tramvajové linky v Bellinghamu. O rok později se linky staly součástí železnice Northern Railway, což přimělo společnost "Electric Corporation of Boston" vstoupit na bellinghamský trh.  Díky blízkosti Bellinghamu k úžině Juana de Fucy, která městu zajišťovala dobré námořní spojení s Aljaškou, zde byl rozvinut také konzervárenský průmysl. Mnoho aljašských rybích produktů bylo přepravováno zpět do pevninských Spojených států v konzervách z Bellinghamu.

Ekonomie.

Průměrná roční mzda bellinghamských námezdních pracovníků činí 37 990 amerických dolarů, což je pod průměrem státu, který činí 44 710 amerických dolarů.  Mzdy v Bellinghamu a okrese Whatcom se snižují už třicet let, protože přibývá terciérních prací a zbytek (těžba, výroba, stavba) už nemá takový podíl na zaměstnanosti obyvatelstva. Terciér nyní zastupuje až 77% nezemědělského zaměstnání v okrese Whatcom.  Mezi lety 1989 a 1999 se zvedly příjmy průměrné domácnosti v okrese o 41%, zatímco cena ubytování o 108%. V letech 1998–2000 nestačila průměrná mzda na pronájem dvoulůžkového ubytování.  V roce 2005 byla průměrná cena prodaných domů v okrese 259 000 amerických dolarů, zatímco v oblasti Bellinghamu byla o deset tisíc vyšší. Průměrná cena prodaných domů v celém státě Washington byla 260 900 amerických dolarů.

Geografie.

Město má celkovou rozlohu 82 km2, z čehož 66 km2 je souš a 16 km2 je voda. Nejnižší nadmořská výška je na pobřeží Pacifiku. Jedním z nejvyšších bodů města je Alabama Hill, který dosahuje výšky 150 metrů nad mořem. Severně od jezera Padden a nedaleko hory North Lookout Mountain se nachází až 240 metrů vysoké kopce. Za hranicemi města se nacházejí vyšší předhůří, která stoupají okresem Whatcom až k hoře Mount Baker, kde dosahují svého vrcholu a která se při vzdálenosti jen něco málo přes 50 km od moře vypíná do výšky 3 285 metrů. Mount Baker je největší sopka v oblasti a její ledovce jsou viditelné z většiny částí města. Whatcomské jezero tvoří východní hranici města a v okolí se nachází další četná malá jezírka a mokřiny. Bellingham se nachází 80 kilometrů jižně od Vancouveru.

Podnebí.

Podnebí města je celkově mírné s průměrnými ročními teplotami 15 °C ve dne a 6,7 °C v noci. Přestože sezona dešťů může trvat až osm měsíců, většinou se zastaví na šesti. Pak je zde k vidění malebné pozdní jaro a mírné příjemné léto. Přestože průměrné roční srážky činí 885 mm, zatažené a krátké dny v zimě jsou obvyklé.  Západ okresu Whatcom se nachází ve vlhkém oceánském podnebí a v období od října do dubna zde průměrně napadne 99 mm deště.  Nicméně, léta jsou v Bellinghamu poměrně suchá. V červenci a srpnu zde prší průměrně jen v 5,7 dnech, což je v porovnání s deseti deštivými dny ve Phoenixu málo. Nedostatek vody zde není obvyklý, v některých velmi suchých létech ale vyschnou i některé velmi spolehlivé studny. Přesto bývá zdejší úroda častěji zničena přebytkem vody.  Umístění a geografie často Bellingham podrobí nezvykle krutému počasí, když chladný arktický vzduch proudí do oblasti z kanadského vnitrozemí, nejčastěji přes Fraserův kaňon. Hromada tohoto chladného vzduchu pak naráží do studené fronty z Aljašského zálivu a tvoří silné větry, led, sníh a těžké deště. Teploty pak mohou klesnout až na −18 °C, což se stalo v listopadu 2006.  Dalším meteorologickým jevem je vítr Chinook, který se objevuje na podzim. Po většinu dne proudí nezvykle teplý, stálý vítr z jihu, který dosahuje sil vichřice. Nejsilnější je tento vítr v období od prosince do ledna. V kombinaci se severozápadním větrem může způsobit tání sněhu, které pak působí problémy kanalizačním systémům.  Město má nejnižší průměrnou dobu slunečného svitu ze všech měst ve Spojených států.  Nejvyšší oficiálně měřená teplota padla v červenci 2009, kdy bylo naměřeno 36 °C.

Demografie.

Při sčítání lidu v roce 2010 žilo v Bellinghamu 80 885 obyvatel. Nejčastější rasou jsou běloši s 85 procenty, poté Asiaté s pěti procenty a původní obyvatelé a Afroameričané s jedním procentem. Sedm procent obyvatel jsou Hispánci.

Vzdělávání.

Bellingham je domovem několika vzdělávacích institucí, mezi něž patří Whatcom Community College, Bellingham Technical College, Northwest Indian College a části Trinity Western University a Western Washington University. Mezi veřejné vysoké školy ve městě patří Bellingham High School, Sehome High School a Squalicum High School.

Vláda.

V Bellinghamu je typ vlády, ve kterém má větší slovo starosta než městská rada. Starosta jez volen přímým způsobem a volební období trvá čtyři roky. Šest ze sedmi členů rady je vybráno městským wardem, jejich volební období trvá také čtyři roky. Ten sedmý člen městské rady je volen všeobecně a jeho volební období je dva roky. Volební období vrchního městského soudce je čtyři roky.  Město má svou vlastní policii a hasiče a jeho záchranná služba patří k záchranné službě Seattlu a okresu King.

Kultura.

Místní atrakce.

Přestože Bellingham je menší než sousední metropolitní oblasti, které jsou soustředěné kolem Seattlu a Vancouveru, město stále nabízí mnoho atrakcí, které jsou populární jak mezi místními, tak mezi turisty. Whatcomské muzeum historie a umění vystavuje exponáty malířství a sochařství, zaměřuje se na místní historii, koná exkurze po místních historických budovách, nabízí hodiny historie a umění místním školám a také historické plavby po Bellinghamově zálivu. Bellinghamské železniční muzeum ukazuje historii železnice v okrese Whatcom, obsahuje modelovou železnici a simulátor nákladní železniční dopravy. Americké muzeum rádia a elektřiny je unikátní místní muzeum, které obsahuje předměty z let mezi šestnáctým a dvacátým stoletím a poskytuje vzdělávací zdroje o historii elektřiny a rádiového vysílání. Muzeum také provozuje rádio KMRE-LP, které vysílá množství pořadů, které byly populární před desítkami let.  "Bellinghamský farmářský trh" je otevřen každou sobotu od začátku dubna do konce prosince. Poprvé byl otevřen v roce 1993 a nyní obsahuje až padesát prodejců, hudbu a komunitní události. Společnost také provozuje menší trh, který se koná každou středu nedaleko Fairhavenu.  Obyvatelé i turisté oceňují malebnost Bellinghamu i celého okresu Whatcom. Whatcom Falls Park je ani ne 1 km2 velký veřejný park, který obklopuje roklinu potoka Whatcom Creek a leží tak přímo v srdci města. Nachází se zde čtyři vodopády, několik mílí turistických stezek a je hlavní outdoorovou atrakcí města, která spojuje a odděluje jeho části. Mezi populární aktivity při teplejším počasí patří plavání, rybaření a turistika. Asi 50 kilometru východně od Bellinghamu se nachází lyžařské středisko Mount Baker, které je domovem mnoha světových snowboardingových šampionů a drží světový rekord pro množství sněhu, které napadlo za jedinou zimu (1998–99). Většinou se hloubka sněhu vyšplhá až na necelé čtyři metry, kvůli čemuž bývá středisko uzavřeno ještě před koncem zimy.  Jižně od města vede silnice Washington State Route 11 (také "Chuckanutská silnice"), která nabízí pěkný výhled na souostroví svatého Jana, Chuckanutské hory a malebné zálivy při pobřeží Sališského moře. V jižní části okresu Whatcom, pouze několik mil od Bellinghamu leží místa populární mezi outdoorovými nadšenci. Larrabeeův státní park je populární mezi turisty a jezero Padden mezi plavci, rybáři a golfisty. Také se zde nachází Samišské jezero. Na východě Bellinghamu leží překrásné Whatcomské jezero, které poskytuje zdroj pitné vody pro město a je zdrojem pro potok Whatcom Creek. V okolí jezer se nachází předhůří Kaskádového pohoří, do kterého patří i hora North Lookout Mountain.  Vody Georgijské úžiny a Sališského moře, které Bellingham omývají, nabízí možnost sledování velryb. Kosatka dravá je nejčastějším druhem, který se zde vyskytuje a může být často viděn jak plave nebo loví ve vodách zdejších zálivů.

