Geografie.

Leží v nadmořské výšce 240 metrů v severní části pouště Negev, nedaleko od jihozápadního okraje Judských hor respektive jejich části, která je nazývána Hebronské hory ("Har Chevron"). Jde o aridní oblast, která ale díky trvalému zavlažování má v okolí kibucu ráz zemědělsky využívané krajiny. Krajina má mírně zvlněný reliéf, kterým prostupují četná vádí, východně od kibucu je to vádí Nachal Šikma.  Obec se nachází 30 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 70 kilometrů jižně od centra Tel Avivu, cca 58 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 21 kilometrů severně od města Beerševa. Bejt Kama obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Jižním směrem ovšem začínají oblasti se silným zastoupením arabské (respektive beduínské) populace, zejména lidnaté město Rahat, které leží jen 5 kilometrů odtud.  Bejt Kama je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 40, ze které tu odbočují lokální silnice 293 a 264. Východně od kibucu probíhá železniční trať z Tel Avivu do Beerševy, která tu ale nemá stanici. Ve výstavbě je úsek dálnice číslo 6 (takzvané "Transizraelské dálnice").

Dějiny.

Bejt Kama byl založen v roce 1949. Zakladateli byla skupina Židů z Maďarska napojených na mládežnické sionistické hnutí ha-Šomer ha-ca'ir. K nim se přidaly i další skupiny tvořené Židy z Polska, Francie a Argentiny. Zpočátku se osada nazývala (ספיח)- Safijach. Nynější název odkazuje na biblický citát z Knihy Izajáš 17,5: „"Bude tomu, jako když se při žni sklízí obilí, když se do náručí shromažďují klasy, jako když se klasy posbírají v dolině Refájců"“  Místní ekonomika je orientována na zemědělství (polní plodiny, produkce mléka) a průmysl. V kibucu funguje mateřská škola, regionální základní škola Nicanej ha-Negev (ניצני הנגב), společná jídelna, společenské středisko, knihovna, sportovní areály, zdravotní středisko a zubní ordinace a obchod. Vesnice prochází od roku 2006 stavební expanzí, v jejímž rámci je tu nabízeno 138 parcel pro výstavbu rodinných domů. V rámci nové obytné čtvrti se plánuje i výstavba plaveckého bazénu.  Jižně od vesnice sídlí úřady Oblastní rady Bnej Šim'on.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Bejt Kama Židé - cca 1300 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 1400 osob).  Jde o menší obec vesnického typu s populací, která po roce 2005 skokově narostla. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1353 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 8,3 %.

Bejt Kama ( בֵּית קָמָה, doslova „"Dům obilí"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Bet Qama, přepisováno též Beit Kama) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Bnej Šim'on.

Bet Kama (hebräisch: בית קמה) ist ein Kibbuz im nördlichen Negev, sowie im Südbezirk von Israel. Er fällt unter die Zuständigkeit der Regionalverwaltung B’nei Schimon. Bet Kama hatte Einwohner.


Biografie.

Dětství.

Narodil se na americké vojenské základně v německém Frankfurtu v roce 1985. Jeho otec je afroameričan a matka běloška. Když mu bylo osm měsíců rodina se přestěhovala do Fayetteville v Severní Karolíně. Brzy po přestěhování jeho otec opustil rodinu. Vystudoval střední školu Terry Sanford High School ve Fayetteville a poté i newyorskou St. John's University, kde studoval obchod a management.

Hudební kariéra.

Počátky.

S rapováním započal ve čtrnácti letech, kdy mu byl mentorem jeho bratranec J. Money. Později prohlásil, že jeho styl je inspirovaný Tupacem, Nasem a Eminemem. O rok později začíná i s producentskou tvorbou. V sedmnácti letech se snaží proslavit na internetu pod pseudonymem "Therapist".

Mixtapy a smlouva s Roc Nation (2007–2010).

Svůj první nezávislý mixtape vydal v roce 2007 pod názvem "The Come Up". Roku 2009 nahrál píseň "Lights Please", která byla příčinou zisku smlouvy s Jay-Zýho nahrávací společností Roc Nation. V červnu 2009 zde vydal mixtape s názvem "The Warm Up".  Publicitu získal po spolupráci na Jay-Zýho písni "A Star is Born" z alba "The Blueprint 3". Také hostoval na písních rappera Wale. Roku 2010 hostoval na albech či mixtapech dua Talib Kweli & DJ Hi-Tek, rappera B.o.B a zpěvačky Keri Hilson. Také vydal svůj třetí mixtape nazvaný "Friday Night Lights".

Cole World: The Sideline Story (2011).

V červnu 2010 vydal první singl z alba nazvaný "Who Dat", který se umístil na 93. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Jako promo singl byla v červnu 2011 vydána píseň "Work Out", ta se v US hitparádě umístila na 13. příčce. K propagaci alba zdarma zveřejňoval sérii EP s názvem "Any Given Sunday". Na začátku září 2011 byl vydán druhý oficiální singl "Can't Get Enough". Album "" bylo vydáno 27. září 2011. V první týden se v USA prodalo 218 000 kusů. Album debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200. V prosinci 2011 album získalo certifikaci zlatá deska od společnosti RIAA. Celkem se v USA prodalo 772 000 kusů alba. V únoru 2016 RIAA změnila pravidla udělování certifikací a nově do celkového prodeje započítávala i audio a video streamy. Díky tomu album získalo certifikaci platinová deska.

Born Sinner (2012–2013).

V říjnu 2011 oznámil, že již nahrává své druhé album, pro které využije i písní nahraných pro svůj debut. Album mělo být vydáno v červnu 2012. Nakonec bylo odloženo na pozdější datum vydání, kterým se stal 28. leden 2013, tehdy oznámil i název alba "Born Sinner". K propagaci alba v únoru zdarma vydal EP "Truly Yours". V únoru 2013 zveřejnil první singl "Power Trip" (ft. Miguel), který se vyšplhal na 19. příčku v Billboard Hot 100. V dubnu 2013 bylo stanoveno datum vydání na 25. června 2013, ale nakonec bylo vydáno již 18. června 2013. O první týden prodeje se v USA prodalo 297 000 kusů alba, čím obsadilo druhou příčku v žebříčku Billbard 200. Celkem se v USA prodalo okolo 747 000 kusů alba. I toto album získalo v únoru 2016, díky změně pravidel RIAA, certifikaci platinová deska.

2014 Forest Hills Drive (2014–2015).

V lednu 2014 jeho imprint label Dreamville Records podepsal smlouvu o distribuci s Interscope Records, k oslavě vydal společný mixtape labelu "Revenge Of The Dreamers".  Dne 16. listopadu 2014 zveřejnil video, ve kterém oznámil vydání svého třetího studiového alba s názvem "2014 Forest Hills Drive". Album bylo vydáno 9. prosince 2014, a to bez předchozího vydání singlů a jen s malou propagační kampaní. Téhož dne byly vydány dva singly, a to písně "Apparently" (58. příčka) a "G.O.M.D.". Do amerického žebříčku se však po vydání alba dostaly i jiné písně než singly, a to "Wet Dreamz" (61. příčka) a "No Role Modelz" (50. příčka). V první týden prodeje se v USA prodalo 353 500 kusů alba, a tím debutovalo na první příčce. Album získalo ocenění zlatá deska. Celkem se v USA prodal jeden milion kusů alba a tím se stalo jeho prvním, které získalo platinovou certifikaci. V říjnu 2016 se album díky streamům stalo 2× platinovým.  V lednu 2016 vydal exkluzivně na streamovací hudební službě Tidal live album "". Album bylo nahráno na koncertu v rodném Fayetteville v Severní Karolíně. Za první dva týdny se alba prodalo 16 000 kusů (45 000 ks i po započítání streamů).

4 Your Eyez Only (2016).

Dne 1. prosince 2016 Cole na sociální sítě překvapivě vyvěsil obal svého nového alba s názvem "4 Your Eyez Only" a sdílel odkaz na předprodej alba na iTunes. Album o deseti písních bylo vydáno 9. prosince 2016, přesně dva roky po albu "2014 Forest Hills Drive". Stejně jako ono je celé bez hostů. S předchozí albem sdílí rovněž stejnou marketingovou taktiku překvapivého vydání. V první týden prodeje se v USA prodalo 362 000 ks (492 000 ks po započítání 176 milionů streamů). J. Cole tím opět dosáhl první příčky v žebříčku Billboard 200. Po vydání alba se všech deset písní umístilo do 40. místa žebříčku Billboard Hot 100, nejlépe si vedly písně "Deja Vu" (7. příčka), "Immortal" (11. příčka) a "Neighbors" (13. příčka), ačkoliv nešlo, alespoň zprvu, o singly, jedná se o jeho do této doby nejlépe umístěné písně. Do žebříčku se dostaly také dvě písně z jeho "Eyez" dokumentu, který byl vydán spolu s albem; jedná se o písně "False Prophets" a "Everybody Dies". V lednu 2017 bylo album oceněno certifikací zlatá deska. V dubnu 2017 získalo certifikaci platinová deska.

KOD (2018–...).

Vydání pátého studiového alba s názvem "KOD" (zkratka pro Kids on Drugs, King Overdosed a Kill Our Demons) bylo oznámeno bez dřívější propagace 16. dubna 2018. Vydáno bylo 20. dubna 2018. Album je opět bez hostů. V seznamu písní se sice objevuje kiLL Edward, jde však pouze o alter ego J. Colea. Album během prvního dne zlomilo rekord zpěváka Drakea na streamovací službě Apple Music, během prvního dne zaznamenalo 64,5 milionů streamů. Na streamovací službě Spotify během prvního dne zaznamenal 36,7 milionu streamů. Album debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200 se 397 000 prodanými kusy (po započítání streamů). V květnu byl vydán první singl s názvem "KOD" (10. příčka). Po vydání alba se v žebříčku Billboard Hot 100 umístilo všech 12 písní, nejlépe písně: "ATM" (6. příčka), "Kevin's Heart" (8. příčka), "Photograph" (14. příčka), "Motiv8" (15. příčka) a "1985" (20. příčka). Do konce roku 2018 se alba prodalo celkem 981 500 ks.  V lednu 2019 oznámil plánované vydání třetího společného alba svého labelu Dreamville Records s názvem "Revenge of the Dreamers III". Dalším oznámením bylo nahrávání komerční mixtape "The Off Season". V lednu 2019 vydal singl "Middle Child" (4. příčka).

Jermaine Lamarr Cole (* 28. leden 1985, Frankfurt nad Mohanem, Německo), spíše známý jako J. Cole, je americký rapper a hudební producent. Také je zakladatelem labelu Dreamville Records.

Jermaine Lamarr Cole (* 28. Januar 1985 in Frankfurt am Main, Deutschland), bekannt unter seinem Künstlernamen J. Cole oder auch King Cole, ist ein deutsch-amerikanischer Rapper und Musikproduzent. Er war der erste Künstler, der von Jay-Zs Plattenlabel "Roc Nation" unter Vertrag genommen wurde.


Popis hry.

Hráč ovládá z pohledu třetí osoby jednu ze dvou hlavních postav, přičemž je může kdykoliv střídat a může si natáčet pohled v celém 360° záběru, dále může interagovat s ostatními postavami, s předměty i s nepřáteli prakticky stejně jako v původní Final Fantasy XIII.  Hráč s dvojicí hrdinů prochází různá místa v různých časech, propojených časoprostorovými portály. Daná místa jsou vykreslena proporcionálně s postavami. Cestuje se buď pěšky, nebo na chocobovi. Některá místa lze navštívit opakovaně v různých časech, jiná místa lze navštívit v alternativní realitě, jež vznikla zásahem do časové osy. Dvojice putuje časem prostřednictvím "Křižovatky věků (angl. Historia Crux)", ke které má přístup neustále. Do lokací v jednotlivých časech se dostanou po splnění úkolů důležitých pro děj, a to nalezením speciálních artefaktů aktivujících potřebné brány času. V případě opětovné návštěvy některé lokace v čase se objeví u brány, kterou naposledy odešli. Dále má hráč možnost lokaci restartovat za pomocí pečetě, aby veškeré úkoly mohl splnit znovu či mohl vyzkoušet v nabídce reakcí při rozhovorech s NPC jiné volby.  Hra se během průchodu automaticky ukládá při vstupu do Křižovatky věků přes bránu času, na pevně stanovených místech, anebo má hráč možnost uložit hru manuálně. Ukládací stanice z Final Fantasy XIII zmizely, místo nich slouží jako obchod s lektvary, se zbraněmi, s doplňky a materiály k vylepšení zbraně a doplňků záhadná chocobí žena jménem Čokolína "(Chocolina)". Užitečnou pomůckou je "Datalog," v němž jsou k dispozici popisy důležitých postav, nepřátel, navštívených míst, děje třináctého dílu, nedávných událostí a dalších důležitých informací. Při interakci s NPC se někdy aktivuje systém "Okamžitá volba (Live Trigger)", kdy hráč vybírá reakci postavy při konverzaci. Mnoho z těchto rozhovorů při Okamžité volbě nelze opakovat, pokud člověk lokaci nevyresetuje. Při průchodu hrou bude hráč řešit paradoxy, například v Časové trhlině, jež mají formu hlavolamu nacházejícího se v neznámé dimenzi.

Krystárium.

Krystárium (angl. Crystarium) je systém vývoje postav, jenž je složen z šestice krystalů. Každý reprezentuje jednu ze šesti rolí postav a obsahují jednotlivé úrovně vývoje na lineárních deskách s uzly, které obsahují vylepšení statistik postavy. Patří mezi ně síla, magie, životy, a také dovednosti. Pokud hráč zabere určitý počet uzlů v krystáriu, je automaticky rozšířeno a hráč může zvolit některé z rozšíření: Zvýšit nosnost u doplňků výbavy, rozšířit stupnici ATB, vylepšit stávající roli, nebo odemknout novou roli. Hráč se pohybuje po krystalu podobným způsobem

Bojový systém.