Doprava.

Bellinghamské mezinárodní letiště nabízí pravidelné lety do Seattlu a Friday Harboru a také tryskové letouny do Los Angeles, San Diega, Oaklandu, Palm Springs, Las Vegas, Rena a Phoenixu. V roce 2010 začala společnost Alaska Airlines provozovat pravidelné lety na Havaj. Letiště také využívá Ministerstvo vnitřní bezpečnosti Spojených států amerických, kvůli střežení nedalekých hranic s Kanadou.  Železnice Amtrak Cascades vede městem a poskytuje denní pravidelný provoz mezi Eugene, Portlandem, Seattlem a Vancouverem. Bellinghamská stanice se nachází ve čtvrti Fairhaven. Whatcom Transportation Authority je dopravní podnik, který nabízí pravidelné autobusové spoje v celém okrese a spojuje Bellingham např. s Mount Vernonem.  Čtvrť Fairhaven je jižním koncem Aljašské námořní dálnice. Trajekty spojují zdejší přístav s městy jako Ketchikan, Juneau a Haines. Společnost San Juan Cruises poskytuje sezónní trajektové spojení mezi Bellinghamem a městem Friday Harbor na souostroví svatého Jana.

Místní hudební scéna.

Jelikož se Bellingham nachází na hlavní mezistátní dálnici a mezi dvěma velkými městy, má tak lehkou úlohu při lákání hudebníků různých žánrů. Také velký počet obyvatel v univerzitním věku přispěl k rozvoji místní hudební scény, z Bellinghamu pocházejí takové kapely, jako Death Cab for Cutie.

Zmínky v literatuře.

Román Roberta Jamese Wallera "Madisonské mosty" vypráví o fotografovi společnosti National Geographic, který pochází z Bellinghamu. Známější film stejného jména od Clinta Eastwooda, který byl stvořen na bázi románu, však tento bod vynechává.

Místní divadelní scéna.

Historické divadlo Mount Baker Theatre bylo postaveno v roce 1927 a je učebnicovým příkladem maurské architektury. Jedná se o největší budovu hereckých umění severně od Seattlu a je zařazeno do národního rejstříku historických míst.

Budoucí vývoj.

V březnu 2005 byl Bellingham magazínem "Kiplinger's Personal Finance" vyhlášen jedním z nejlepších měst pro důchodce v USA.  Bellingham zažívá obnovu realitního vývoje poté, co se zvedly ceny domů. Mohou za to zčásti také noví obyvatelé města. Aby růst počtu obyvatel stoupal, nové domy se začaly stavět po celém městě. Město zdůraznilo, že se chce podílet na vývoji možností bydlení pro všechny ekonomické skupiny lidí a zároveň zachovat bezúhonnost nynějších obyvatel. Anexe přilehlé zemědělské půdy nebo chráněných území byla snížena na minimum kvůli veřejnému zájmu o ochranu životního prostředí, stále ale bylo vyvoláno mnoho kontroverzí kvůli rozhodnutí města postavit v centru výškové budovy a rozvinout předtím nerozvinutou půdu a také kvůli nedostatku veřejných parků.  O budoucím vývoji pobřeží města si můžete přečíst zde.

Sport.

Bellingham Bells jsou zástupci baseballové scény Bellinghamu, který reprezentují v lize "West Coast Collegiate Baseball League" a hrají svá utkání na stadionu Joe Martin Field. Basketballoví "Bellingham Slam" reprezentují město v nižší soutěži "International Basketball League". Její domácí arénou je Whatcom Pavilion. "Bellingham Bulldogs" hrají americký fotbal v lize "Evergreen Football League" na stadionu Civic Field, kde hraje rovněž fotbalový tým Bellingham United FC působící v Pacific Coast Soccer League. "Chuckanut Bay Geoducks" jsou ragbyovým týmem Bellinghamu. "Whatcom Warriors" je tým mládežnického ledního hokeje, který hraje svá domácí utkání na stadionu Bellingham Sportsplex. Dříve zde hráli baseball také Bellingham Mariners, kteří hráli nižší "Northwest League". Počátky své kariéry v tomto týmu zažíval i legendární center-fielder Ken Griffey Jr., který před rokem ukončil svou skvělou kariéru v dresu Seattle Mariners v MLB.  Obyvatelé Bellinghamu si rádi užívají různých amatérských sportů, v zimě díky blízkému lyžařském středisku Mount Baker lyžování a snowboardingu a v létě jízdu na kole nebo plavbu na kajaku. Příděl sněhu, které lyžařský areál Mount Baker zažil v zimě 1998–99 je světovým rekordem (29 tisíc mm).  Western Washington University je úspěšným členem divize II asociace NCAA v šermu. "Lady Vikings" jak se zdejší tým jmenuje vyhrál celou ligu pokaždé mezi lety 2005 a 2009. Univerzita také provozuje úspěšný cyklistický program, který se v roce 2006 umístil v první pětce v USA.

Média.

Tisk.

"The Bellingham Herald" je deník vycházející v Bellinghamu. Mezi další noviny patří "The Cascadia Weekly", "The Western Front", "Whatcom Watch", "AS Review" a "The Bellingham Business Journal".

Televize.

Bellingham okres Whatcom patří do seattleského televizního trhu.

Sesterská města.

V květnu 2011 město aktivně pracovalo na zahájení sesterské spolupráce s mongolským městem Cecerleg.

Bellingham ("výsl. „Bellinhem“") je největší město a sídlo okresu Whatcom, ve státě Washington. Je to dvanácté největší město státu a nachází se na břehu Bellinghamova zálivu, ve kterém leží ostrovy Lummi a Portage a který ústí do Georgijské úžiny. Leží západně od hory Mount Baker a Whatcomského jezera, které je jeho zdrojem pitné vody a severně od Chuckanutských hor a Skagitského údolí. Centrem centra proudí potok Whatcom Creek.

Bellingham ist eine Stadt im Nordwesten des US-Bundesstaats Washington im Whatcom County, dessen Verwaltungssitz (County Seat) sie gleichzeitig ist. Die Stadt liegt am Pazifik, an der "Bellingham Bay", und hatte zur US-Volkszählung 2010 am 1. April 2010 eine Einwohnerzahl von 80.885.


Průběh.

Český tým zde obhajoval titul mistra Evropy. Nováčkem mistrovství bylo mužstvo Rakouska sestavené z pražských Němců. O titul však hráli na závěr mistrovství zbývající dva účastníci. Zápas na ledě postiženém oblevou skončil remízou, s níž se ovšem Němci nesmířili.  Termín turnaje se blížil a stále nemrzlo. Když se situace blížila katastrofě, klesl teploměr až na mínus deset stupňů. Na travnatém tréninkovém hřišti fotbalistů Slavie v Praze na Letné, kde se mělo hrát, propukla horečná činnost. Kdo měl ruce a nohy, tahal konve s vodou a kropil a kropil. Jenže půda, která ještě nestačila promrznout, sála vodu jako houba a na povrchu se i nadále skvěl trávník. Potom někdo dostal zdánlivě spásný nápad: přitáhnout hasičskou hadici a plochu doslova vodou utopit. Podařilo se, vzniklo kluziště jako zrcadlo.  Mistrovství začalo slibně. Češi porazili pražské Rakušany 5:0, Němci stejnému soupeři nadělili 4:1. Všichni čekali na finále Čechy – Německo a tušili velký zápas. V noci však přišla obleva.  Narychlo udělaná hrací plocha takový nápor nevydržela. Záplava vody nestačila promrznout až k podkladu, obleva tenké vrstvě ledu také neprospěla. Ostré brusle hráčů ji záhy prořezaly a malér byl na světě. V ledu se objevily díry a hokejisté v nich klopýtali a padali, navíc v nich občas doslova dolovali puk.  Led se postupně měnil v oraniště, ale přesto padaly branky. Němci vedli 2:1, když Češi vyrovnali. Rozhodčí gól neuznal pro posunutou branku, Němci protestovali a chystali se odejít, diváci zuřili. Procházka, který zastával funkci hlavního rozhodčího, se vrhl na led, aby Němce uklidnil, ale zakopl a jednu z nesčetných děr a jak dlouhý tak široký se roztáhl na zemi. Němci odešli.  Pořadatelé se pokusili o šalamounské řešení, Němcům branku dodatečně uznali, takže zápas skončil nerozhodně 2:2. Mistry Evropy se díky lepšímu skóre stali Češi.  Dohady o výsledku pražského šampionátu se táhly ještě dlouho. V březnu 1912 se v Bruselu konal kongres LIHG, kde podali Němci proti pražskému výsledku protest. Po bouřlivém jednání kongres rozhodl, aby se zápas v příští sezoně opakoval a Francouz Magnus, který byl pro zachování konečného výsledku pražského šampionátu, na znamení protestu rezignoval.  Opakovaný zápas se však nikdy neuskutečnil a další kongres LIHG výsledek pražského mistrovství anuloval. Mimo jiné prý i kvůli neoprávněnému startu pražského DEHG v barvách Rakouska. To totiž ještě nebylo členem LIHG, do mezinárodní federace vstoupilo až o pár týdnů později právě na kongresu v Bruselu.

Výsledky a tabulka.

Čechy – Rakousko 5:0 (2:0, 3:0)  2. února 1912 (15:30) – Praha (přírodní kluziště SK Slavia na Letné) Branky: 6. a 13. J. Jarkovský, 30. Vindyš, 33. Jirkovský, 37. Jarkovský. Rozhodčí: Kühnel  Čechy: Wälzer – Palouš, J. Fleischmann – Vindyš – J. Jarkovský, J. Jirkovský, Šroubek. Náhradníci: Hartman, F. Rublič, J. Rublič.  Rakousko: Nowak – Fritz Pipes, Teller – Franz Pipes – Nekola, Krumbholz, Schreuer.  3. února 1912 (15:30) – Praha (přírodní kluziště SK Slavia na Letné) Branky: 10. Glimm, 11. Lange, 36. Glimm, 39. Lange – 26. F. Pipes. Rozhodčí: Herites  Německo: Hohndorf – Wahrmuth, Jacob – Steinke – Lange, Glimm, Martin  Rakousko: Nowak – Fritz Pipes, Teller – Franz Pipes – Nekola, Krumbholz, Schreuer.  4. února 1912 (15:30) – Praha (přírodní kluziště SK Slavia na Letné) Branky: 10. Jirkovský, 40. Šroubek (Jirkovský) – 19. Martin, 32. Lange. Rozhodčí: Herites  Čechy: Wälzer – Palouš, J. Fleischmann – Vindyš – J. Jarkovský, J. Jirkovský, Šroubek.  Německo: Hohndorf - Wahrmuth, Jacob – Steinke – Lange, Glimm, Martin.

Soupisky.

1. Čechy Brankář: Karel Wälzer. Obránci: Jan Fleischmann, Jan Palouš. Záložník: Otakar Vindyš. Útočníci: Jaroslav Jirkovský, Jaroslav Jarkovský, Josef Šroubek - nenastoupili Josef Rublič, Miloslav Fleischmann.  2. Německo Brankář: Hohndorf. Obránci: Erik Wahrmuth, Anders Jacob. Záložník: Alfred Steinke. Útočníci: Werner Glimm, Franz Lange, Paul Martin.  3. Rakousko Brankář: Hugo Nowak. Obránci: Fritz (Felix) "Jimmy" Pipes, Hans "Niks" Teller. Záložník: Franz "Emil" Pipes. Útočníci: Jiří Nekola, Franz Krumbholz, Oskar Schreuer.

3. mistrovství Evropy v ledním hokeji se konalo od 2. do 4. února v Praze, bylo však dodatečně anulováno. Hrálo se za účasti tří mužstev jednokolovým systémem každý s každým. Hrací doba byla 2x20 minut hrubého času.

Die 3. Eishockey-Europameisterschaft wurde vom 2. bis 4. Februar 1912 in der Slavia-Eishalle in Prag in Böhmen ausgetragen, das damals noch zu Österreich-Ungarn gehörte. Das Interesse bei dieser EM war groß, sahen doch jeweils rund 5.000 Zuschauer die Spiele der böhmischen Mannschaft.


Příčiny.

Úpadek Republiky obou národů.

Dlouhodobým problémem Republiky obou národů byla rostoucí moc šlechty. Zhruba od začátku 18. století kontrolovali šlechtičtí magnáti politický i ekonomický vývoj. Zneužívali "liberum veto", paralyzovali sejm a bránili jakýmkoli reformám, které by tyto jejich "zlaté svobody" omezily. Pravomoci panovníka byly silně zredukované a pokud i sám panovník byl slabou osobností, šlechtě to vyhovovalo. To nahrávalo sousedním mocnostem. Prakticky od doby severní války byl vliv Pruska, Ruska a do jisté míry i Rakouska zásadním prvkem polské politiky. Především Rusko hledělo na úpadek Rzeczpospolite se zalíbením a podporovalo místní šlechtické rody v jejich boji za udržení svých "práv". Polsko-litevská unijní armáda byla velmi slabá (okolo 20 000 vojáků) a nemohla se postavit na odpor vojskům Ruska (okolo 300 000), Pruska a Rakouska (každá okolo 200 000) v jakémkoliv větším konfliktu.  Pokusy o reformu tohoto zhoubného systému se sice objevovaly, ale narážely na odpor jak uvnitř unie, tak i u sousedních států. V roce 1768 vznikla tzv. Barská konfederace, jejíž hlavním cílem bylo vymanit stát z vlivu Ruska a posílit pozici katolictví. Konfederace však měla spoustu odpůrců jak doma tak v zahraničí. Výsledkem bylo vypuknutí občanské války, do níž se na straně protivníků Barské konfederace postavilo i Rusko. Ačkoliv se reformisté poměrně dlouho drželi, snažili se horlivou diplomacií získat spojence v Francii, Sasku a Rakousku, nakonec podlehli převaze ruských vojsk vedených generálem Suvorovem. Vyústěním tohoto vývoje bylo první dělení Polska. V roce 1772 si Prusko, Rakousko a Rusko přivlastnily rozsáhlé oblasti polsko-litevského území. Argumentem k tomuto kroku byla údajná snaha zabránit totálnímu rozkladu státu, vnitřní a vnější nestabilitě, útlaku nekatolíků a kvazihistorické nároky na zabraná území.

Snahy o reformu.

Velká příležitost reformovat stát přišla během tzv. Velkého (neboli Čtyřletého) sejmu v letech 1788-1792. Sousedé Polska vedli různé války (Rusko-turecká válka 1787-1792, Rakousko-turecká válka 1787-1791, Rusko-švédská válka 1788-1790) a byli tudíž zaneprázdněni. Unie uzavřela roku 1790 alianci s Pruskem, která vypadala, že zabezpečí Polsko před dalším ruským vměšováním. 3. května 1791 vydal sejm ústavu, která vzbuzovala velké naděje. Ta omezila moc magnátů - mj. rušila "liberum veto", garantovala určitá politická práva měšťanstvu a mírnila nevolnictví (poskytla rolníkům ochranu státu).  Když se ruské vládnoucí kruhy dozvěděly o nové ústavě, rozzuřily se. "„Z Varšavy přišla nejhorší možná zpráva: polský král se stal téměř nezávislým.“" reagoval jeden z předních úředníků ministerstva zahraničí Alexandr Bezborodko. Prusko ústava pobouřila natolik, že sdělilo polským diplomatům, že se již necítí vázáno dohodou z roku 1790, neboť polský stát se údajně tímto zcela změnil. Ani jeden ze sousedů si nepřál, aby ústava nastartovala Polsko k obrodě a posílení, obávali se mj. i případných budoucích nároků Polska na vrácení jimi uchvácených území.

Druhé dělení Polska.