Systém soubojů je téměř stejný jako ve Final Fantasy XIII, tedy ve formě ATB ("Active Battle System"), kdy se postavám (přátelským i nepřátelským) v průběhu bitvy doplňuje stupnice akcí, které lze volit z menu, nebo je lze nechat vybrat automaticky. Na stupnici ATB jsou na začátku hry tři pole na zadání akcí, jež se po naplnění stupnice vykonají. Poté se stupnice vynuluje a hráč znovu zadá další povely. Stupnici ATB lze časem rozšířit v krystáriu. V bitvě lze ovládat pouze vůdce. Druhou postavu a ochočenou příšeru ovládá umělá inteligence. Ochočenou příšeru však s výjimkou naplnění pole synchronizace k

Popis světa.

Děj Final Fantasy XIII-2 se odehrává většinou ve stejném světě jako ve Final Fantasy XIII, tedy na "Gran Pulse" a na jeho umělém satelitu "Cocoon", který je po vyvrcholení děje třináctého dílu držen obřím křišťálovým sloupem nad zemí, aby nedopadl na povrch Gran Pulse a nevyhladil takovým impaktem veškerý život na obou tělesech. Žijí zde dvě formy inteligentního života: lidé a "Fal'Cie (výslovnost: falsí)". Fal'Cie jsou záhadná krystalická stvoření s božskými schopnostmi, avšak s omezeným dostupem své vůle, a proto si pro působení mimo své vytyčené poslání vybírají lidské sluhy, "l'Cie (výslovnost: l-sí)", kterým vypálí znamení podobné tetování, symbolizující Cocoon nebo Pulse dle původu dotyčného Fal'Cie, a zadá mu prostřednictvím vizí "Poslání (angl. Focus)" a časový limit na jeho splnění. Pokud své Poslání nesplní, je l'Cie za trest přeměněn do nemyslícího monstra "Cie'th" (výslovnost: Sít).  Ve třináctém díle byla šestice l'Cie pověřena Posláním zničit veškerý život způsobením pádu Cocoonu na povrch Gran Pulse, aby Fal'Cie, nespokojeni se svým žitím, přivolali boha-Stvořitele k přebudování světa. Aby se tomu zabránilo, vytvořily Fang s Vanille díky přeměně v Ragnaroka, zamýšleného původně k provedení díla zkázy, obří křišťálový sloup, jímž zastavily pád Cocoonu a stvořily tak nepřehlédnutelnou dominantu Gran Pulsu.  Tato událost dala vzniknout novému kalendáři "(AF - After Fall, neboli po p. - po pádu)". V roce 3 po p. je většina obyvatel Cocoonu přestěhována na liduprázdný Gran Pulse a obyvatelstvo někdejšího vyčištěného města Bodhum založilo Nový Bodhum na vzdáleném pobřeží s nádherným panoramatem na sloup s Cocoonem. Namísto vlády Svatyně vznikla postupně nová technokratická vláda, zvaná Akademie, jež si kladla za cíl vládnout bez pomocí Fal'Cie, kteří za časů Svatyně poskytovali lidem úplně vše k životu a k uspokojení potřeb. Fal'Cie Cocoonu buď zemřeli v boji se svými l'Cie, nebo jich velká většina upadla do hlubokého spánku kvůli odstřižení od energie zemřelého Sirotka. Cocoon se stal těžko obyvatelný, avšak Akademie se rozhodla nahradit funkce Fal'Cie technologickými náhražkami. Část obyvatelstva tedy na Cocoonu zůstala a Palumpolum se stalo novým hlavním městem namísto zpustošeného a potemnělého Edenu.  Hráč kromě Cocoonu a Gran Pulsu navštíví další lokace, vzniklé kvůli časovým paradoxům, kam hlavní postavy přeskočí branami času skrze Křižovatku věků. Dvě nejdůležitější jsou "Prostor mimo čas (Void Beyond)", vyplňující reálnost mezi jednotlivými časy, a "Valhala", sídlo bohyně, "Její Prozřetelnosti" Etro. Valhala je temný svět na samém okraji času a bohyně Etro zde zadržuje temnou energii chaosu, aby neunikla a nezničila časovou osu.

Příběh.

Prolog (0-3 po p.).

Dle novely Final Fantasy XIII -Episode i-, jež tvoří epilog Final Fantasy XIII, evakuovaly zbytky PSICOMu, Ochranného sboru a Kavalérie zhruba dvě třetiny obyvatel Cocoonu. Zbytek následkem událostí na konci Final Fantasy XIII zemřel v bojích, nejvíce jich bylo z obcí v okolí Bodhumu, avšak většina obyvatel Bodhumu samotného byla tohoto osudu „ušetřena“ díky proběhlé (a zásluhou NORY nezdařené) Čistce.  Bezprostředně po procitnutí na Gran Pulsu se Lightning, Serah a Snow rozhodli založit Nový Bodhum, avšak Lightning se beze slov vytratila a vydala se s vidinou, že její boj zdaleka není u konce, na cestu za záchranou Fang a Vanille. Věřila, že jí pomůžou znalosti původních obyvatel Gran Pulsu, kteří

Valhala (na konci času).

Lightning se nakonec ocitla ve Valhale, v místě, kde čas nemá žádnou roli, a kde se po zisku Moga stala strážkyní bohyně Etro. Svou nynější roli přijala jako nejdůležitější poslání v životě. Aniž by byla l'Cie, dokázala znovu ovládnout eidolona Odina a k tomu ovládala i hordy příšer, kterými odháněla Caie Ballada, jenž dorazil z Umírající země. Zarmoucený Caius pohřbil do moře chaosu obklopující Valhalu poslední reinkarnaci Yeul a hodlal ukončit existenci Etro, aby uvolnil jí zadržovaný chaos, který zničí celou časovou osu a spolu s tím i minulost. Lightning dostala vizi, že Caia do Valhaly následuje Noel, jenž tak

Kapitoly příběhu (3-700 po p.).

Epizoda 1: Svět bez Cocoonu  V Novém Bodhumu v roce 3 po p. se zdál Serah sen o průběhu bitvy Lightning s Caiem a o příchodu Noela. Nedaleko města dopadl zvláštní svítící meteor a Serah se probudila oblečená v jiném oblečení, než v čem šla spát. Vyšla ven a zahlédla vidění. Pláž Nového Bodhumu se měnila v pustinu bez života. Jakmile se vzpamatovala, zastavil se na chvíli čas a na Nový Bodhum zaútočily hordy příšer, které se náhle vynořily z děr v prostoru. Běh času se obnovil a příslušníci NORY s vypětím sil odrazili útok. Příšery zaútočily i na zmatenou Serah, kterou zachránil před jistou smrtí Noel, jenž se v pobřežním městě objevil prakticky současně s příšerami. Předal Serah zbraň, aby se bránila, která se po bitvě přeměnila v moogla Moga. Dle Noela je to dárek od Lightning, čímž Serah šokoval.  Příslušníci NORY tomu však nevěřili, on sám byl opařený pohledem na zvířata a rostliny, které viděl prvně v životě. Lightning je dle nich mrtvá, nebo spí v křišťálovém sloupu spolu s Fang a Vanille. Jediná Serah si pamatovala, že Lightning byla pod sloupem po bitvě se Sirotkem s nimi a beze stopy zmizela. Na místě dopadu meteoru se Noel blíže představil. Přišel z budoucnosti na příkaz Lightning, která potřebuje pomoc od Serah. Ta se meteoru dotkla rukou a ukázalo se, že je ve skutečnosti Bránou času. Následující den se Serah s Noelem a Mogem vydali hledat v okolí artefakt, kterým se Brána času ovládá. Noel poodhalil, že v jeho budoucnosti, téměř 700 let vpřed, zůstal posledním žijícím člověkem. Serah s vidinou setkání s Lightning hodlala projít Bránou času, ačkoliv jí Snow před rokem slíbil, že ji najde a přivede zpět. Jak Serah, Noel a Mog prošli, z dálky je potají sledovali Caius a Yeul.  Epizoda 2: Skrytý vetřelec  Brána času je dovedla skrze Křižovatku věků do roku 5 po p. do trosek Breshy na Cocoonu. Napadla je obří zbraň z budoucnosti Atlas, označená tamní milicí za Paradox Alfa, jenž se opakovaně objevuje ve špatném čase vlivem časoprostorového paradoxu. Atlas ohrožoval všechny lidi z Akademie kolem, a tak ho Noel se Serah zapudili. Po bitvě byli na krátko zatčeni za vstup do zakázané oblasti, propuštěni byli díky intervenci mladé vědkyně Alyssy Zaidelleové. Alyssa je identifikovala jako cestovatele časem a žádala po nich najít způsob, jak zamezit Atlasovi v tom se znovu objevovat, ohrožuje totiž její výzkum. Atlas se ukázal na jiném místě a zjistili, že vyřešením paradoxu oslábne. Po jeho porážce nastal v ruinách Breshy, někdejšího útočiště obyvatel Bodhumu během Čistky, klid. Alyssa poté našla památník se jmény zemřelých při Čistce a zjistila, že jméno její kamarádky tam není uvedené. Často se jí zdály živé sny o tom, že během Čistky sama zemřela, a tak si láme hlavu, zda vše kolem ní nejsou jen iluze. Serah litovala, že Čistku provedli jen proto, že z ní Anima udělala l'Cie.  Epizoda 3: Část 1 - Proroctví naděje  Se ziskem dalšího artefaktu se další Bránou času přesunuli Křižovatkou věků do roku 10 po p. do masívu Yaschas na Gran Pulsu. Oblast byla zahalena do tmy zatměním slunce, dle Noela ale mělo nastat díky fal'Cie Fenrirovi až 500 let před jeho narozením, tedy se dle Serah musí jednat o paradox. Pod rouškou tmy došli do ruin města Paddra, kde je napadlo monstrum Aloeidai, jež je oba chtělo vtáhnout do časoprostorového víru. Přesnou ranou bumerangem je zachránil vůdce Akademie, Hope Estheim. Dovedl je za svou asistentkou Alyssou, oběma bylo již 24 let a na základě jejich znalostí Bran času a paradoxů se Hopovi podařilo odhadnout, kde a kdy se objeví příště, tedy je očekával. Akademie zde studovala dějiny Gran Pulsu a města Paddry. Město obýval národ Vševidoucích, vedený Yeul, která předpověděla jeho zkázu. Tím způsobila neklid, jenž přerostl v občanskou válku, čímž se proroctví naplnilo. Hope se domníval, že Yeul byl jen titul. Ukázali jim zvláštní přístroj, orákulum. Ten jim přehrál momenty vedoucí ke vzniku křišťálového sloupu Cocoonu a rozmazané záběry Lightning bojující ve Valhale.  Domnívali se, že vlivem paradoxu je orákulum poškozené, a proto se s artefaktem od Hopa vydali jinou Bránou času ho vyřešit. Dostali se do vsi Oerba v roce 200 po p. Oerbu však něco na způsob černé díry vysávalo do Prostoru mimo čas, a tak Noel se Serah řešili hned vícero

Konec?

Hra je ukončena celkem deseti možnými konci, z nichž jeden je kánonický, osm je paradoxových (viz níže) a jeden konec je tajný.  Během bitvy Serah a Noela proti Caiovi přiletěl Sazh se svým letounem až ke křišťálovému sloupu a odtěžil krystal s Fang a Vanille v neporušeném stavu. Po odletu začal křišťálový sloup, jenž za 500 let značně zerodoval, praskat, až nakonec na několika místech napětí překročilo mez a celý sloup se zlomil. Cocoon začal pomalu padat k zemi spolu se sloupem,

Paradoxové konce.

Pokud hráč po dohrání příběhu pokračuje ve hraní, aktivuje si schopnost paradoskop a znovu dohraje

Vývoj hry.

Projekt "Final Fantasy XIII-2" byl zahájen už během března či dubna v roce 2010 a vývoj hry byl dokončen už během roku a půl. Na projektu pracoval "1st Production Department" společnosti Square Enix, která měla na starosti vývoj celých sérií Fabula Nova Crystallis Final Fantasy, Dissidia Final Fantasy a Kingdom Hearts. Zaměstnanci Square Enixu, kteří se podíleli na vývoji Final Fantasy XIII, většinou zůstali ve stejné roli i pro tento projekt. Motomu Torijama jako ředitel projektu, Jošinori Kitase jako producent, Tecuja Nomura jako tvůrce herních postav a Isamu Kamikokurjo jako umělecký ředitel.  Kvůli problémům s vývojem Final Fantasy XIII, který byl vyvíjen souběžně s herním enginem Crystal Tools byl přenastaven systém produkce vysokorozpočtových videoher firmy Square Enix, a tak vývojový tým pro Final Fantasy XIII-2 vedl konzultace se zaměstnanci dceřiné společnosti Eidos Interactive, aby si od nich přinesli přístup západního světa k vývoji her. Výsledkem konzultací bylo zavedení milníků na měsíční bázi k lepšímu dohledu nad činností členů týmu a pokroků v jejich práci. Ke zrychlení vývoje přispělo i přizvání partnerských společností. Najali si například vývojářské studio tri-Ace na výpomoc s designem herního prostředí, uměleckého ztvárnění a naprogramování. Tímto bylo dosaženo menšího počtu lidí v týmu ze Square Enixu a podíl účasti externích partnerů byl dopředu naplánovaný a rozdělený tak, aby bylo byl vývojový tým lépe strukturovaný. Předvádění konceptuálních videí a časté testovací hraní během vývoje umožnilo držet celý vývojový tým po celou dobu v souladu s původní vizí.  Vývojáři se také snažili poučit se z chyb, které dělali při vývoji Final Fantasy XIII, za které sklidili kritiku ze všech stran. Šlo zejména o přílišnou linearitu příběhu, o nedostatečné možnosti interakce s NPC a o nedostatečné možnosti miniher či hlavolamů, jež jinak zdobí celou sérii Final Fantasy. Do děje tak byly jako reakce na kritiku navrženy systém Křižovatky věků, postranní úkoly zadané různými NPC a celé kasino Serendipity. Jednotlivé oblasti se snažili udělat více rozsáhlé, aby měl hráč možnosti je více zkoumat, a umělcům byla dána volnější ruka v implementaci jejich nápadů ohledně lokalit hry. Vývojáři tedy svými reakcemi na kritiku dali hráčům hru takovou, jakou očekávali už od Final Fantasy XIII. V sérii Final Fantasy se dle Torijamy vyskytla poprvé možnost vícero možných konců příběhu, ačkoliv ve skutečnosti takovou možnost nabízela už hra Final Fantasy X-2.