Ústava vzbudila logicky nevoli i u části Poláků - zvláště u vysoké šlechty. Mnozí magnáti, především ti napojení na Rusko, byli proti od začátku. Výsledkem jejich odporu bylo zformování tzv. Targovické konfederace. Ta ve svém prohlášení připraveném pod pečlivým ruským dohledem v Petrohradu v lednu 1792 kritizovala ústavu jako nakaženou "„demokracií, následující fatální příklad z Paříže, omezující základní práva a svobody šlechty a zavádějící do revoluce a převratu.“" Členové konfederace se ve svém prohlášení obrátili na ruskou carevnu Kateřinu II. jako na "„spravedlivou panovnici, našeho spojence a přítele, který respektuje potřeby našeho národa na blahobyt a vždy nabízí pomocnou ruku.“" Tou pomocnou rukou byla v tomto případě vojenská intervence. 18. května 1792 vyhlásilo Rusko Polsku válku. V ten stejný den vstoupily ruské jednotky do Rzecypospolite. Polské jednotky vedli generálové Józef Antoni Poniatowski a Tadeusz Kościuszko. Proběhlo sice několik menších střetů, ale k žádné větší bitvě nedošlo. Válka skončila v červenci 1792 podpisem kapitulace polským králem Stanisławem Augustem Poniatowskim, jenž doufal, že se mu podaří vyjednat kompromis diplomatickou cestou.  Královy naděje však byly brzy zmařeny. Na podzim 1793 zasedl nový mimořádný parlament zvaný Sejm z Grodna ("Sejm grodzieński"), jenž probíhal plně pod kontrolou ruských sil. Ten anuloval ústavu z 3. května 1791 a odsouhlasil další dělení polského území, které již mezi sebou dojednali zástupci Ruska a Pruska. Rusku připadlo 250 000 km2, Prusku 58 000 km2. Ani to vítězným mocnostem nestačilo. Nezávislost zbylého území byla jen iluzorní, neboť se na něm usídlily jednotky ruské armády. Členové Targovické konfederace byli zcela oprávněně považováni většinou Poláků za zrádce.

Příprava povstání.

Polští armádní důstojníci považovali kapitulaci Polska ve válce z roku 1792 jako předčasnou. Tadeusz Kościuszko, kníže Józef Antoni Poniatowski a mnozí další kritizovali královo rozhodnutí a na protest rezignovali na své funkce. Počet vojáků polské armády byl nejprve snížen na 36 000 a posléze bylo Rusy povoleno jen 15 000 mužů, což vzbudilo odpor uvnitř armády. Nespokojenost se šířila. Kościuszko, který byl v Polsku nesmírně populární, neztratil ve válce ani jednu bitvu, tudíž pro něj kapitulace znamenala velkou ránu. Rozhodl se opustit Rzeczpospolitou a v prosinci 1792 se přesunul do Lipska, kde se formovala komunita složená z polských emigrantů. Spolu s dalšími, jako byli Ignacy Potocki, Hugo Kołłątaj a Ignacy Działyński, začali plánovat povstání proti ruské nadvládě nad Polskem. V zimě 1793 se vydal do Paříže, aby zkusil zajistit spojenectví, či alespoň podporu Francie. Představitelé revolucí zmítané Francie sice s Poláky sympatizovali, ale to bylo tak vše. Odtud pomoc čekat nemohli. V srpnu 1793 se Kościuszko vrátil do Lipska. Druhé dělení Polska právě probíhalo. Kościuszko byl realista, věděl, že povstání proti třem mocným sousedům má malou šanci na úspěch, přesto se rozhodl ujmout se tohoto nelehkého úkolu. V září 1793 překročil polské hranice, cestoval, mapoval situaci a kontaktoval nespokojené důstojníky a politiky. Měl v plánu začátek povstání zatím oddálit, vydal instrukci, která kolovala po Polsku a sám zatím odjel do Itálie, kde tajně vyjednával mj. i s představiteli Vatikánu. Nicméně situace v Polsku se rapidně zhoršovala. Rusové nařídili zredukovat polskou armádu a propuštěné jednotky zařadit do svých řad. Carští agenti objevili odbojové skupiny ve Varšavě, začalo zatýkání politiků a velitelů. V březnu 1794 se Kościuszko narychlo vydal do Krakova. Bylo potřeba začít jednat, bez ohledu na nedokončené přípravy.

Průběh.

Mobilizace polského národa.

12. března 1794 odmítl generál Antoni Madaliński, velitel 1. velkopolské národní jezdecké brigády (1 500 mužů) rozkaz demobilizovat a začal přesouvat své jednotky z Ostrołęka do Krakova. Tento čin zažehl nepokoje a vzpoury proti ruským silám po celé zemi. Ruské jednotky umístěné v Krakově byly vyslány čelit Madalinskimu, což ponechalo město bez dozoru. 24. března 1794 vyhlásil Kościuszko na Hlavním krakovském náměstí všeobecné povstání, oznámil, že se staví do jeho čela a složil přísahu: "„Já Tadeusz Kościuszko přísahám před Bohem celému polskému národu..., že nebudu nikoho utiskovat, budu bránit celistvost polských hranic, získám zpět národní nezávislost a posílím všeobecné svobody...“" Byl vyhlášen "Akt povstání občanů a obyvatel krakovského vojvodství", k němuž se začali připojovat obyvatelé dalších polských měst. Text byl pravděpodobně formulován ještě v saské emigraci setrvávajícím Hugo Kołłatajem. Hlavním orgánem povstání se od května stala Nejvyšší národní rada, která sjednocovala původní místní odbojová centra.  Aby maximálně posílili slabou polskou armádu, vydali povstalci zákon o mobilizaci, který požadoval, aby každých 5 domů v Malopolsku poskytlo nejméně jednoho muže/vojáka vyzbrojeného palnou zbraní, píkou nebo sekerou a každých 50 domů jednoho jezdce. Teoreticky tak mohli shromáždit asi 100 000 pěšáků a 10 000 jezdců. Kromě této pravidelné armády bylo vyhlášeno zřízení milice. Do ní měli jít muži ve věku 18-28 let, kteří se nedostali k pravidelné armádě. Z důvodu nedostatku kvalitní moderní výzbroje vznikly oddíly vyzbrojené kosami nazývané "kosynierzy". Dále byla zavedena daň, aby si velení povstání zajistilo alespoň nějaký počáteční pravidelný příjem, tiskly se papírové bankovky a mnozí bohatší lidé dávali do povstalecké pokladny peníze a šperky. Povstalcům bylo jasné, že nemůžou uspět proti třem okolním mocnostem naráz, a proto se již před začátkem povstání snažili veškerými možnými diplomatickými cestami zajistit neutralitu Rakouska i Pruska.

Polské úspěchy.

Jakmile se o nepokojích dozvěděla carevna Kateřina II., nařídila sboru generálmajora Fjodora Děnisova zaútočit na Krakov. 4. dubna 1794 se polská (cca 5 000) a ruská (cca 3 000-4 000) vojska střetla u vesnice Racławice. Došlo k prudkému boji, v němž polští vojáci, ač hůře vyzbrojení, zvítězili. Rusové ztratili asi 800-1000 mužů, Poláci 100-250. Vítězové ukořistili i několik děl. Ačkoliv strategický význam vítězství nebyl velký, poražené ruské jednotky byly dále schopny operačního nasazení, ohlas bitvy byl zásadní. Zpráva se rychle roznesla a mnoho Poláků se následně připojilo k řadám povstalců. Polské jednotky shromážděné v oblasti Volyně, jež měly být poslány do Ruska a začleněny do tamní armády, se připojily ke Kościuszkovým silám.

Povstání ve Varšavě.

Tou dobou se ruské jednotky umístěné ve Varšavě pokusily odzbrojit polskou vojenskou posádku, což vyústilo v povstání Poláků pod vedením Jana Kilińskiho. Povstalcům nahrála neschopnost ruského velitele Josifa Igelströma a fakt, že mnoho ruských vojáků šlo neozbrojeno do kostela na svaté přijímání v rámci oslav Svatého týdne. Akce začala ve čtvrtek 17. dubna 1794 a kromě vojáků se do povstání zapojilo množství civilních obyvatel. Došlo k prudkým pouličním bojům, při nichž ruské jednotky ztratily 2 000-4 000 mužů a po dvou dnech se zbytek z původně osmitisícové okupační posádky musel stáhnout z města. K podobnému povstání došlo i v dalších polských městech. Masakr neozbrojených ruských vojáků jdoucích slavit velikonoční svátek považovali Rusové za zločin proti lidskosti, jenž je potřeba krutě ztrestat.

Povstání na Litvě.

Povstání na Litvě začalo ve Žmudi, kde nebyly přítomné žádné ruské posádky. Do čela se postavili Antoni Chlewiński a Jakub Jasiński. V noci z 23. na 24. dubna 1794 pak došlo k převratu i ve Vilně. Ruská posádka byla pobita, zajata nebo donucena opustit město. Byl vyhlášen "Akt povstání litevského národa". Hlavní podíl na akcích mělo litevské vojsko, měšťanstvo a městský plebs, jen z malé části šlechta a rolníci. Povstání zpočátku probíhalo mimo kontrolu Kościuszka a vedení polské odnože vzpoury a bylo velmi radikální. Otevřeně se hlásilo k jakobinismu a již 25. dubna zde byl popraven první zrádce. V červnu byl ale Jasiński donucen opustit Vilno a přemístit se do Varšavy. Radikalita hnutí zde byla oslabena a ústředí tak získalo větší kontrolu nad litevskými událostmi. Nicméně i kvůli tomu se ve Varšavě posílily levicové aspekty povstání a zostřily se vnitropovstalecké spory.

„Uniwersał Połaniecki“.

7. května vydal Kościuszko zákon známý jako „Uniwersał Połaniecki“ (Połaniecká proklamace), v němž omezil nevolnictví, s příslibem jeho úplného zrušení, garantoval občanská práva všem rolníkům a zaručil jim státní ochranu před zvůlí ze strany šlechty. Rolníkům, kteří vstoupí do armády, garantoval zrušení nevolnictví. Ačkoli zákon nenabyl faktické účinnosti a byl navíc bojkotován částí šlechty, nalákal mnoho rolníků do armády a stal se jakýmsi symbolem povstání. Bylo to poprvé v dějinách Polska, kdy se rolníci měli oficiálně stát součástí národa, což bylo dříve vyhrazeno téměř výhradně šlechtě.

Rusko a Prusko útočí.

Navzdory příslibům reforem, nabíráním rolníků do armády, nadšení a prvotním úspěchům, byla strategická situace Polska špatná. Kościuszkovi se sice podařilo shromáždit během poměrně krátké doby více než 15 000 mužů do své hlavní armády, ale převaha protivníků byla drtivá. Kościuszko doufal, že Prusko zůstane neutrální, ale nestalo se tak. Polský boj za svobodu národa, garance práv rolníkům a snaha o demokratizaci, to vše dráždilo Prusy stejně jako Rusy. 10. května překročilo hranice 17 500 pruských vojáků vedených generálem Francisem Favratem. Později se do čela armády postavil samotný král Fridrich Vilém II. Pruské vojsko se připojilo k 9 000 ruským vojákům operujícím v severním Polsku, jimž veleli Fjodor Děnisov a Ivan Fersen. Kościuszko se 6. června pokusil tuto armádu zastavit u Szczekociny. Tentokrát se však projevila převaha pravidelné armády vyzbrojené množstvím kanónů. Ruské a pruské dělostřelectvo způsobilo polské pěchotě těžké ztráty, a i když se Poláci bili statečně, pravidelné jednotky jezdectva a pěchoty vítězství dokonaly. Celkem Poláci ztratili asi 1 250 mrtvých, včetně několika generálů a hrdiny od Raclawic Bartosze Głowackiho. Zraněných bylo přes 700, mezi nimi i samotný Kościuszko. 500 mužů bylo zajato. Rusové a Prusové přišli asi o 1 000 vojáků zabitých a o něco menší počet zraněných. Dva dny nato byla malá polská armáda, kterou vedl generál Józef Zajączek, zdecimována v bitvě u Chelmu. Z 6 000 mužů ztratili Poláci asi 1 500, ruské síly jen zhruba 200. Zbylé polské útvary se většinou stáhly do Varšavy, kterou začali opevňovat. 15. června obsadili Prusové Krakov a v červenci obklíčily ruské a pruské jednotky Varšavu. Nicméně v srpnu vypukly nepokoje ve Velkopolsku a obě armády obléhání přerušily.

Zásah Rakouska.

Rakousko se znepokojením sledovalo situaci v Polsku. Tentokrát nehodlalo zůstat stranou, jako při druhém dělení. 30. června 1794 vstoupil rakouský sbor do vojvodství krakovského, sandoměřského a lublinského. 7. července obsadil Lublin.

Dobývání Polska.

V létě 1794 potlačila ruská armáda povstání v Litvě - Vilnius kapituloval 12. srpna. Naproti tomu povstání ve Velkopolsku dosáhlo jistých úspěchů. Polské sbory vedené Janem Henrykem Dąbrowskim pronikly k Pruskem obsazené Bydhošti a 2. října ji obsadily. Dąbrowského útvary postupovaly velmi rychle, vyhnuly se obklíčení pomalejší pruskou armádou a donutily Prusy opustit centrální Polsko. Trvalejších zisků však Poláci nedosáhli.  Rusové mezitím nasadili další sbor, kterému velel osvědčený generál Alexandr Vasiljevič Suvorov. Poláci se ho sice pokoušeli zastavit při postupu do centrálního Polska, ale utrpěli v září 1794 několik porážek (bitva u Krupčic a bitva u Terespolu). Suvorov pokračoval v postupu na Varšavu. Měl v úmyslu spojit se s jednotkami Fjodora Děnisova a Ivana Fersena. Kościuszko věděl, že pokud se ruské armády spojí, bude prakticky nemožné je porazit. Rozhodl se proto co nejrychleji napadnout a zničit Děnisova a Ferzena a následně se pokusit zastavit Suvorova. 10. října se polská a ruská vojska střetla v bitvě u Maciejowic (česky Matějovice, vesnice asi 80 km jihovýchodně od Varšavy).

Zajetí Kościuszka.

Tadeusz Kościuszko měl k dispozici jen 6 300 mužů, ale přesto se rozhodl čelit ruskému sboru, který byl téměř dvakrát silnější. Doufal, že ho ještě posílí útvar o 4 000 vojácích, který vedl Adam Poniński, ale to se vinou zpoždění poslů (nebo zrady?) nestalo. Poláci se snažili vybudovat obranná postavení u vesnice Maciejowice. Velitelství si zřídili v zámku Podzamcze. Rusové v noci překročili Vislu a začali svůj útok 10. října ráno. Rozpoutala se krvavá řež, která trvala několik hodin. Ačkoli Poláci bojovali neobyčejně srdnatě, postupně se projevila ruská převaha ve všech druzích zbraní. Polské artilérii došla munice, jízda nevydržela nápor kozáků. Ruské dělostřelectvo zmasakrovalo kartáčovou palbou i poslední zoufalý útok "kosynierow". Jízda v panice opustila bojiště, ale pěchota rozdělená na skupiny se bránila až do odpoledne. Kościuszko, pod nímž padlo několik koní, byl zraněn ranou šavlí do hlavy, probodnut kopím a nakonec zajat kozáky. Údajně zvolal „Finis Poloniae“ (Konec Polska; pravděpodobně jde jen o legendu) a pokusil se zastřelit, ale pistole nevystřelila. Krátce po bitvě dorazil Poniński se svými vojáky, ale když zjistil, že je po všem, stáhl se k Varšavě. Celkem ztratili Poláci 4 000 mužů, Rusové 2 300. Kościuszkovi nedával ruský polní felčar příliš nadějí na přežití, ale polský hrdina se uzdravoval nezvykle dobře. Byl proto eskortován do Petrohradu a uvězněn.

Boj o Varšavu.

Novým velitelem vojenských jednotek se stal Tomasz Wawrzecki, zatímco politickou moc měl generál Józef Zajączek (1752-1826). Ačkoliv ve velmi svízelné situaci, probíhaly i v hnutí odporu vnitřní boje. Hlavními soupeři byli polští jakobíni, umírněná pravice a monarchistická šlechta v čele s králem, který hrál doposud v událostech povstání jen malou roli. K těmto vnitřním rozporům docházelo prakticky od začátku, ale teď měly obzvláště destruktivní účinky. I to byla jedna z příčin, proč obránci nedokončili opevňování města. Sbor generála Henryka Dąbrowského mezitím opustil Velkopolsko a stáhnul se do Brochówa nad Bzurou, asi 60 km západně od Varšavy. Rozhodl se neposílit městskou posádku, aby polská armáda nebyla umístěná jen na jednom místě a nutila Prusy a Rusy operovat odděleně. To se však ukázalo jako neprozíravé a v podstatě zbytečné. Ruská armáda byla dostatečně silná a mohla se soustředit na rozhodný útok na hlavní město.  Ruské jednotky dosáhly 3. listopadu předměstí a okamžitě zahájily dělostřeleckou palbu na obránce. Polští velitelé předpokládali, že se jedná o začátek dlouhého obléhání, ale Suvorov zvolil jinou taktiku. 4. listopadu brzy ráno proklouzli ruští vojáci v tichosti co nejblíže k polským pozicím a zaútočili - začala bitva o Varšavu. Útok směřoval na čtvrť Praga, což bylo ještě donedávna samostatné město. Poláci disponovali asi 13 až 14 000 vojáky a několika tisíci dobrovolníky a milicí. Některé zdroje uvádějí, že šlo celkem až o 30 000 mužů. Rusové naproti tomu útočili s dobře vybavenou pravidelnou armádou o síle 23 000 mužů v čele s vynikajícím velitelem Suvorovem. Prudká bitva trvala jen čtyři hodiny. Rusové zcela ovládli bojiště. Část vojáků spolu s lehce zraněným Józefem Zajackem se stáhla do Varšavy na levý břeh Visly. Poláci ztratili asi 6 000 vojáků včetně Jakuba Jasińského.