Scénář.

Torijama původně zamýšlel, že příběh nebude plynule navazovat na Final Fantasy XIII, ale bude se odehrávat až o 900 let později. Avšak po vytvoření konceptů událostí mezi oběma těmito érami ve světě Gran Pulsu a Cocoonu došlo k rozhodnutí, že hlavní hrdinové budou cestovat časem. Torijama si přál vytvořit příběh, na jehož konci bude Lightning jednoho dne opravdu šťastná, neboť její emoční stav na konci Final Fantasy XIII byl přinejmenším pochybný. Rovněž si přál, aby měla Serah daleko aktivnější roli, neboť většinu příběhu Final Fantasy XIII strávila v krystalickém stavu a větší role v jejím případě ani nebyla možná. Hlavní autor scénáře Daisuke Watanabe měl tedy za úkol navrhnout, jak příběh vyprávět jako přímé pokračování. S návrhem příběhu pro Final Fantasy XIII-2 pomohla v začátku vývoje i

Umění a design.

Kvůli temnější a tajemnější atmosféře Final Fantasy XIII-2 vůči XIII se Kamikokurjo rozhodl pro grafický styl surrealismu. Práce Salvadora Dalího a Giorgia de Chirica se využily jako reference pro vizuální stránku a Kamikokurjovi pomohly vyrovnat rozdíly mezi fotorealismem a pro fantasy více se hodícím surrealismem. Jelikož časový rozvrh projektu nedovoloval téměř vůbec žádnou předprodukci, musel Kamikokurjo představit místo ručně malovaných obrázků fotografie, aby mohl

Hudba.

Hudbu k "Final Fantasy XIII-2" složila trojice hudebních skladatelů: Masaši Hamauzu, Naoši Mizuta a Micuto Suzuki. Koordinátorem jejich práce byl Keidži Kawamori z hudební formace The Black Mages, jehož povinností bylo zajistit, aby různé styly jednotlivých skladatelů do sebe zapadly. Hamauzu byl skladatelem většiny hudby k původní Final Fantasy XIII, z níž bylo mnoho písní převzatých i do XIII-2, avšak na hudbě pro XIII-2 samotnou se podílel jen zhruba čtvrtinou. Suzuki se též podílel zhruba ze čtvrtiny, zatímco Mizuta napsal téměř polovinu veškeré hudby k této hře. Mizuta předtím skládal hudbu k Final Fantasy XI a Suzuki byl vedoucím oddělení pro zvukové efekty pro několik her společnosti Square Enix a též se podílel na hudbě pro Final Fantasy XIII jako aranžér hudby. Takovéto uspořádání v tvorbě hudby požadoval ředitel celého projektu Motomu Torijama, aby hudba nabídla více rozmanitosti oproti XIII a také aby nabídla více hudebních stylů. Torijama také požadoval, aby hra obsahovala daleko více zpívaných

Česká lokalizace.

V roce 2018 bylo

Final Fantasy XIII-2 () je videohra typu RPG od japonské firmy Square Enix pro platformy PlayStation 3, Xbox 360 a později i prostřednictvím sítě Steam i pro Microsoft Windows. V Japonsku vyšla v prosinci 2011 a ve zbytku světa v lednu až v únoru 2012, pro hráče na PC byla třináct-dvojka k dispozici až v roce 2014 prostřednictvím služby Steam. Tato hra představuje pokračování hry Final Fantasy XIII, jež zachovává mnoho herních mechanismů svého předchůdce a přináší nové, například pouze dva hlavní hrdiny, které doplní ochočená, dříve poražená příšera, jež lze vyvíjet podobně jako hlavní postavy v krystáriu. Děj hry se točí kolem cestování v čase a časoprostorových paradoxů.

Final Fantasy XIII-2 (jap., "Fainaru Fantajī Sātīn-Tsū") ist ein Rollenspiel der Final-Fantasy-Reihe, das für PlayStation 3 und Xbox 360 von Square Enix, assistiert von tri-Ace bezüglich Spieldesign, Art und Programmierung, entwickelt und veröffentlicht wurde. Das Spiel wurde am 15. Dezember 2011 zunächst in Japan und am 31. Januar 2012 in den USA veröffentlicht. In Europa erschien es am 3. Februar 2012. Im Dezember 2014 wurde eine Version für Windows veröffentlicht. Es ist der direkte Nachfolger von "Final Fantasy XIII" und Teil der Reihe "Fabula Nova Crystallis". Nach "Final Fantasy X-2" ist es erst das zweite Final-Fantasy-Spiel, das einen unmittelbaren Nachfolger zu einem vorherigen Teil darstellt und somit in einer bereits verwendeten Welt spielt.


Vztah k Československu.

Roger Scruton se roku 1979 také podílel na činnosti tzv. „podzemní univerzity“ během komunistického režimu v tehdejším Československu. Spolu s mnoha dalšími kolegy ze zahraničí vedl bytové semináře v Praze, Brně a Bratislavě pro ty, jimž režim neumožnil studium na vysokých školách. Mezi jeho posluchače patřili např. Alexandr Vondra, Petr Fiala či Petr Pithart. V roce 1985 byl z Československa vypovězen, do země se mohl vrátit až po Sametové revoluci v roce 1990. Byl také členem českého PEN klubu a Společnosti pro vědy a umění. Patří též mezi zakladatele "Vzdělávací nadace Jana Husa".  V dubnu 2019 byl na základě zmanipulovaného rozhovoru, který pro levicový časopis New Statesman sepsal novinář George Eaton, odvolán z funkce ministerského poradce. Eaton vytrhl Scrutonova slova o vlivu George Sorose v Maďarsku z kontextu tak, aby vyzněla antisemitsky, následně jej označil též za islamofoba a xenofoba. Eaton si následně vyfotil selfie s lahví šampaňského, jak slaví Scrutonovo odvolání. Magazín se následně za křivá obvinění omluvil. Čeští disidenti Daniel Kroupa, Pavel Bratinka, Ivan M. Havel či Petr Pithart vyjádřili Scrutonovi podporu a Alexandr Vondra jej pozval, aby přijel přednášet na univerzitu v Česku. Scruton se nakonec v červenci na svou pozici vrátil. V srpnu 2019 Scruton oznámil, že se léčí s rakovinou, jíž 12. ledna 2020 ve věku 75 let podlehl.

Dílo.

Roger Scruton byl autorem řady knih o filozofii, estetice, umění, napsal i prozaická a hudební díla. Publikoval množství článků v časopisech ("The Spectator"," The Encounter"), denících ("The Times") a byl šéfredaktorem čtvrtletníku konzervativního myšlení "The Salisbury Review".

Ocenění.

Jako uznání jeho přínosu české vědě a vzdělanosti mu byl v roce 2004 (u příležitosti jeho 60. narozenin) udělen čestný doktorát Masarykovy univerzity v Brně. Prezident Václav Havel mu udělil medaili Za zásluhy. U příležitosti 30. výročí Sametové revoluce mu byla v listopadu 2019 Jaroslavem Kuberou udělena Stříbrná pamětní medaile Senátu. Stalo se tak na slavnostní večeři na pražském Žofíně, kterou pořádal Alexandr Vondra a europoslanci z frakce Evropských konzervativců a reformistů (ECR).

Roger Vernon Scruton (27. února 1944, Buslingthorpe – 12. ledna 2020, výslovnost [skrutn]) byl britský filosof, estetik, politolog, spisovatel a hudebník. Byl zastáncem a typickým představitelem konzervatismu. Vystudoval filozofii na "Jesus College" v Cambridgi, kde získal doktorát. Od roku 1971 do roku 1992 vyučoval a byl profesorem estetiky na Birkbeck College of London. Následně do své smrti působil jako hostující profesor na Bostonské universitě a Univerzitě v St. Andrews. Scruton uměl také česky.

Sir Roger Vernon Scruton FBA FRSL (* 27. Februar 1944 in Buslingthorpe, Lincolnshire; † 12. Januar 2020) war ein britischer Schriftsteller und Philosoph.


Začátky a rodina.

Její rodina bydlí v Malvernu. Je dcerou Darrena a Diany a má tři mladší sourozence Joshe, Sophie a Rosie. V Malvernu studovala umění. Její pobyt na škole nebyl ale zrovna příjemný, kamarádi jí odsuzovali a proto se tam Cher necítila úplně nejlépe. Vystřídala 1 základní a 2 střední školy. Navštěvovala Dyson Perrins Hight School, kde studovala umění a poté navštěvovala divadelní uměleckou školu Stagecoach. Už jako malá sledovala X Factor s rodinou a snila o tom, že se tam jednou sama objeví.

Kariéra.

2010–2011: The X Factor.

Roku 2010 se zúčastnila sedmé série "The X Factoru". Cher se dostala do soutěže až na druhý pokus. Zkoušela se tam dostat už o dva roky dříve, ale věková hranice 16 let jí to nedovolila. Hned při prvním výstupu ohromila porotu svojí verzí písničky "Turn My Swag On". V bootcampu doslova zazářila s písničkou "Viva La Vida" od skupiny Coldplay, její verze byla originální a slova si k ní napsala sama. V Domě porotců zazpívala píseň "Cooler Than Me", zastihlo jí ale onemocnění a také ztráta hlasu, i přesto se však pokusila zpívat. Hodnotila ji nejen její budoucí mentorka, ale i její poradce will.i.am. I přesto že Cher nebyla schopna písničku zazpívat, Cheryl si ji vybrala do svého týmu,k de byly spolu s Cher další 3 dívky. I přes velké očekávání a nesnesitelný nátlak nenechala Cher na sobě znát trému a do přímých prvního přímého přenosu nastoupila s písničkou "Just Be Good To Me", která jí vynesla největší počet bodu v daném kole. Téměř každé vystoupení bylo tvořené ze dvou písní, která si Cher sama spojila dohromady a vyšel z toho úplně nový styl. Každým vystoupením se zlepšovala. Dvakrát se ale ocitla v poslední dvojici a musela zpívat o postup v soutěži, pokaždé ji porotci poslali dál. Ve finále zazpívala mash-up songů "The Clapping Song" a "Get Ur Freak On", a poté vystoupila s will.i.amem a zpívali mash-up jeho písní "Where Is The Love?" a "I Gotta Feeling". Lloyd byla poté vyřazena, protože získala nejméně diváckých hlasů a skončila na čtvrtém místě.  Po finálovém kole bylo oznámeno, že Cher podepsala smlouvu se Syco Music. Ona a dalších devět soutěžích se zúčastnili X Factor turné od února 2011 do dubna 2011. Na turné Lloyd vystupovala pro 500 000 lidí po celé Velké Británii.  Společně s finalisty 7. série nazpívala píseň <nowiki>"Heroes"</nowiki> od Davida Bowie kvůli charitativním účelům.

2011–2012: "Stick and Stones".

Ihned po finále "X Factoru" podepsala smlouvu s vydavatelstvím Syco Music, kterou vede jeden z porotců Simon Cowell. Album "Sticks and Stones" vyšlo 4. listopadu 2011 a debutovala na čtvrtém místě britské hitparády, hned za Susan Boyle, Florence and the Machine a Michaelem Bublé. Během prvního týdne se prodalo 55,668 kopií. Bylo nahráváno v USA, převážně v LA. Spolupracovala na něm s RedOne, objevil se zde i slavný americký rapper Busta Rhymes, Mike Posner a spousty dalších umělců. Hlavní singl ""Swagger Jagger"" se dostal na vrchol hitparády a prodalo se ho 200 000 kopií po Spojeném království. V irském žebříčku se umístila na druhém místě. Druhý singl ""With Ur Love"", na kterém spolupracovala s americkým zpěvákem Mikem Posnerem se umístil na čtvrtém místě a prodalo se ho za první týden 74 030 kopií. Třetí singl ""Want U Back"" se umístil na 12. místě Billboard Hot 100 žebříčku. Na čtvrtém singlu" "Oath"" spolupracovala s americkou raperkou Becky G a umístil se na 73. místě v žebříčku Billboard Hot 100.  V listopadu 2011 oznámila své první turné po Velké Británii: Stick and Stones Tour, které probíhalo od března do dubna roku 2012. V prosinci 2011 podepsala smlouvu s Logan Media Entertainment a nahrávací smlouvu s Epic Records ve Spojených státech.

2013 – současnost: "Sorry I'm Late".