Rzeź Pragi.

Jakmile skončila bitva o Pragu, začali se ruští vojáci částečně mstít na civilním obyvatelstvu. Tyto události vešly ve známost jako „Rzeź Pragi“. Suvorov zřejmě vydal nařízení jak se chovat k zajatcům a zároveň aby byli ušetřeni ti, kdo se povstání proti koruně neúčastnili, a také aby byly ušetřeny ženy a děti. Rusové porušili Suvorovův rozkaz a začali řež, dále ospravedlňovali tuto akci jako pomstu za masakr neozbrojených vojáků, kteří šli o Velikonocích v dubnu 1794 do kostela. Během drancování se mstili nejen vojáci carské gardy ale i záporožští kozáci. Suvorov nechal mezitím strhnout most, který spojoval Pragu a levobřežní Varšavu. aby ušetřil zbylé části Varšavy před nelítostným řáděním svých vojáků a aby se plenění nerozšířilo na většinu města, stejně jako požár který se začal v dřevěné Praze rychle šířit. Výsledkem den a noc trvajícího řádění soldatesky bylo mnoho tisíc mrtvých (obvykle se udává 7 000 až 20 000) civilistů. Ovšem většina zajatých vojáků i ozbrojených civilistů bylo po bitvě propuštěno do svých domovů. Sám Suvorov napsal, že "„celá Praga byla posetá mrtvými těly, krev tekla proudem.“"

Konec bojů.

Zbylé polské jednotky byly demoralizované a do 8. listopadu buď opustily Varšavu nebo se vzdaly. 9. listopadu vstoupila ruská armáda do levobřežní Varšavy, den předtím obsadily rakouské jednotky Radom. 16. listopadu kapitulovaly před generálem Fjodorem Děnisovem zbytky polských vojsk vedené Tomaszem Wawrzeckim u Radoszyc. Povstání skončilo.

Důsledky.

Třetí dělení Polska.

Bezprostředním důsledkem prohraného povstání bylo třetí a na 123 let definitivní rozdělení Polska (pomineme-li krátkou existenci "kvazisamostatného" Varšavského knížectví za napoleonských válek). Vítězné mocnosti se rozhodly, že vymažou toto „hnízdo nepokojů“ z mapy. V říjnu 1795 se sešli diplomaté Ruska, Pruska a Rakouska a dojednali základní podmínky rozdělení. Formální dohoda byla podepsána až 26. ledna 1797 v Petrohradě. Rusko opět získalo největší území, nicméně počtem obyvatel si byly rozdělené oblasti téměř rovny. Tentokrát ani nebylo třeba, aby si mocnosti vynutily souhlas s dělením na nějaké loutkové vládě, jakákoliv polská státnost a tím i politická reprezentace již nebyla více uznávána. Polský král Stanislaw Poniatowski byl donucen abdikovat a stal se faktickým zajatcem Kateřiny II.

Kościuszkovo povstání (polsky "Insurekcja kościuszkowska") byla vzpoura proti snaze Pruska a Ruska zcela rozložit a následně anektovat zbytek Republiky obou národů. Odpor vedl generál Tadeusz Kościuszko, po němž je povstání pojmenováno. Došlo k němu v roce 1794, a i když zaznamenalo zpočátku jisté úspěchy, bylo následně tvrdě potlačeno ruskými a pruskými vojsky. Výsledkem bylo třetí a definitivní rozdělení Polska, které na 123 let ukončilo samostatnou existenci tohoto státu.

Der Kościuszko-Aufstand () war eine gegen die Teilungen Polens gerichtete militärische Erhebung polnischer Patrioten unter der Führung von General Tadeusz Kościuszko im Jahr 1794.


Charakteristika.

Adresa je v režimu reálných adres určena dvěma registry: segmentovým a offsetovým. Fyzická adresa je vypočítána jako součet hodnoty v segmentovém registru vynásobené 16 (tedy posunuté o 4 bity doleva) a hodnoty v offsetovém registru.  Díky přenosu tak může být výsledkem součtu až 21bitové číslo: šestnáctkově 0xFFFF0 + 0xFFFF = 0x10FFEF. Na starších procesorech Intel 8086, Intel 8088, Intel 80186 vzhledem k jejich 20bitové sběrnici je z výsledku použita hodnota omezená na 20 bitů (tj. modulo 2) a tím je možné adresovat maximálně 1 MiB operační paměti (přesně 1048576 bajtů).  Aby bylo možné využít možnosti adresace zmíněného úseku operační paměti nad hranicí 1 MiB, bylo do standardu IBM PC zavedeno rozšíření umožňující 21. adresní bit aktivovat řadičem klávesnice. Na procesorech Intel 80286 a novějších, které už měly širší adresní sběrnici (24 a více bitů), k oříznutí vrchního bitu nedocházelo, a tak bylo možné tímto způsobem v reálném režimu adresovat zmíněný malý úsek operační paměti nad hranicí 1 MiB (přesněji do adresy 1 MiB + 64 KiB − 16 bajtů, tj. do adresy 1114095) i bez pomoci triku s řadičem klávesnice. Těchto 65520 bajtů bylo označováno jako HMA ("high memory area").  Rozdílné chování u počítačů (bez podpory 21. bitu a s podporou 21. bitu) představovalo problém z hlediska zpětné kompatibility, protože některé starší programy spoléhaly na oříznutí (ignorování) vrchního bitu. Pomocí čipové sady, přesněji takzvaného hradla A20, bylo možné nastavit režimu kompatibilní se staršími procesory, ve kterém byla hodnota na adresní lince A20 udržována na nule (linka A20 představuje 21. adresovací bit).

High memory area (HMA) je v informatice označení pro metodě přístupu k 65520 bajtům operační paměti počítače nad hranicí 1 MiB v reálném režimu procesorů Intel 8086 a kompatibilních.

Der Begriff High Memory Area (HMA) bezeichnet bei einem x86-kompatiblen Prozessor die ersten 65520 Byte oberhalb der 1-MiB-Grenze. Die deutsche Übersetzung "hoher Speicherbereich" ist inzwischen ungebräuchlich geworden.


Přehled historie.

Microsoft se přesunul na PE formát s uvedením Windows NT 3.1. Všechny pozdější verze Windows (95, 98, ME) jej podporují. Je zatížený přechodem mezi systémy založenými na DOSu a NT. Např. hlavička PE/COFF stále obsahuje program MS-DOS, který implicitně zobrazí zprávu „This program cannot be run in DOS mode“ (Tento program nemůže být spuštěn v DOS módu). Formát PE se stále vyvíjí spolu s Windows – existují rozšíření jako.NET PE, 64b verze PE32+ (občas PE+) a specifikace pro Windows CE.

Technické detaily.

Soubor PE spočívá v množství hlaviček a sekcí, které společné říkají dynamickému linkeru, jak má být mapován do paměti. Protože soubor obsahuje několik různých sekcí, které potřebují různou ochranu paměti, začátek každé sekce musí být zarovnán na okraj stránky (page boundary). Např. sekce.text (kód programu) je typicky mapována jako spustitelná/pouze ke čtení (execute/readonly) a sekce.data (globální proměnné) jako nespustitelná/pro čtení i zápis (no-execute/readwrite). Nicméně, abychom se vyhnuli prázdnému místu mezi různými sekcemi, sekce nejsou na disku zarovnávány podle stránek. Dynamický linker musí mapovat každou sekci individuálně a přiřadit jí správná práva podle instrukcí v hlavičce.  Jednou ze sekcí je tzv. Import Address Table (IAT), ta je použita jako vyhledávací tabulka, pro případ, když aplikace volá funkci Windows API. Protože kompilovaný PE DLL/EXE soubor nemůže dopředu vědět, kde jsou ostatní DLL – to záleží na tom, jak byly umístěny do paměti, je potřeba použít nepřímý skok. Když dynamický linker nahrává moduly a spojuje je, zapíše všechny instrukce skoku do IAT slotů, které ukazují na aktuální umístění cílové funkce. Takto sice přidá skok navíc, za cenu vnitřního volání, ovšem snížení výkonu je většinou zanedbatelné a přinese to flexibilitu dynamických knihoven. Pokud kompiler dopředu ví, že volání bude uvnitř modulu (přes dllimport atribut), může vytvořit optimalizovaný kód, který má za následek nepřímý opkód call.  PE soubory neobsahují kód nezávislý na pozici. Místo toho jsou kompilovány s preferovanými bázovými adresami a všechny adresy generované kompilátorem/linkerem jsou pevně dány. Pokud PE soubor nemůže být nahrán na preferovanou pozici (protože je už obsazena jiným programem), operační systém změní bázové adresy (provede tzv. rebasing). Rebasing zahrnuje přepočítání všech absolutních adres a následnou modifikaci kódu pro použití s novými hodnotami. Loader poté porovná aktuální adresy s preferovanými a spočítá rozdíl. Ten je pak přidán k hodnotě preferované adresy a je spřažen s novou adresou proměnné. Všechna přemístění báze jsou uložena v seznamu a jsou přidána, když je potřeba, k existující poloze v paměti. Výsledný kód je nyní soukromý pro jeden proces a už jej nelze sdílet, čímž jsou ztraceny výhody DLL šetřící paměť a také se významně sníží rychlost nahrávání modulu. Z tohoto důvodu se rebasingu snažíme vyhnout a DLL od Microsoftu mají bázové adresy předpočítané tak, aby se nepřekrývaly. Z výše uvedeného vyplývá, že případě, že není třeba přepočítávat báze, je PE výhodný, ovšem v případě rebázování paměti může být použití nákladné. Opakem je ELF (spustitelný formát souborů pro GNU/Linux), který používá kód plně nezávislý na pozici a tabulku (global offset table), poskytne jednodušší použití paměti v budoucnosti za cenu času spouštění programu.

Portable Executable (PE) je souborový formát pro spustitelné soubory (EXE), objektové soubory (OBJ) a dynamické knihovny (DLL) používaný ve 32b a 64b verzích operačního systému Windows. Pojem „portable“ poukazuje na přenositelnost formátu mezi všemi 32b (a 64b) verzemi operačního systému Windows. PE formát je v zásadě datová struktura, která obsahuje informace potřebné pro zavaděč Windows: odkazy na dynamické knihovny (DLL), tabulky API export a import, resource management data a thread-local storage (TLS) data. Na operačním systému NT je PE formát použitý pro soubory EXE, DLL, OBJ, SYS a další. PE je modifikovaná verze Unixového formátu COFF.

Portable Executable beschreibt ein Binärformat ausführbarer Programme, sogenannte PE-Dateien. Es ist das Dateiformat, das bei Win32- und Win64-Systemen für ausführbare Dateien verwendet wird. Außerdem ist es das Format für ausführbare Dateien in EFI-Umgebungen. Es basiert auf dem COFF-Binärformat.


Život.

Moritz Hartmann se narodil v židovské rodině. Jeho otec byl majitelem hamru a jeho matka byla dcerou mladoboleslavského rabína Spitze. Po střední škole, kterou absolvoval v Praze, navštěvoval piaristické gymnasium v Mladé Boleslavi. V době studií vystoupil z judaismu a nadále byl bez vyznání. Na přání rodičů pokračoval ve studiu filozofiie a literatury na Karlově Univerzitě v Praze, později pokračoval na univerzitě ve Vídni. Během této doby se spřátelil s Alfredem Meissnerem a se svým pozdějším švagrem Siegfriedem Kapperem, zároveň zveřejnil své první publikace v časopise "„Ost und West“". Po ukončení studia cestoval po jižním Německu, Švýcarsku a Itálii. Později se stal vychovatelem ve vídeňských rodinách. V roce 1844 odešel do Berlína a následně pokračoval do Lipska, kde roku 1845 vydal několik vlasteneckých básní pod názvem ""Kelch und Schwert"". V obavách z následků trestního stíhání ze strany úřadů přežil události roku 1848 ve Francii a Belgii a po vydání ""Neuere Gedichte"" roku 1846 v Lipsku se vrátil domů, kde si vytrpěl krátkou dobu odnětí svobody. V roce 1846 se vrátil zpět do Berlína a v roce 1847 žil krátce v Praze. V roce 1848 byl zvolen členem německého parlamentu ve Frankfurtu nad Mohanem. V témže roce se Hartmann zúčastnil tzv. Březnové revoluce (Märzrevolution) v Bádensku a revoluce ve Vídni, které se zúčastnil společně s Robertem Blumem. Po zhroucení povstání se připojil k tzv. "parlamentního zbytku" (zbytku frankfurtského parlamentu) ve Stuttgartu a nakonec unikl do Londýna a Paříže. V roce 1849 publikoval svá dílo s názvem ""Reimchronik des Pfaffen Mauritius"", což byla satiricko politická báseň ve stylu Heina. V roce 1850 uskutečnil své cesty do Francie, Anglie, Irska a Nizozemska. V letech 1854–1859 během Krymské války byl Hartmann korespondentem německého deníku ""Kölnische Zeitung"". V roce 1860 se usadil v Ženevě, kde působil jako učitel německé literatury a historie. V roce 1865 se stal redaktorem časopisu "Frey" ve Stuttgartu a v roce 1868 spolupracoval s deníkem ""Neue Freie Presse"" ve Vídni.  V roce 1872 zemřel v Oberdöblingu poblíž Vídně a pohřben byl na vídeňském židovském hřbitově.

Moritz Hartmann (15. října 1821 Trhové Dušníky – 13. května 1872 Oberdöbling u Vídně), byl rakouský novinář, spisovatel a politik českého původu.

Moritz Hartmann (* 15. Oktober 1821 in Duschnik, Böhmen; † 13. Mai 1872 in Oberdöbling) war ein österreichischer Journalist, Schriftsteller und Politiker.


Hudba a styl.

Felix Mendelssohn-Bartholdy složil Eliáše v duchu svých barokních předchůdců Bacha a Handela, jejichž hudbu miloval. V roce 1829 zorganizoval první provedení Bachových "Matoušových pašijí" od Bachovy smrti a napomáhal rozšíření zájmu o Bachova díla. Pro publikaci v Londýně připravoval výukové vydání některých z Handelových oratorií, která oproti Bachovi v Anglii nikdy nevyšla z módy. "Eliáš" je modelován podle oratorií těchto dvou barokních mistrů, ale svou lyričností a používáním barevného orchestrálního a sborového stylu jasně odráží Mendelssohnova vlastního génia jako raně romantického skladatele.  "Eliáš" je zkomponován pro čtyři sólisty (basbaryton, tenor, alt, soprán), kompletní symfonický orchestr, včetně pozounů, ofiklejdy a varhan a velký sbor, který zpívá obvykle čtyři, příležitostně i osm nebo tři (pouze ženské) hlasy. Titulní roli napsanou pro basbaryton při premiéře zpíval rakouský bas Joseph Staudigl.  Mendelssohnovy diskuse na konci 30. let 19. století o tvorbě oratoria o proroku Eliáši s přítelem Karlem Klingemannem, který napsal libreto pro Mendelssohnovu komickou operetu „Cizincův návrat“ (), daly vzniknout částečnému textu, který však Klingemann nebyl schopen dokončit. Mendelssohn pak se obrátil na Julia Schubringa, libretistu svého dřívějšího oratoria "Svatý Pavel", který rychle zavrhl Klingemannovo dílo a vytvořil vlastní text kombinující příběh Eliáše z první a druhé knihy královské a knihy Žalmů. V roce 1845 si Birminghamské hudební trienále objednalo oratorium od Mendelssohna, který spolu se Schubringem dovedl text do výsledného tvaru, a v letech 1845 a 1846 složil oratorium na text v němčině. Text pak nechal rychle přeložit do angličtiny od Williama Bartholomewa, který byl nejen básníkem, ale také skladatelem, a mohl při překladu pracovat i s partiturou. Oratorium mělo premiéru v anglické verzi. Německá verze měla premiéru až několik měsíců po Mendelssohnově smrti na jeho narozeniny 3. února 1848 v Lipsku pod vedením Nielse Wilhelma Gade.

Biblické vyprávění.