Měsíc po vydání "Stick and Stones" potvrdila, že pracuje na druhém studiovém albu. V říjnu 2012 podpořila americkou skupinu Hot Chelle Rae při jejich tour po Austrálii. V listopadu 2013 potvrdila v rozhovoru s Larry Kingem, že opouští Syco Music, poté co se neshodla se Simonem Cowellem na své hudbě.  Druhé album "Sorry I'm Late" se umístilo na 12. místě amerického Billboard 200 žebříčku, na 58. místě v irském žebříčku a na 21. místě britského žebříčku. Na prvním singlu" "I Wish"" spolupracovala s americkým raperem T.I. a umístil se na 17. místě v americkém žebříčku Billboard Bubbling Under Hot 100 Singles, na 40. místě australského žebříčku a 16. místě novozélandského žebříčku. Její druhý singl ""Sirens" "se umístil na 48. místě Billboard Pop Digital Songs a na 41. místě britského žebříčku.  Také oznámila nové turné "I Wish Tour", které se konalo v listopadu 2013 a na turné se podílela americká dívčí skupina Fifth Harmony. V lednu 2013 oznámila, že se objeví v televizní seriálu Big Time Rush.  V květnu 2014 se objevila na albu Demi Lovato, se kterou společně nahrála písničku "Really Don't Care", která se dostala na vrchol US Dance žebříčku, 98. místě poté 26. místě žebříčku Billboard Hot 100.  V listopadu 2014 se ukázalo, že podepsala smlouvu s Universal Music Group a v současné době pracuje na svém třetím studiovém albu.

Osobní život.

Vztahy.

V lednu 2012 oznámila zásnuby se svým přítelem Craigem Monkem. Tajný obřad proběhl 18. listopadu 2013.

Tetování.

Lloyd má 21 různých druhů tetování, vyjadřujících různé emoce.  "Momentálně mám hodně tetování. Občas doopravdy nemohu vystát lidi, kteří mi říkají:,Oh, bude to vypadat odporně, až ti bude 60!" No a co? Potom to bude kousek umění, na které se lidé mohou podívat a vidět všechny ty blánivé věci, které jsem ve svém životě udělala. Vyjadřuje mě to. Tohle je celkem depresivní (ukáže na tetování oka na svém vnitřním předloktí). Je to brečící oko za všechny ty smutky a h*vna, která jsem již stihla udělat do 18 let. A věřte mi, bylo to šílené – jako učit se o zvláštních věcích života, když lidé nepominou. Musíte se přizpůsobit věcem, kterými jste si nikdy před tím neprošli. A pak mít ten druh života, kde si můžete dělat cokoliv co chce, protože jste pouze průměrný Joe, pro to být tlačen před spoustou kamer. Ještě jsem se nepřizpůsobila, nikdy se nepřizpůsobím. Nebo se nechci přizpůsobit. [Smích] Jsem jako: 'Jo, no a co?" – Cher Lloyd o svém tetování

Hudba.

Hudební styl a hlas.

Její hudba je hlavně styl R&B, ovšem některé skladby jsou ve stylu hip hop, dubstep, elctronica, electropop, synthpop, bubblegum pop, pop, swag pop, pop a dance-pop. Lloyd zpívá v rozsahu soprán.

Vlivy.

Lloyd v rozhovoru řekla, že je fanoušek Dolly Parton. Také byla inspirována americkou raperkou Nicki Minaj. Podle Lloyd (Minaj) 'změnila pop music'. Lloyd prohlsáila, že:,Nikdo nedělal to, co dělá ona, a potom co přišla (Minaj) a udělala ten styl věcí, ze kterého lidé udělají jen 'Wow, změnila pop music,' a ano, to přesně udělala! Nikdo to nepopírá." Mezi její vzory patří také Jessie J.

Externí odkazy.

Cher Lloyd (* 28. července 1993, Malvern, Worcestershire, Velká Británie) je britská zpěvačka a raperka. Stala se známou účastí v talentové soutěži X Factor, kde skončila na čtvrtém místě. Krátce poté podepsala smlouvu se Simonem Cowellem a jeho společností Syco Music. Její debutový singl, ""Swagger Jagger" "obdržel smíšené reakce od posluchačů a kritiků, ale i přesto se dostal na vrchol britské hitparády a na druhé místo v irské hitparádě. Její druhý singl ""With Ur Love" "vyšel 31. října, obsadil 4. místo v britské hitparádě a 5. místo v hitparádě irské. Následně vyšlo 7. listopadu 2011 její debutové album "Sticks + Stones", které se v britské hitparádě umístilo na 4. místě. Její tři videoklipy na kanálu YouTube mají už více než 53 milionů zhlédnutí. Její třetí debutový singl ""Want You Back"" vyšel 22. května 2012 v USA.

Cher Lloyd (* 28. Juli 1993 in Malvern, Worcestershire, England) ist eine britische Sängerin, die 2010 durch die britische TV-Castingshow "The X Factor" bekannt wurde.


Život.

Hudební základy získal v Hudebním ústavu v Táboře (od roku 1930 nese ústav jméno Oskara Nedbala) a své nadání uplatnil již jako středoškolák – hrál v tanečním orchestru svého staršího bratra Josefa „"The Red Ace Players"“. Po maturitě na místním gymnáziu začal, ale nedokončil studium práv a plně se věnoval hudbě.

Pianista, skladatel, textař a aranžér.

V letech 1935–1937 působil v Praze v jazzovém Orchestru Gramoklubu, který na značce Ultraphon v roce 1936 nahrál sérii snímků – mezi nimi jeho dvě skladby ("Feelin ́ low a Short story"). Oficiálně se stal skladatelem v roce 1937 přijetím do Ochranného svazu autorského (OSA –). Pro Swing Band Jaroslava Ježka napsal v roce 1938 čtyři jazzové skladby, z nichž první dvě ("Full Moon's Music a Noisy Serenade") Ježek nahrál na zn. Ultraphon a druhé dvě ("Roaring in F a Blues") uvedl v pražském rozhlase (1938); notový materiál ke všem se ztratil. K Ježkem nabízené spolupráci v aranžování již nedošlo, před německou okupací Jaroslav Ježek včas v lednu 1939 emigroval do USA.  Jako profesionální pianista pracoval se soubory Blue Music (1938–1939) a Elit Club (1942); jako hudební skladatel moderní taneční hudby začal (1938) v nejstarším pražském nakladatelství Mojmíra Urbánka; za rok podepsal pětiletou smlouvu s nakladatelstvím populárního zpěváka a kapelníka R. A. Dvorského, s jehož orchestrem získal přístup do studií Ultraphon a pražského rozhlasu i na koncertní pódia skoro všech větších měst v Čechách a na Moravě. Souběžně spolupracoval s orchestrem R. A. Dvorského jako aranžér, textař, překladatel a později také jako konferenciér rozhlasových a koncertních pořadů. Po vypršení smlouvy s Dvorským (1944) se vrátil k Urbánkovi, ale nová pětiletá smlouva skončila předčasně po únoru 1948 znárodněním soukromých nakladatelství.

Dílo.

Po přechodu od jazzových „orchestrálek“ k moderní taneční hudbě a swingu a po skončení svazku s prvotním textařem Karlem Kozlem si Traxler začal texty psát sám; nejprve na vlastní písně, později i na skladby jiných autorů. Přeložil a otextoval řadu amerických hitů, které se zpívaly i později za komunistického režimu, ovšem ne pod jeho jménem. Na jejich natáčení na gramodesky – zn. Ultraphon se s R. A. Dvorským podílel do značné míry Karel Vlach; pro firmu Esta natáčely orchestry J. Maliny, E. Ludvíka, J. Maudra a S. E. Nováčka.

Pro divadlo.

Do té doby – během patnácti let – zahrnuje jeho tvorba 120 titulů vydaných na gramodeskách, tiskem nebo v obou formátech. Nejsou zde započteny skladby pro 3 divadelní produkce a pro klavírní album s 12 písněmi (vydané ve Švýcarsku a které po neshodě s nakladatelstvím autor neschválil pro prodej). Celkový počet skladeb činí 200.

Odchod za moře.

V NSR prožil nečinně půl roku v uprchlickém táboře Valka blízko Norimberku, přesto zorganizoval čtyřčlenné combo (akordeon, tenorsaxofon, kytara, kontrabas) s kterým hrál pro americké vojáky v jejich blízké základně Vielseck. Pro taneční orchestr hessenského rozhlasu ve Frankfurtu nad Mohanem napsal dvě aranžmá, ale nabídku dirigenta a ředitele oddělení zábavné hudby Willyho Berkinga na místo stálého aranžéra nepřijal. V té době – díky znalosti angličtiny a němčiny – byl už zaměstnán u "Internacional Refugee Organisation" (IRO) a také plánoval vlastní odchod do Kanady. Po plavbě přes Atlantik přistál 1. dubna 1951 v Halifaxu a téhož dne odjel za přítelem – sponzorem, nájemcem motelu a restaurace Rideau Glen Lodge u Ottawy. Zde pracoval přes den jako recepční, vyřizoval korespondenci a večer hrál v restauraci na klavír; seznámil se s vídeňskou Češkou, též emigrantkou Jarmilou a spolu koncem léta odjeli do Montrealu (provincie Quebec), kde v říjnu 1951 uzavřeli sňatek.  Pokusy uspět v hudbě v nové zemi se nedařily a po krátkém působení jako externista v CBC (Canadian Broadcasting Corporation) využil Traxler své dosud zanedbávané schopnosti kreslit a dostal místo technického ilustrátora u letecké firmy Canadair Ltd. (nyní Bombardier), kde úspěšně pracoval téměř 25 let (1952–1976). Po odchodu do penze žil s manželkou na chatě v kopcích severně od města v tzv. Sokolském údolí, v roce 1995 se přestěhovali na západ – do Edmontonu. Měli dvě dcery, narozené v Kanadě, a dva vnuky.  Své 95. narozeniny oslavil hrou na elektrické piáno v aule albertského parlamentu v Edmontonu.

Externí odkazy.

Jiří (George) Traxler (12. března 1912 Tábor – 7. srpna 2011 Edmonton) byl český pianista, skladatel, textař a hudební aranžér, muzikant-současník Jaroslava Ježka. Žil s manželkou Jarmilou v Edmontonu, hlavním městě kanadské provincie Alberta.

Jiří Traxler (* 12. März 1912 in Tábor, Österreich-Ungarn; † 7. August 2011 in Edmonton) war ein tschechisch-kanadischer Jazz- und Swing-Pianist, Komponist, Liedtexter und Arrangeur. Er gilt als einer der frühen Protagonisten der Swingmusik in der Tschechoslowakei. Traxler war der letzte lebende Musiker, der mit dem tschechischen Komponisten Jaroslav Ježek zusammenarbeitete. 1951 emigrierte er nach Kanada und lebte zuletzt mit seiner Frau Jarmila in Edmonton.


Znak Obce.

V roce 1992 byl schválen vlastní obecní znak a prapor. Ve znaku je stříbrná špice v zeleném štítu s modrou patou, která znázorňuje údolí řeky Bystřice zařezané v lesnatých stráních. Nad řekou je potom umístěno upravené logo továrny Moravia, tedy mísa se šlehajícími plameny.

Části obce.

K 1. lednu 2016 se obec rozšířila o katastrální území Hlubočky I (0,121693 km2), Hlubočky II (0,059313 km2), Hlubočky III (0,005941 km2) a Hlubočky IV (1,278989 km2), které do té doby existovaly v rámci vojenského újezdu Libavá. Jedná se v zásadě o zcela zalesněné katastry (přičemž např. pozemky moderního k. ú. Hlubočky I náležely před 20. prosincem 2002 ke katastrálním územím "Hlubočky" a "Mrsklesy na Moravě" a poté až do roku 2014 ke katastrálnímu území "Velká Střelná").

Historie.

Obec patřila r. 1340 do majetku hradu Hluboký, kdy je Hluboček (Hombok) společně s Nepřívazem (Epperswagen), Hrdibořicemi a Posluchovem zmíněn jako zeměpanské léno v majetku olomouckého biskupa Johanna Wolka. Po jeho smrti byl hrad r. 1351 darován císařem a králem Karlem IV. markraběti Janu Jindřichovi. Značně rozšířený hradní majetek byl nakonec sloučen s panstvím Velká Bystřice, které sestávalo na začátku 19. století z obcí: Velká Bystřice, Hluboček, Čechovice, Varhošť (Haslicht), Mrsklesy (Nirklowitz), Nepřívaz (Epperswagen), Hrubá Voda (Grosswasser), Jestřábí (Habicht), Posluchov. V podhradí ležícím Hlubočku (Hombok) držela olomoucká kapitula již v roce 1131 dva lány, r. 1276 byla ves v držení Budislawa von Hombok, r. 1366 v majetku bratří Bohuslawa a Erasma z Bystřice, přičemž r. 1391 nechal Záviš z Bystřice zapsat do desek polovinu vsi Ladislavovi z Kravař, r. 1398 Bohuslaw druhou polovinu Martinu Pacholikowi a jeho bratrům. V roce 1406 už se nacházela ves v majetku hradu Hluboký.

Rakouské císařství a Rakousko-Uhersko.