Mendelssohn použil biblické příběhy týkající se Eliáše, které jsou v původní první a druhé knize královské vyprávěny v poněkud lakonické formě, pro vytvoření intenzivně dramatických scén přidáním několika příbuzných biblických textů, většinou převzatých ze Starého zákona. Ty byly bezpochyby dobře přizpůsobeny chuti Mendelssohna a je v nich místy rozpoznatelná jeho viktoriánská sentimentalita.  Jednou z epizod je vzkříšení mrtvého syna vdovy, u které se Eliáš skrýval. K dramatickým epizodám patří souboj bohů, ve kterém Hospodin přijme nabízenou oběť ve sloupu ohně poté, co řada stále frenetičtějších modliteb proroků boha Baala neuspěla. První dějství je zakončeno poděkováním za dešť, který přinesly vyprahlému Izraeli Eliášovy modlitby. Druhé dějství zobrazuje Eliášovo stíhání královnou Jezábel, Eliášův odchod do pouště, zjevení Boha Eliáši, Eliášův návrat a jeho nanebevstoupení na ohnivém voze. Dílo končí proroctvím a chválou.

Struktura.

Rozsáhlé dílo trvající více než dvě a čtvrt hodiny je rozděleno na dvě dějství, jednotlivé části jsou rozepsány v tabulkách níže s úvodním textem každé části v němčině a angličtině, odkazem na zdroj textu, a hlasy, které zpívají příslušnou část. Dramatické akce jsou zvýrazněny barevným pozadím.  Dílo začíná proroctvím Eliáše, že Izrael postihne velké sucho za hříchy jeho vládců i lidu; proroctví je zdůrazněno třemi tritónovými poklesy. Následuje ouvertura ve formě fugy, která ústí attacca do první sborové části „Pomoz pane!“. Sbor funguje jako lid (), ale také komentuje děj jako sbor v řeckých dramatech. Sbor zpívá většinou čtyři hlasy SATB, někdy i 8 hlasů. Sólisté jsou Eliáš (baryton); soprán (S) zpívá vdovu, jejího syna a anděla II; alt (A) zpívá anděla I a královnu; a tenor (T) zpívá part Abdiáše a Achaba. Mendelssohn počítal s několika sólisty; dvěma soprány v části 2, dvěma alty v části 35, ale dílo je často prováděno pouze se čtyřmi sólisty.  V některých částech jsou použity základní formy oratoria, jako například recitativ a árie, ostatní používají pro dosažení dramatického efektu hybridní kombinace, jako například recitativ se sborem. Narativní pasáže z knihy Královská jsou v tabulce vyznačeny zeleným pozadím.

Přijetí.

Eliáš byl v době své premiéry nadšeně přijat; po úspěšném prvním uvedení díla bostonským Handelovým a Haydnovým společenstvím v únoru 1848 byl na jaře téhož roku uveden ještě osmkrát. Saský princ Albert v roce 1847 do libreta "Eliáše" vepsal: „vznešenému umělci, který, obklopen Baalovými vyznavači nepravdivého umění, byl schopen, jako druhý Eliáš, svým géniem a pílí zůstat věrný službě skutečnému umění.“ Někteří kritici, včetně G. B. Shawa dílu drsně vytýkali, že přes svou řemeslnou dokonalost a krásu není, na rozdíl od děl Bacha, Handela, Beethovena a Mozarta, obrazem opravdové náboženské inspirace, ale podsouvá sebe sama jako emocionální náboj náboženství. Přitom kritizovali dílo pro údajný konvenční pohled a nesmělý hudební styl. V polovině 20. let 20. století bostonský hudební kritik Henry Taylor Parker popsal, jak publikum zíralo při posledním provedení vzhůru: „Kolik z těch očí tam mířilo ve vytržení a kolik sledovalo čtyři nefungující světla na centrální stropní růžici?... "Eliáš" je zoufale, strašně, neodčinitelně středoviktoriánský.“  V anglicky mluvících zemích si "Eliáš" udržoval setrvalou popularitu, v Německu byla oblíbenost díla kolísavá. Mnoho posluchačů mělo na začátku 20. století pocit, že hudba je příliš romantická. V období nacismu byl "Eliáš" spolu s ostatními díly Felixe Mendelssohna zakázán a po druhé světové válce se jen pomalu vracel na koncertní pódia. V současnosti je však "Eliáš", spolu s oratoriem Paulus (Svatý Pavel) opět nedílnou součástí hudebního života. Díky svému dramatickém oblouku a úchvatným sborům je oblíbený zvláště u amatérských sborů a někteří jej považují za vrchol Mendelssohnova díla.  Mendelssohn napsal sopránový part v "Eliáši" pro 'švédského slavíka', Jenny Lindovou. Lindová byla tak zničena skladatelovou předčasnou smrtí v roce 1847, že se následujího roku necítila schopna part zpívat. K dílu se vrátila v Exeter Hall v Londýně na konci roku 1848, přičemž věnovala částku tisíce liber šterlinků na zřízení Mendelssohnova stipendia. Poté, co se Arthur Sullivan stal prvním příjemcem Mendelssohnova stipendia, povzbuzovala jej v jeho další kariéře.  Charles Salaman upravil část „Ten, který vytrvá do konce, bude spasen“ z "Eliáše" jako hudbu pro Žalm 93 (Adonai Malakh), zpívaný o většině pátečních nocí při šabatových obřadech londýnské komunity španělských a portugalských židů.

Eliáš (, ), Op. 70, MWV 25, je oratorium o životě starozákonního proroka Eliáše od Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, které mělo premiéru v roce 1846 na Birminghamském hudebním trienále.

Elias op. 70 (MWV A 25) ist ein Oratorium von Felix Mendelssohn Bartholdy über die Geschichte des biblischen Propheten Elias. Nachdem der Stoff Mendelssohn zehn Jahre beschäftigt hatte, wurde das Werk am 26. August 1846 beim "Birmingham Triennial Music Festival" in Birmingham uraufgeführt. Es zählt bis heute zu den bekanntesten Werken des Komponisten.


Historie.

V období 1600–1900 byl pro skupinu válečných lodí, jež bránily vody Lamanšského průlivu používán název "Channel Fleet".  Během 1. světové války byla Home Fleet sloučena s "Atlantic Fleet", čímž vznikla takzvaná "Grand Fleet". Největší námořní bitvou tohoto uskupení byla bitva u Jutska, kde se Grand Fleet utkala s německou "Hochseeflotte". Šlo o jedinou bitvu této války, v níž se utkaly hlavní síly britského a německého loďstva.  V meziválečném období Britové, jak už bylo řečeno, opět vzkřísili tradiční jméno Home Fleet. Flota, jejímž prvním velitelem se stal admirál sir John Kelly, sestávala z vlajkové lodi HMS "Nelson", dalších pěti bitevních lodí, dvou bitevních křižníků, tří křižníků, sedmadvaceti torpédoborců, šesti ponorek, dvou letadlových lodí a dalších plavidel.  Za druhé světové války představovala Home Fleet hlavní bojovou sílu Royal Navy v Evropě. Na začátku války jí velel admirál Sir Charles Forbes, jehož vlajkovou lodí byl také HMS "Nelson". Flota měla svoji mateřskou základnu ve Scapa Flow. Jejím hlavním úkolem bylo zabránit německé "Kriegsmarine" ve vyplutí ze Severního moře. Nejcitelnějšími ztrátami loďstva za druhé světové války bylo potopení bitevní lodi "Royal Oak", torpédované v bezpečí Scapa Flow německou ponorkou, a potopení pýchy britského námořnictva bitevního křižníku "Hood" následkem zásahu z německé bitevní lodi "Bismarck". Poté přemístila Home Fleet svoji základnu do Firth of Clyde.  Velitelé Home Fleet za druhé světové války:  Po druhé světové válce se Home Fleet navrátila k plnění svých úkolů v obraně výsostných vod Spojeného království. K nim v době studené války přibyla ještě ochrana severního Atlantského oceánu před Sovětským svazem, kterou flota vykonávala ve spolupráci se silami NATO.

Home Fleet je tradiční označení floty britské Royal Navy, jejímž úkolem je námořní obrana výsostných vod Velké Británie. Námořní svaz tohoto jména vznikl v roce 1932 přejmenováním tehdejší "Atlantic Fleet" po Invergordonské vzpouře v Královském námořnictvu v roce 1931.

Home Fleet (deutsch Heimatflotte) ist die traditionelle Bezeichnung für die Flotte der Royal Navy, die zum Schutz der Hoheitsgewässer Großbritanniens dient.