V roce 1827 zde Josef Zwierzina založil hutě a železárny, k nimž se váže i založení osady Mariánské Údolí. Průmyslový závod v Hlubočkách započal výrobu r. 1854, krátce nato započala výroba v druhém závodě Machankově v Mariánském Údolí, v r. 1855 vstoupili do firmy jako veřejní společníci jeho dva synové, dr. Ignác Machanek a Max Machanek, v roce 1860 třetí syn Osvald Machanek a prokurista Jan Orel. Firma r. 1867 přesídlila do Vídně, v Olomouci zůstal obchod železem pod starou firmou I. C. Machanek, jako zástupce železářského průmyslu v Těšíně.  Továrna v Hlubočkách vznikla ze starých Josefských hamrů a Ignác Carl Machanek z ní vybudoval továrnu na výrobu hřebíků za studena. V Mar. Údolí koupil I. C. Machanek r. 1861 zrušený těžařský závod Zwierzinův, z kterého vybudoval slévárnu a sem přenesl výrobu plechového zboží a stavebního kování. V Hlubočkách ponechal výrobu hřebíků a obuvnických podkůvek. Hlubočská továrna byla prvním podnikem v Rakousku-Uhersku, který vyráběl obuvnické hřebíky tzv. drátěnky a prvním v Evropě, který vyráběl obuvnické cvočky tzv. taksy. V letech 1910-1915 akciová společnost Moravia zřídila v Hlubočkách zařízení pro samočinné zpracování válcového páskového železa.  Moravsko-slezská ústřední dráha zahájila svůj provoz 30. června 1872 a ve stanici v Hlubočku byla zároveň zřízena poštovní a telegrafní stanice. Poštovní úřad svoji činnost zahájil 1. ledna 1873 a obsluhoval obce Hluboček (Hombok), Nepřívaz (Epperswagen), Jestřábí (Habicht) a Varhošť (Haslicht). Od roku 1903 byl spojen pěší pochůzkou s poštovní podatelnou v Hrubé Vodě. Dvoutřídní obecná škola s německým vyučovacím jazykem byla otevřena od září 1873, v roce 1877 byl jmenován novým nadučitelem Isidor Krček, po něm Franz Schiebel a Anton Seibert. Četnická stanice v Hlubočku započala svoji činnost 1. listopadu 1898, kam byla přeložena z Velkého Týnce. V roce 1907 byl vyhlášen konkurz na stavbu nové nádražní budovy a adaptaci dosavadní budovy na bydlení pro nádražní personál. V roce 1908 se konalo položení základního kamene ke stavbě kostela Božského Srdce Páně, jehož stavba byla dokončena roku 1910. Nová fara započala činnost 1. září 1912 a farářem byl ustanoven P. Alfred Kaminski. Nová moderní budova obecné školy se 4 třídami a s německým vyučovacím jazykem byla dokončena v roce 1912.  Obecní zastupitelstvo (ustavené 1. července 1910)  Místní školní rada  Obecná škola čtyřtřídní: do školního roku 1897/1898 dvojtřídní, do školního roku 1909/1910 trojtřídní, ve školním roce 1914/1915 měly 2., 3. a 4. ročník paralelní třídy. s německým vyučovacím jazykem v olomouckém školním okrese, nadučitel Koselka Franz (od r. 1905) - Pika Adolf - Przibilla Heinrich - Nedbal Sophie - Holly Kornelia (ruční práce) - Topisch Othilie. V novém Československu zařazena pod školní okres Šternberk se školami s německým vyučovacím jazykem.  Porodní bába: Sigmund Antonia  C. k. poštovní úřad: poštmistr Karger R.  Nádraží c. k. státní dráhy:  Spar- und Vorschusskassa- Verein für Hombok und Umgebung: družstvo založeno r. 1891, představenstvo Warner Josef - Strohal Rudolf - Hausmann Emil  Consumverein für Hombok und Umgebng: družstvo založeno r. 1897, představenstvo Hausner Josef - Schulz Johann - Springer Julius  Továrna na hřebíky: Homboker und Marienthaler Eisenwaren-Industrie-und Handelsektiongesellschaft „Moravia”  Holič: Raab Johann  Hostinský: Kühn Wilhelm (i prodej tabáku) - Reimer Rudolf - Zaurig Josef (i trafikant)  Krejčí: Madei Adolf  Kolář: Daume Franz  Kovář: Daume Rudolf  Kamenné lomy: Polzer Hermann  Mlynář: Hausmann Emil (i pila)  Obchod  Pekaři: Niesner Heinrich - Schramek Alfons  Obuvníci: Waller Franz - Walle Wilhelm - Weiland Johann  Řezník: Koselka Franz  Stolaři: Drexler Teodor - Motzke Konstantin  Spolky:

První Československá republika.

V Krnově bylo ustaveno ředitelství drah provincie Německé Rakousko, které si nárokovalo také dohled nad celou železniční tratí Krnov - Olomouc. Tehdejší přednosta stanice Hlubočky Dostalík svolal své podřízené, vysvětlil jim situaci a oznámil, že zdejší železniční úřad podléhá pouze ředitelství drah v Olomouci. Jeho nařízení se v převážně německých Hlubočkách přes všechen nátlak a agitaci z Krnova respektovalo. V první polovině listopadu 1918 složili všichni železniční zaměstnanci slib věrnosti československému státu do rukou přednosty stanice. V polovině téhož měsíce přijelo do Hluboček z Olomouce na dvě stovky československých vojáků, kteří se až do počátku následujícího roku ubytovali na stanici.

Železniční stanice.

V roce 1920 započala akciová společnost Moravia podél jižní strany železniční stanice s výstavbou elektrárny a o rok později k ní přistavěla 108 metrů dlouhou vlečku pro zásobování uhlím. V roce 1921 bylo původně petrolejové osvětlení nádraží nahrazeno elektrickým, v nádražní čekárně byl zřízen bufet, rozšířený v roce 1927 o restaurační zařízení. S účinností od 1. ledna 1925 došlo ke změně názvu stanice na Hlubočky a ve stejném roce byla dokončena vlečka do kamenolomu firmy „Jan Horsák a spol.” v Hrubé Vodě. O dva roky později byl zbudován nový železobetonový most přes řeku Bystřici s příjezdovou cestou k nádraží.

Elektrárna.

V roce 1922 postavila firma Pittel & Brausewetter pro Akciovou společnost Moravia v Hlubočkách a Mariánském Údolí elektrárnu, která sestávala z obezděného betonového skeletu se dvěma turbínovými halami (tzv. Štěpánův systém), na ně ze severu navazovalo vyšší hranolové křídlo, které na východním konci ukončovala dominantní čtyřboká zauhlovací věž se zvonovitou hlavicí, u jejíž paty se nacházel hlavní vchod se schodištěm. Ke stavbě náležela chladící věž a 86 metrů vysoký komín. Elektrárna byla vybavena dvěma turbogenerátory 3200 kW, dvěma kotli s automatickou dopravou uhlí a měla vlastní zdroj vody v podobě dvou studní.  V roce 1933 koupilo elektrárnu město Olomouc, které ji hodlalo využívat jako doplňující zdroj elektrické energie k hlavnímu zdroji elektrárny v Přerově. Nadále ale poskytovalo továrnám v Hlubočku a Mariánském Údolí el. energii, čímž splácelo kupní cenu elektrárny. Od 1. září 1934 byl v elektrárně v Hlubočku zahájen provoz, čemuž předcházela oprava kotle, přesívače a turbíny. V elektrárně zůstalo zaměstnáno 5 osob od fy Moravia a 4 zaměstnance dosadily městské elektrické podniky v Olomouci. Elektrárna měla i nadále vyrábět stejné množství el. energie, tedy 2 000 000 kWh ročně. V roce 1942 ji fy Moravia za 2 3⁄4 mil. korun odkoupila od města Olomouce zpět.

Skauti.

Po prázdninách školního roku 1931/32 přikročil IV. oddíl Skautů Republiky Československé v Olomouci ke zřízení nových skautských oddílů v Mariánském údolí a Hlubočkách, jejichž vedoucí si během prázdnin v tábořišti u Hluboček osvojovali skautské znalosti a dovednosti. Na lokalitě zvané „Skautská louka“ nedaleko Hluboček (nyní zvané „Horní Vinohrádky“) si skauti z Olomouce zbudovali na pozemku pana Reifa letní stanové tábořiště již na konci 20. let, které v první polovině třicátých let nahradily stálé dřevěné skautské chaty. V roce 1931 zde byla postavena též legionářská chata, využívaná legionáři a později i první víkendové chaty. Po založení skautského oddílu v Hlubočkách a Mariánském Údolí se nedařilo skautům získat klubovní místnost a Národní jednota apelovala na správce české školy v Mar. Údolí a v Hlubočkách, aby svým vlivem podpořili věc českých hraničářských skautů a dovolili jim využívat školní třídy. Skauti pomáhali například při slavnosti Národní jednoty v Hlubočkách, kde skauti po celých 14 dnů hlídali svěřený materiál české menšiny a při slavnosti samé. Jednalo se především o děti z dělnických rodin z místních železáren. Činnost skautských hlídek oddílu byla v roce 1933 rozšířena z Hluboček nádraží i na obec Hlubočky, dále i na Mariánské Údolí, kde se postupně přihlásilo dostatečné množství dětí ke zřízení oddílu. Skauty měl na starost vedoucí bratr Boh. Žáček. V Mariánském Údolí se scházeli v bytě u bratra Sanetrníka.

Česká menšinová škola.

Česká státní škola obecná v Mariánském Údolí byla počátkem školního roku 1936/37 rozšířena o exposituru v Hlubočkách, přičemž místní odbor Národní jednoty v Hlubočkách hodlal učebny umístit do nové budovy, vystavěné vedle svého domku, kde vydržoval českou mateřskou školu.  V letech 1789, 1914, 1997 a 2006 zažila obec velké povodně. Část obecního katastru byla přiřazena v 50. letech za vlády Klementa Gottwalda k Vojenskému újezdu Libavá.

Obyvatelstvo.

V 19. století obec patřila k panství Velká Bystřice, jež bylo v majetku Olomoucké metropolitní kapituly. Veškeré obyvatelstvo bylo katolického vyznání. Až na Velkou Bystřici, kde obyvatelstvo hovořilo německy a moravsky, dále pak obec Čechovice, kde obyvatelstvo mluvilo jen moravsky, ve všech ostatních obcích na panství hovořilo obyvatelstvo v roce 1834 jen německy. V roce 1834 měly Hlubočky 45 obytných stavení a 356 obyvatel.  Podle sčítání lidu v roce 1910 se v obci nacházelo 861 obyvatel, z toho 856 německé národnosti. Sčítání lidu z roku 1921 uvádělo 1 338 obyvatel, z toho 1 091 německé národnosti, 247 české národnosti. V roce 1924 zaměstnávala „Moravia” v Hlubočku 376 dělníků (315 Němců a 61 Čechů), v Mariánském Údolí přes 400 Němců a přes 200 Čechů. Většina dělníků byla organizována v levicových stranách. V roce 1931 vyhrály volby do závodního výboru v železárnách Moravia sociální demokraté, jejich kandidátka získala 400 hlasů (dříve 371), komunisté 339 hlasů (dříve 422).  Po osvobození bylo německé obyvatelstvo vyhnáno, z toho na 1 700 německých zaměstnanců akciové společnosti Moravia, přičemž ještě na podzim 1946 pracovalo v továrnách Moravie hlavně kvůli nedostatku kvalifikovaných sil 55 německých dělníků a odborníků. Z 35 antifašistů, zaměstnaných v továrně v Hlubočkách, bylo vyňato šest osob, všichni ostatní byli taktéž odsunuti. V roce 1974 žilo v obci Hlubočky a Mariánské Údolí 3 014 obyvatel, v Posluchově 91 obyvatel a v Hrubé Vodě 446 obyvatel.

Kultura a sport.

V Mariánském Údolí se nachází kulturní dům s amfiteátrem, v obci je také sportovní hala, několik fotbalových a tenisových hřišť (Tenisový klub Hlubočky). Od roku 1971 se zde koná tradiční pochod Moraviánská padesátka. Působí zde fotbalový klub FK Hlubočky, Minikár klub Hlubočky v AČR, Jezdecký klub Hlubočky nebo sbor dobrovolných hasičů, jednotka stupně JPO II, po sportovní stránce jeden z nejúspěšnějších sborů v okrese. Lze zde nalézt též Ski areál a Fun Park Hlubočky, v místních částech pak Stanici mladých techniků Mariánské Údolí, Ski areál Hrubá Voda, Aktivity park Hrubá Voda a Ranč Posluchov.

Školství.

V obci se nachází dvě základní školy, jedna úplná (ZŠ Hlubočky) a jedna neúplná (ZŠ Hlubočky - Mariánské Údolí, 1. až 5. třída). Jsou zde také dvě mateřské školy, v místní části Hlubočky - Dukla a Mariánské Údolí. V Hlubočkách má pobočku Základní umělecká škola Žerotín, která zde vyučuje hru na hudební nástroje.

Doprava a průmysl.

Obcí vede silnice III. třídy z Velké Bystřice do Hrubé Vody. Údolím Bystřice též prochází železniční trať číslo 310 z Olomouce do Opavy, svou zastávku má také v místní části Mariánské údolí. Dále tudy prochází cyklotrasy 6009 a 6030.  V roce 1951 byl založen závod na opravy leteckých motorů jako pobočka Moravia Aerospace, v současnosti pokračuje výroba pro letecký průmysl pod firmou Honeywell Aerospace Olomouc.

Hlubočky (dříve česky "Hluboček", německy "Hombok") je obec v okrese Olomouc. Žije zde obyvatel. Rozvoj obce započal s budováním továrny na hřebíky a železáren v Mariánském Údolí, později věhlasné akciové společnosti Moravia pro průmysl železářského zboží a obchod. Byl zde otevřen poštovní úřad, škola, železniční zastávka, četnická stanice, spořitelna, zakládány spolky a živnosti. U továrny na hřebíky vybudovala továrnická rodina Machanek úřednické budovy, dělnickou ubytovnu a později dělnickou kolonii. Obyvatelstvo německé národnosti bylo po osvobození v roce 1945 vysídleno. V roce 1956 byla k obci připojena osada Mariánské Údolí, pak v roce 1974 byl s nimi sloučen Posluchov a v roce 1976 byla integrována i obec Hrubá Voda. Obec leží v oblasti Nízkého Jeseníku v údolí řeky Bystřice. V katastru obce leží dvě chráněná území, jsou to Přírodní park Údolí Bystřice u Hluboček vyhlášený v roce 1995 a Přírodní rezervace Hrubovodské sutě existující od roku 2001. Obec je rekreační oblastí krajského města Olomouc, nachází se zde několik chatových oblastí a Ski areál Hlubočky.

Hlubočky (deutsch "Hombok", älter "Hambach") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt vier Kilometer nordöstlich von Velká Bystřice und gehört zum Okres Olomouc.


Klubová kariéra.

Charlton Athletic.

Jenkinson odehrál svůj první zápas za Charlton v semifinálovém utkání Football League Trophy proti Brentfordu v prosinci 2010. Během svého angažmá v Charltonu strávil nějaký čas na hostování v Eastbourne Borough a Welling United.

Arsenal FC.

V červnu 2011 přestoupil Carl Jenkinson do Arsenalu. Přestupní částka se pohybovala kolem jednoho milionu liber. K prvnímu soutěžnímu utkání nastoupil 16. srpna 2011 v rámci posledního kvalifikačního kola Ligy Mistrů proti italskému Udinese. Do zápasu nastoupil jako střídající hráč v druhém poločase za zraněného Johana Djouroua. V Premier League debutoval o čtyři dni později proti Liverpoolu. Carl hrál i v následujícím odvetném utkání proti Udinese a ligovém klání na Old Trafford, ve kterém Arsenal podlehl Manchesteru United vysoko 2-8. Jenkinson si v tomto duelu připsal asistenci na gól Robina van Persieho a před koncem utkání byl vyloučen za faul na Javiera Hernándeze.

West Ham United FC.

Koncem července 2014 odešel na roční hostování do West Ham United FC.

Reprezentační kariéra.

Anglie.

Na mezinárodní scéně začal Jenkinson reprezentovat svoji rodnou Anglii v kategorii U17. Od roku 2013 byl členem anglické jedenadvacítky. V A-mužstvu Anglie debutoval 14. 11. 2012 v přátelském zápase v Solně proti domácímu týmu Švédska (prohra 2:4).

Finsko.

Hrál i za mládežnické reprezentace Finska, což mu umožnil původ jeho matky, která z Finska pocházela. Za tým Finska U19 debutoval v kvalifikaci na Mistrovství Evropy 2011 do 19 let. Svůj první reprezentační gól dal v utkání proti Moldavsku, ve kterém Finsko U19 vyhrálo 6:2. Hrál i za výběr U21.

Carl Daniel Jenkinson (* 8. února 1992, Harlow, Spojené království) je profesionální fotbalista, který má otce Angličana a matku Finku. V mládežnických týmech reprezentoval Anglii i Finsko.

Carl Daniel Jenkinson (* 8. Februar 1992 in Harlow) ist ein englischer Fußballspieler mit finnlandschwedischen Wurzeln, der seit August 2019 bei Nottingham Forest unter Vertrag steht.


Pruběh závodu.

Účastníci.

Tovární tým Alfy Romeo přivezl na okruh v Silverstone čtyři vozy do kterých usedli Giuseppe Farina, Juan Manuel Fangio, Luigi Fagioli a domácí pilot Reg Parnell. Další italská značka Maserati přijela sice do Anglie bez tovární podpory, zato však v hojném zastoupení. Scuderia Ambrosiina připravila vozy Maserati pro dvojici David Murray a David Hampshire, l’Officina Alfieri Maserati poslala do boje osamoceného Louise Chirona z Monaka, Enrico Platé vsadil na dva piloty šlechtického původu, Prince Biru a Toula de Graffenrieda. V závodě se představil i Joe Fry na soukromém voze Maserati a Felice Bonetto pro kterého připravila vůz Maserati firma Scuderia Milano, Bonetto byl také jediným, který neprošel sítem kvalifikace. Smršť rudě zbarvených italských vozů, doplňovala šestice zelených vozů britské provenience, čtyři vozy ERA a dvě Alty. Francouzští jezdci, tradičně v modrých barvách, nastoupili do první velké ceny s vozy Talbot. Tovární podporu automobilky Talbot dostali pouze dva piloti a to Yves Giraud-Cabantous a Eugène Martin. Louis Rosier i Philippe Etançelin nastoupili s privátní úpravou vozů. Startovní listinu doplnil i Belgičan Johnny Claes na dalším Talbotu.

Závod.

Prosluněný den, přivítal účastníky úvodního závodu prvního Mistrovství světa vozů Formule 1. Na starém letišti v Silverstone, se v sobotu 13. května sešlo 21 jezdců z 9 států. Kromě domácích pilotů se na startu představili i čtyři Francouzi, dva Italové, jeden Ir, Argentinec, Švýcar, Belgičan, Louis Chiron startující za Monako a Thajský princ Bira. Na závod, který se jel jako Velká cena Evropy, se přišlo podívat 200 000 diváku včetně krále Jiřího VI s chotí Alžbětou. Přišli povzbudit Rega Parnella na čtvrté Alfě Romeo.  Nejrychlejší v kvalifikaci byl Giuseppe Farina a i jeho týmový kolegové předváděli, který vůz právě ve formuli 1 dominuje. A tak v první řadě stály všechny čtyři Alfy vedle sebe. Hned za Alfami stál soukromý vůz Maserati Thajského prince Biri společně s dvěma továrními Talboty. Ihned po startu se vedení bleskurychle ujal Farina pronásledovaný Fagiolim a Fangiem. Závod se od samého začátku odehrával v režii jezdců Alfy Romeo a vedoucí trio se střídalo ve vedení a brzo se začalo vzdalovat zbytku světa. Smůla postihla ke konci závodu Fangia, prasklá olejová trubička vyřadila motor jeho Alfy ze hry. Poté už si Farina udržoval 2,5 sekundový odstup od Fagioliho až do cíle. Jen Parnell na další Alfě dokázal dojet do cíle s plným počtem kol jako tandem Farina Fagioli. Na bodovaných místech, ale se ztrátou dvou kol dojeli dva Francouzi Cabantous na továrním Talbotu a Rosier na soukromém voze stejné značky. Giuseppe Nino Farina se stal historicky první vítězem Grand Prix v rámci Mistrovství světa, zároveň se mu podařilo vybojovat si pole positions a zajet nejrychlejší kolo závodu a získal tak první "Hat trick" v historii formule 1. Nechybělo mnoho a mohl získat i takzvaný "Chelem", což je vítězství, pole positions, nejrychlejší kolo a vedení po celou dobu závodu.  Z dalších pilotů stojí za zmínku výkon prince Biri, který byl důstojným konkurentem dominující Alfy až do doby svého odstoupení, z důvodu poškození palivové pumpy. Také Geoff Crossley a David Murray se statečně drželi, ale i je nakonec vyřadila porucha rozvodů respektive motoru. Toulo de Graffenried musel nedobrovolně odstoupit ve 34 kole, když ho zradily rozvody zatímco Louis Chiron se musel smířit s rolí diváka o deset kol dříve.

Grand Prix Velké Británie 1950 byla prvním závodem nově vzniklého šampionátu Formule 1 a zároveň pátým závodem vozů F1, po Richmond Trophy, kterou vyhrál Reg Parnell, Grand Prix Pau a Grand Prix San Rema, v obou zvítězil Juan Manuel Fangio a Grand Prix Paříže, kterou vyhrál Georges Grignard.

Der Große Preis von Großbritannien 1950 fand am 13. Mai auf dem Silverstone Circuit in Silverstone statt und war das erste Rennen der Automobil-Weltmeisterschaft 1950. Es war ein Samstag-Rennen, da dem englischen König Georg VI. seine Sonntagsruhe "heilig" war. Das Rennen hatte auch den FIA-Ehrentitel "Großer Preis von Europa".


Historie.

První světová válka.

Během první světové války sloužilo v britském Královském leteckém sboru ("Royal Flying Corps", "RFC") přibližně 22 800 Kanaďanů, protože v té době ještě samostatné kanadské vzdušné síly neexistovaly. Někteří z kanadských letců dosáhli ve válce značných úspěchů. Letecké eso, Billy Bishop se se 72 sestřely nepřátelských letadel, které mu připisují oficiální zdroje, stal nejúspěšnějším stíhacím pilotem celého Britského impéria a po René Fonckovi zároveň druhým nejúspěšnějším pilotem Dohody v první světové válce. Jedněmi z nejúspěšnějších pilotů války byly i Billy Barker a Raymond Collishaw, který během první světové války sloužil u Královské námořní letecké služby ("Royal Naval Air Service", "RNAS") a následně Royal Air Force ("RAF"). Collishaw se stal nejúspěšnějším leteckým esem Královské námořní letecké služby a zároveň druhým nejúspěšnějším kanadským stíhacím pilotem v první světové válce. Všechny pokusy o založení kanadských vzdušných sil ještě během války selhaly kvůli absenci podpory ze strany kanadské vlády.

Meziválečné období.

První nezávislá kanadská letecká organizace vznikla v roce 1920, kdy byly založeny Kanadské vzdušné síly ("Canadian Air Force", "CAF"). Příslušníci kanadských vzdušných sil sloužili pouze na půl úvazku, ale o čtyři roky později byly kanadské vzdušné síly reorganizovány na Královské kanadské vzdušné síly ("Royal Canadian Air Force", "RCAF") už jako zcela profesionální organizace. Původně to byly převážně mírové a obranné síly, přičemž na bojové létání se kladl jen malý důraz. Bojový letecký výcvik se v tomto období konal podle doktrín, které vznikly během první světové války. Letci se cvičili v taktickém průzkumu a navádění dělostřelectva ze vzduchu, ale to se týkalo pouze malé části. Důvodem odsunu bojového výcviku na okraj zájmu byl šok z hrůz první světové války a s ním související ztráta zájmu o ozbrojené síly. Hlavní úkoly Královských kanadských vzdušných sil proto úzce souvisely s programem Civilní vládní vzdušné operace ("Civil Government Air Operations"), který dbal na hlídkování proti pašerákům, ochranu lesů a vývoj motorů a mazadel schopných ustát tvrdé kanadské zimy. Stroje Královských kanadských vzdušných sil provozovaly i leteckou poštu, přičemž se kanadští piloti stali v tomto oboru v mnoha ohledech průkopníky. Ve 20. letech byly nejpočetnějšími letadly RCAF cvičné letouny Avro 504 a hlídkové létající čluny Curtiss HS-2L.  Velká hospodářská krize zasáhla počátkem 30. let i Kanadu a rozsáhlé rozpočtové škrty způsobily, že aktivita Královských kanadských vzdušných sil se v tomto období výrazně snížila. V následujících letech, kdy se již začala situace zlepšovat a financování bylo alespoň částečně obnoveno, se RCAF začala více soustředit na bojový výcvik. Zhoršující se politická situace v Evropě po nástupu nacismu v Německu a fašismu v Itálii byla předzvěstí další války. V Kanadě začaly probíhat rozsáhlé přípravy RCAF na moderní válku, ale v době vypuknutí druhé světové války v roce 1939 disponovaly Královské kanadské vzdušné síly pouze přibližně 4 000 příslušníky a 195 letadly, z nichž byla většina zastaralá a nevhodná pro moderní vzdušný boj.

Druhá světová válka.

Podél dlouhého kanadského pobřeží byl v rámci příprav na válku vybudován rozsáhlý systém základen námořních letadel, na kterých sloužilo přes 300 moderních strojů, např. lehké bombardéry Lockheed Hudson a stíhačky Hawker Hurricane. Hlavní úkol těchto letadel spočíval v obraně kanadského pobřeží a ochraně spojeneckých lodních tras, které byly pod neustálou hrozbou ze strany německých ponorek. Po pádu Francie v červnu 1940 byla jediná kanadská moderně vybavená stíhací peruť - 1. peruť - odeslána do Spojeného království, kde se zúčastnila bitvy o Británii společně s jednotlivými kanadskými letci, kteří byli zařazováni do perutí celé RAF. Kanaďané se zúčastnili i výcvikového programu leteckého výcviku Commonwealthu ("British Commonwealth Air Training Plan"), v jehož rámci se prováděl výcvik pilotů ze zemí Společenství národů pro nasazení v boji. Po celé Kanadě byla pro tento účel vybudována síť cvičných letišť a více než stovka leteckých škol. Během války bylo v Kanadě vycvičeno přibližně 131 000 pilotů, z čehož 70 000 byli Kanaďané. Většina těchto pilotů byla potom nasazena do bojů v severní Africe, Barmě, na Cejlonu, na středomořském bojišti, Maltě apod.  Kanadští piloti létali během války s téměř každým typem letadel, který byl tehdy ve službě. Největší kanadskou formací sloužící v Evropě byla 6. skupina RCAF pod velením RAF. Na vrcholu svých sil se tato skupina skládala ze čtrnácti kanadských bombardovacích perutí. Jednotka vstoupila do války vyzbrojená bombardéry Vickers Wellington a Handley Page Halifax, ale postupně byla přezbrojení na letadla Avro Lancaster. Dvanáct kanadských stíhacích perutí patřilo pod Velitelství stíhacího letectva RAF ("RAF Fighter Command"), přičemž tyto perutě původně létaly na stíhačkách Hawker Hurricane, ale později byly přezbrojeny na výkonnější Supermarine Spitfire různých verzí a Curtiss P-40 Tomahawk, Kittyhawk a Warhawk. George Beurling se se svými 31 sestřely stal nejúspěšnějším kanadským stíhacím pilotem druhé světové války a jedním z nejúspěšnějších stíhačů sil Společenství národů. Richardu Audetovi se 29. prosince 1944 při prvním kontaktu s nepřítelem podařilo se svým Spitfirem LF Mk.IX sestřelit pět německých stíhaček (dva Bf 109 a tři Fw 190) v průběhu sedmi minut nad německým městem Osnabrück. Později se stal jediným pilotem Královských kanadských vzdušných sil, který měl na svém kontě dva potvrzené sestřely německých proudových stíhaček Messerschmitt Me 262 a jeden pravděpodobný sestřel. Pozoruhodného úspěchu dosáhla i posádka letadla B-24 Liberator v protiponorkové roli pod velením Kennetha Moorea, které se podařilo během dvaceti minut potopit dvě německé ponorky.

1945 – 1968.

Po druhé světové válce byla velká část personálu Královských kanadských vzdušných sil demobilizována a většina základen byla přestavěna na civilní letiště. S příchodem éry proudových letadel se prvními proudovými letadly RCAF stali stíhačky Gloster Meteor. V roce 1949 se Kanada stala zakládajícím členem NATO. Královské kanadské vzdušné síly asistovali i silám OSN během korejské války, kdy Kanaďané poskytli logistickou podporu a později vyslali i dopravní letadla. Do Evropy byla v tomto období odeslaná 1. letecká divize RCAF ("No. 1 Air Division RCAF"), jejíž hlavní velitelství bylo aktivováno 1. října 1952 v Paříži. Divize se skládala ze čtyř křídel s dvanácti stíhacími perutěmi, které byly dislokovány na čtyřech leteckých základnách. Dvě základny se nacházely ve Francii (Marville - 1. křídlo) a Grostenquin (2. křídlo) a dvě v západním Německu (Zweibrücken - 3. křídlo) a Baden-Soellingen (4. křídlo). Divize byla v té době vyzbrojená stíhačkami Canadair Sabre a od roku 1956 i CF-100 Canuck. Perutě vyzbrojené letadly Sabre byly v roce 1962 přezbrojeny na typ CF-104 Starfighter. V průběhu 50. let byly z důvodu rostoucí sovětské jaderné hrozby vybudovány přes celé území Kanady linie radarových stanic, které byly provozovány převážně královskými kanadskými vzdušnými silami. V roce 1958 Kanada a Spojené státy vytvořily Severoamerické velitelství protivzdušné obrany ("North American Air Defense Command", "NORAD").

1968 – 2011.

V roce 1968 bylo Královské kanadské letectvo, Kanadské královské námořnictvo ("Royal Canadian Navy") a Kanadská armáda ("Canadian Army") sloučeny do organizace s názvem Kanadské síly ("Canadian Forces"). Letecké jednotky byly rozděleny mezi několik různých velitelství: velitelství protivzdušné obrany ("Air Defence Command"), velitelství letecké přepravy Kanadských sil ("Air transport Command"), Mobilní velitelství ("Mobile Command"), námořní velitelství ("Maritime Command") a také velitelství výcviku ("Training Command"). Jednotky velitelství protivzdušné obrany byly v té době vyzbrojeny stíhačkami CF-101 Voodoo, protiletadlových raketovým kompletem CIM-10 Bomarc a radarovým systémem SAGE v rámci NORAD-u. Velitelství letecké přepravy zajišťovalo strategické letecké dopravy pro Mírové mise NATO a OSN. Námořní Velitelství provádělo hlavně hlídkovou činnost pomocí dálkových námořních hlídkových letadel CP-107 Argus. V roce 1975 byl některá Velitelství zrušena (Velitelství protivzdušné obrany, Velitelství letecké přepravy, Velitelství výcviku) a Všechny letecké jednotky byly umístěny pod nové velitelství nazvané Letecké velitelství ("Air Command", "AIRCOM"). V roce 1982 byla Leteckému velitelství Kanadských sil dodána první víceúčelová stíhačky McDonnell Douglas CF-18 Hornet. Na tento typ byly přezbrojeny i některé perutě 1. letecké divize RCAF v západním Německu.  Počátkem 90. let poskytlo Letecké velitelství nekolik letadel CF-18 Hornet na operacím ve válce v Zálivu. Kanadské stíhačky vykonávaly bojové letecké hlídky nad operacím v Kuvajtu a Iráku, uskutečnily několik útoků na pozemní cíle a při jedné příležitosti napadly iráckou hlídkovou loď v Zálivu. Koncem 90. let se kanadské CF-18 Hornet zúčastnily Operace Spojenecká síla v Jugoslávii a začátkem 21. století se Letecké velitelství Kanadských sil intenzivně zapojilo do války v Afghánistánu, přičemž zajišťovalo dopravní plavidla a materiálu do Kandaháru.

2011 - současnost.

Od 19. března do 1. listopadu 2011 se Letecké velitelství Kanadských sil zapojilo do operace Mobile, která představovala kanadskou podporu operace Sjednocený ochránce v Libyi. Sedm stíhaček CF-18 Hornet a několik dalších letadel sloužilo v rámci vojenské intervence pod úkolových seskupením Libeccio ("Task Force Libeccio").  16. srpna 2011 kanadská vláda oznámila, že název "Letecké velitelství" se změnil na původní historický název vzdušných sil "Královské kanadské vzdušné síly". Změna názvu byla provedena tak, aby lépe reflektovala kanadské vojenské dědictví a sladila Kanadu s dalšími důležitými zeměmi Společenství národů, jejichž vojenské jednotky používají královské označení.

Přehled letecké techniky.

Tabulka obsahuje přehled letecké techniky Kanadského královského letectva podle Flightglobal.com.

Kanadské královské letectvo ( "Royal Canadian Air Force" nebo "Aviation Royale du Canada") byly od 1. dubna 1924 až do 1. února 1968 kanadské vojenské vzdušné síly. Poté byly všechny složky kanadské armády sloučeny do organizace Kanadských ozbrojených sil (Canadian Forces). Od roku 1975 nesly název „Canadian Forces Air Command“ (AIRCOM), i když mezi vojáky byly stále tradičně označovány jako „Air Force“. Od roku 2011 získaly kanadské vojenské vzdušné síly opět název „Royal Canadian Air Force“. Operují s cca 258 letadly.

Die Royal Canadian Air Force (englisch) bzw. Aviation royale du Canada (frz.) umfasst die Luftstreitkräfte Kanadas und ist Teil der Kanadischen Streitkräfte (Canadian Forces/Forces canadiennes). Daneben gibt es auch noch die Canadian Army (Heer) und die Royal Canadian Navy (Marine).


Průběh toku.

Opatovický kanál začíná u Opatovic nad Labem a do Labe se zpět vlévá u obce Semín. Vytváří tak přeponu pardubického oblouku Labe. Kanál dosahoval délky 34,42 km, dnes je jeho současná délka 32,69 km a spád 18,5 m. Šíře koryta se pohybuje mezi 15 m (na počátku kanálu) a 2,5 m (u ústí do Labe), hloubka se pohybuje mezi 1 až 2 m. Průtočná kapacita odpovídá 1 až 3 m3/s. Plocha povodí cca 50 km2.  Byly vybudovány i dva akvadukty. Menší se nachází u obce Neratov, kde kříží potok Bukovka. Větší u obce Semín (tzv. Semínský akvadukt, kde křižuje Sopřečský potok, někdy zvaný též "Mulda").  V úseku Opatovice – Ždánice ochranné pásmo vodárenských zdrojů, po Přelovice ochranné pásmo léčivých zdrojů Lázní Bohdaneč.

Využití.

I na začátku 21. století zásobuje vodou zbylé rybníky (Buňkov, Bohdanečský rybník, za pomoci odbočného Sopřečského kanálu též Černý Nadýmač a Sopřečský rybník, aj.).  Bylo zde postaveno 32 mlýnů, nyní v provozu jen Lázně Bohdaneč. S ubýváním funkce rybniční posiluje role energetická, MVE byly instalovány v mlýnech Staré Ždánice, Lázně Bohdaneč, Břehy-Výrov, probíhá v Semíně. Ještě v polovině 20. století byly provozovány dva mlýny v Opatovicích, mlýn ve Starých Ždánicích, dva mlýny v Bohdanči, mlýn Výrov a mlýn Semín.  K zavlažování cca 3000 ha přilehlých polností bylo v roce 1967 vybudováno pět čerpacích stanic (Opatovice, Staré Ždánice, Neratov, Břehy, Kladruby) o výkonu 130 až 180 litrů/s každá. Nyní většinou mimo provoz.  Sportovní využití: pro vodní turistiku (obtížnost ZWB, průjezd obcemi ztěžují lávky, pod Semínem je kanál značně úzký a zarostlý), rybaření (mimopstruhová voda).

Opatovický kanál je významné středověké vodní dílo v Pardubickém kraji v České republice. Zpočátku bylo budováno jako napájecí strouha pro rybníky Bohdanečský a Čeperka. Dobu zahájení výstavby neznáme. Za vlády pánů z Pernštejna bylo upraveno a podstatně prodlouženo v letech 1498 až 1521. Stavitelem kanálu byl pernštejnský fišmistr Kunát Dobřenský z Dobřenic, učitel dnes známějšího rybníkáře Štěpánka Netolického.

Der Opatowitzer Kanal () ist ein nicht schiffbarer Seitenkanal der Elbe in der Region Pardubitz in Tschechien. Der Kanal ist ein Kulturdenkmal.


Příběh.

Seth Bergman (Penn Badgley) a Peter Sullivan (Zachary Quinto), zaměstnanci risk management oddělení nejmenované investiční banky, sledují společně se svým nadřízeným Willem Emersonem (Paul Bettany) masivní propouštění na svém patře. Mezi propuštěnými je i jejich kolega Eric Dale (Stanley Tucci), který zrovna pracoval, podle jeho slov, na něčem „velkém“. Když odchází, přijdou se s ním Peter a Seth rozloučit. Při té příležitosti předá Eric Peterovi disk se svojí aktuální prací a poprosí ho, ať se na ní podívá a zkusí ji dokončit. Před budovou potká Eric generální ředitelku risk management oddělení, Sarah Robertsonovou (Demi Moore). Po krátké hádce Eric rozbije svůj mobil o zem a odchází.  Mezitím se Sam Rogers (Kevin Spacey), vedoucí celého patra, dozvídá, že mu umírá pes na rakovinu. I přesto má Sam motivační projev ke zbývajícím zaměstnancům. Po pracovní době odchází Seth a Will do klubu. Peter, motivovaný Samovým projevem, zůstává v práci a zkouší přijít na to, jak dokončit Ericův projekt. Nakonec se mu to podaří a zjišťuje, že současná volatilita ve firemním portfoliu MBS produktů překročila historickou volatilitu. Jelikož firma využívá masivní leverage, stačil by 25% pokles hodnoty těchto produktů a celková ztráta by byla větší než tržní kapitalizace celé společnosti. Také vypočítá, že k této situaci musí – vzhledem k tomu, jak dlouho za normálních okolností trvá, než společnost prodá tento produkt – nevyhnutelně dojít. Poté Peter informuje Setha a Willa.  Will brzy pochopí závažnost celé situace a kontaktuje Sama, který je zrovna na cestě od veterináře. Sam se nejprve snaží spojit s Ericem, ale ten už nemá firemní mobil. Poté Sam kontaktuje Jareda Cohena (Simon Baker), svého nadřízeného. Jared svolá meeting, kde je kromě Sama, Willa a Setha i Sarah Robertsonová. Sarah potvrdí správnost Peterovo výpočtů a Jared se Samem začnou diskutovat o řešení situace. Jared navrhuje okamžitě prodat všechny toxické MBS produkty, což Sam považuje za nepřijatelné, protože by to spustilo prodejní lavinu a následně kolaps daného trhu. Jared nakonec zavolá CEO Johnu Tuldovi (Jeremy Irons).  Tuld se rozhodne pro okamžitý prodej veškerých MBS produktů a to i přes Samovo varování, že vědomé prodávání takto bezcenných aktiv zničí důvěryhodnost celé společnosti. Tuld poté navštíví Sarah v kanceláři a oznámí jí, že musí představenstvu předhodit zodpovědného člověka za tuto situaci a že tím obětním beránkem bude ona. Z následného rozhovoru vyjde najevo, že jak Tuld, tak Sarah a Jared věděli celou dobu co se stane, ale nic s tím nedělali. Poté Tuld a Jared přesvědčí Sama a Willa, aby spolupracovali. Seth a Will také dostanou za úkol přivést zpátky Erica, který by mohl informovat jiné banky o jejich záměru. Ti po dlouhém hledání nakonec Erica najdou. Ten je ale zprvu neoblomný a odmítá se vrátit. Poté je mu dáno ultimátum – buď se vrátí a ještě dostane zaplaceno, a nebo se nevrátí a firma mu nevyplatí odchodné. Eric se nakonec pragmaticky rozhodne pro první možnost. Na cestě zpět Will oznámí Sethovi, že bude skoro jistě propuštěn.  Ráno Sam oznámí zaměstnancům na patře záměr společnosti – prodat všechna toxická aktiva. Zároveň je upozorní, že tímto de facto zničí svojí kariéru, jelikož jejich klienti s nimi pravděpodobně ukončí obchodní vztahy. Jako náplast nabízí, že pokud prodají 93 % všech MBS aktiv, dostanou bonus 1,4 milionu dolarů. Pokud celé patro prodá 93 % MBS aktiv, dostane každý ještě 1,3 milionu dolarů navíc. V následující scéně je slyšet Willův hlas, jak se snaží po telefonu prodávat svůj podíl – nejprve bez problémů, ale s ubíhajícím časem jsou jeho klienti stále více podezíraví a Will je nucen prodávat výrazně pod cenou (ve finální části už ztráta z jednoho obchodu činí přes sto milionů dolarů). Během výprodeje sedí Sarah a Eric v kanceláři, oba už bez práce, a probírají budoucnost.  Po skončení výprodeje přichází Jared za Samem a sdělí mu, že se bude opět propouštět. Sam nevydrží a jde za Tuldem s nabídkou své rezignace. Tuld ovšem nabídku odmítá a říká Samovi, že tohle je pouze další část ekonomického cyklu a v nadcházející krizi bude nesčetně příležitostí jak vydělat peníze. Sam si nakonec uvědomí, že peníze potřebuje, a rezignaci nepodá. Mezitím přijde do místnosti Jared a Peter. Tuld oznámí Samovi, že Peter bude povýšen. Osud Setha a Willa je neznámý.  Ve finální scéně kope Sam hrob pro svého psa na pozemku své bývalé ženy. Ta k němu přijde a vysvětlí mu, že už tady nebydlí. Zmíní se i o tom, že jejich syn, jenž také pracuje na Wall Street, se má dobře, i když ho dnešní panika na trhu zasáhla. Sam kope dál, film končí a titulky doprovází pouze zvuk kopání.

Kritika.

Film byl přijat veskrze pozitivně. Získal hodnocení 88 % na Rotten Tomatoes, 71 % na ČSFD a 71 % na IMDb. Kritika ocenila hlavně herecké výkony, výběr prostředí a dialogy.

Margin Call je americké drama, které v roce 2011 natočil režisér J. C. Chandor. Film zachycuje posledních 36 hodin před vypuknutím světové finanční krize (2008) v nejmenované newyorské investiční bance.

Der große Crash – Margin Call (Originaltitel: "Margin Call"; wörtlich: "Wertausgleich; Forderung weiterer Sicherheiten") ist ein Filmdrama aus dem Jahr 2011 von Regisseur J. C. Chandor, der auch das Drehbuch schrieb.


Motivy.

Podle Rgvédu překonávají Ašvinové svým vozem každý den celé nebe a zemi, některé zmínky dokonce naznačují že jejich vůz je totožný se sluncem. Slunce má védských textech často dvě formy, jednu denní a bílou a druhou noční a černou, Rgvédský hymnus 6.9 tak hovoří o bílém ("ardžuna") a černém ("kršna") dni, což se odráží v Mahábháratě kde je válečník Ardžuna doprovázen vozatajem Kršnou. V rgvédském hymnu 10. 39 jsou Ašvinové vzýváni aby přijeli se svým vozem a mohla se tak zrodit Ušas – nový úsvit a dva krásné Vivasvánovy dny – tedy bílý a černý. V jiných textech je denní slunce běžným sluncem, zatímco nočním sluncem je oheň, takže dvojici tvoří Súrja a Agni, jindy zase Mitra a Varuna.  Rgvédský hymnus 10. 17 označuje za matku Ašvinů bohyni Saranjú a boha Vivasvána a naznačuje mýtus rozpracovaný v pozdějších textech. Podle toho Saranjú nejprve porodila dvojčata Jamu a Jamí a poté vytvořili svoji dvojnici Savarná, které přenechala děti, a sama se promněnila v klisnu. Poté co Vivasván zjistil pravdu proměnil se v hřebce a když svoji manželku nalezl zplodil s ní Ašviny. Prakticky stejný mýtus je opakován ve Vájupuráně a Višnupuráně, kde však jako rodiče Ašvinů vystupují Saňdžňa a Súrja. Jiné zmínky v pramenech je označují za potomky Djause, oceánu či Púšana.  Podle rgvédských hymnů 1.112 a 1.116-119 zachránili a vyléčili Ašvinové celou řadu lidí, převážně ršiů, védských mudrců a pěvců. Bhudžju a Rébhu zachránili před utopením nepřáteli, Atriho z ohnivé jámy, vyléčili Rdžrásrovu slepotu, Čjavanovi vrátili mládí a zmrzačenému koni Višpalovi nahradili holenní kost železnou protézou. O Čjavanově omlazení vypráví také Mahábhárata. Mudrc se z vděčnosti za toto dobrodiní postavil Indrovi, který považoval Ašviny za nehodné účasti na sómové oběti a silou své askeze vytvořil démona jménem Mada „opojení“, který Indru přinutil aby blížence k rituálu připustil.  Podle rgvédského svatebního hymnu 10.85 byli Ašvinové družby či neúspěšnými nápadníky při svatbě Súrji, dcery Slunce, se Sómou, bohem měsíce. Podobný mýtus je znám i v lotyšské tradici kde se Dieva dēli snaží získat ruku Saules meita „dcery Slunce“, ale tu získá Mēness – Měsíc. V mnoha hymnech je však uvedeno že Súrja byla manželkou obou Ašvinů a že si je sama vybrala. Podle Aitaréja bráhmany ji získali za manželku namísto Sómy, když navrhli že její ruka bude odměnou za výhru v závodu. Manželství s ní, archetypální védskou manželkou, je spojuje i se svazkem muže a ženy – jsou vzýváni aby vezli novomanželku ve svém voze, pomáhají milencům ve vzájemném shledání, nechali eunuchovu ženu porodit dítě a jalovou krávu dávat mléko. Ašvinové jsou společně s Mitrou, Varunou a Indrou vzýváni v mittanijských smlouvách jako jejich garanti. Motiv Ašvinů jako strážců přísahy se objevuje několikrát i v Rgvédu, pozdější text zvaný Nirukta, obsahující různé lidové etymologie, vykládá Nasátja jako „ne falešný, ne-nepravdivý“. Řečtí Dioskúrové byli také považováni za strážce přísah. Asko Parpola také přikládá Ašvinům pohřební funkci. Poukazuje na existenci pohřebních závodů vozů v řeckém a baltském prostředí a podobnost obětních nádob "gharma" s pohřebními nádobami gandhárské kultury – z Gandháry podle tradice pocházeli mudrci Kánvové, autoři mnoha rgvédských pasáží věnovaných Ašvinům.  Ašvinové hrají svojí roli i v Mahábháratě, dva z bratrů Pandúovců, hlavních hrdinů eposu, známí jako Nakula a Sahadéva jsou jejich syny. V těchto dvou postavách se odráží vlastnosti božských blíženců, i jejich pozice mezi bohy, některé motivy v díle se objevující jsou nejspíše velmi staré, jiné zase odpovídají době vzniku eposu, tedy až samotného sklonku védského období. Nakula a Sahadéva se vyznačují krásným vzhledem, skromností a úctou ke svým starším bratrům, zároveň se v některých rysech od sebe odlišují. Nakula se na dvoře krále Viráta stará o koně, je krásnější, bojovnější a připomíná tak kšatriju – válečníka, Sahadéva se stará o dobytek, je moudrý a dobromyslný a připomíná tak ideálního bráhmana. Podobný motiv se objevuje i v Řecku kde Kastór je krotitelem koní, zatímco Polydeukés je vítězem jednoho sporu při krádeži dobytka.

Etymologie.

V sanskrtu je jméno těchto božstev uváděno v duálu, tedy jako "Ašviná" či "Ašvinau", ve stejné formě se objevují i jejich další společná jména jako "Násátja" a "Násatjau", tedy Nasátjové, a "Divó/dívo napátá" „synové nebes, potomci nebes“. Lze předpokládat že všechna tato jména jsou duály eliptickými a tak například Ašviná vlastně znamená „Ašvin a jeho bratr“. Odlišná jména a původ těchto postav odráží například tento verš:  Etymologie různých jmen těchto božstev jsou následující:

Hypotézy.

Asko Parpola.

Podle názoru indologa Asko Parpoly není kult Ašvinů původem praindoevropský, ale vznikl až v prostředí Praindoíránců obývajících na přelomu 3. a 2. tisíciletí př. n. l. území v okolí jižního Uralu. Předobrazem těchto božstev byla posádka nového vynálezu – válečného vozu, který byl objeven buď v této oblasti nebo na Blízkém východě. Od Praindoíránců se poté tento kult rozšířil k předkům Řeků a Baltů.  To že Ašvinové tvoří dvojici vysvětluje Parpola faktem že posádku válečného vozu tvořili dva muži - válečník soustředící se na boj či lov a vozataj řídící vůz a starající se o koně. Těsné sepětí této dvojice naznačuje nález hrobu kultury Sintašta (2 200 – 1800 př. n. l.) na jižním Uralu na jehož dně je pohřben válečník se zbraněmi a vozem, zatímco v horní komoře je pohřben další muž s párem koní. Ve védském náboženství je pak posádka vozu s Ašviny přímo ztotožněna.  Indoíránci uctívající dobovou formu Ašvinů později migrovali na jih kde na hranicích dnešního Afghánistánu, Turkmenistánu, Uzbekistánu a Tádžikistánu okolo roku 1 500 př. n. l. Ovládli starší kulturu zvanou Baktrijsko-margiánský kulturní komplex. Zde se setkali mimo jiné s Asyřany jejichž kult nejvyššího boha Aššura je vedl k představě dvou abstraktních božstev: Mitry a Varuny, která však měla stejnou duální povahu jako Ašvinové. V důsledku toho převzala tato nová božstva královskou funkci Ašvinů.  Parpola chápe Ašviny jako božské reprezentanty dvojkrálí, které je doloženo ze Sparty, jež byla centrem kultu Dioskúrů. V indickém prostředí Džajminíja bráhmana zmiňuje že rádžpurohit – králův kněz sloužil svému pánu jako vozataj aby dohlížel na to že nespáchá žádný hřích. Pod jménem Divó napátá jsou skutečně v rgvédském hymnu 10.39 označováni jako králové, ačkoliv podle některých názorů „potomky nebes“ v tomto případě nejsou myšleni Ašvinové, ale Mitra a Varuna. Proti tomu však lze namítnout že spojení mezi vladařem a válečným vozem se opakovaně objevuje v védských náboženských i epických textech, stejně tak indoárjovská jména mittanijských králů jsou spojena s vozem.

Trojfunkční hypotéza.

Zastánci trojfunkční hypotézy, vytvořené Georgem Dumézilem, chápou Ašviny především jako božstva navracející mládí, zdraví a plodnost, zajišťující lásku a bohatství. Řadí je tak božstvům třetí funkce, spojené s plodností a prosperitou. Jaan Puhvel spatřuje doklad příslušnosti Ašvinů k třetí funkci i ve dvou výčtech božstev kde figurují na třetím místě:  Zmiňuje i obdobné trojice v Rgvédu a na jiném místě Atharvavédu, kde však namísto Ašvinů figurují Vasuové, skupina božstev – dárců statků, tvořících družinu Indry či Agniho. Z tohoto důvodu řadí Ašviny mezi Vasuje, ačkoliv védské texty tak nečiní.  Podle Puhvela mohl být původním Ašvinem Násatja, odpovídající řeckému Kastórovi, zatímco druhým byl Dasra/ Divó napátá, syn Djausův odpovídající Polydeukovi, synu Diovu. Mýtus o sporu mezi Ašviny a Indrou interpretuje jej jako válku funkcí, zároveň démona Madu přirovnává k severskému Kvasirovi. Za nejasný považuje vztah mýtu o zrození Ašvinů božským rodičům proměněným v koně s řeckým mýtem o tom jak Nefelé, bohyně stvořená jako dvojnice Héry, zplodila s krále Ixiónem Kentaura, předka kentaurů. Kromě démonického Nánhaithjua považuje za íránský, respektive zarathuštrický, protějšek Ašvinů také dvojici Ameša Spentů zvaných Hauhavát „Celistvost, Zdraví“ a Ameretát „Nesmrtelnost, Dlouhověkost“. Jejich spojení s vodou a rostlinami přirovnává léčivým vodám a bylinám Ašvinů jako božských lékařů.

Ašvinové, též Nasátjové jsou védská božstva, božští blíženci úzce spojení s koňmi. Typicky jsou vzývání jako pomocníci v nesnázích a zachránci při katastrofách, především na moři. Prosebníku mohou pomoci tím že mu darují poklady či jej zachránit před smrtí či zraněním v bitvě, jako lékaři bohů lečí nemoci, zmrzačení, navrací mládí a střeží nesmrtelnost. V Rgvédu zaujímají poměrně významné místo, je jim věnováno přes padesát hymnů čímž se řadí hned za Indru, Agniho a Sómu. Ašvinové se od sebe vzájemně liší a to jak svojí povahou tak nejspíše i svým původem, zatímco jeden je válečníkem, druhý vozatajem, méně bojovným ale nadaným kouzelnou mocí. Jméno "Ašvin" „mající koně“, respektive "Násatja" „zachránce“, se nejspíše původně vztahovalo k jednomu, respektive druhému, z páru. Nejstarší zmínka o nich pochází již z mittanijských smluv přibližně z roku 1380 př. n. l., které je zmiňují jako "Na-ša-at-ti-jas", ze zarathuštrické literatury je známo jméno "Nanhaithja", které označuje blíže neurčeného daévu, tedy démona, zmiňovaného společně s Indarou, tedy védským Indrou, a Saurvou, védským Šarvou-Rudrou. Především však mají svůj protějšek v řeckých Dioskúrech a baltských Dieva dēli a Ašvieniai.

Die beiden Ashvins ( "m."; im Dual: ; zu „Pferd“) oder Nasatyas ( „(zwei) Nichtunwahre“) sind in der vedischen Mythologie zwei göttliche jugendhafte Zwillinge. Ihre Namen sind Dasra () und Nasatya ().


Historie.

První jedinci vznikli ze spojení kavkazského ovčáka a feny bernardýna a to hlavně pro potřeby Rudé armády, především hlídání objektů, výjimečně i záchranářské práce. V prosinci 1985 bylo plemeno uznáno Ruskou kynologickou federací a došlo ke stanovení pravidel jeho chovu. Později došlo k aktualizaci standardu plemene (především byla vyškrtnuta horní hranice výšky), ale až v roce 1992 byl podepsán šlechtiteli plemene v "Krásné hviezdě". FCI dodnes toto plemeno neuznává.  K soukromým chovatelům se toto plemeno dostávalo jen velmi obtížně, většinou si ho mohl vzít např. psovod, který odcházel do civilu. Většinou se sem pak dostávali pouze jednotlivci s neurčitým původem. Do bývalého Československa se toto plemeno dostalo rovněž vojenskou cestou. Major, který sloužil v sovětské armádě si s sebou do Československa přivezl psa i fenu, kteří měli dvě štěňata. Fenka pak měla dva vrhy, které tvoří spolu s importovanými jedinci ze země původu, ale i z Polska, vytvořily základnu plemene v Československu.  V Česku se momentálně (prosinec 2014) nachází asi 10 chovatelských stanic. Většina z nich je stále aktivní a proto se toto plemeno i u nás rozvíjí. Největší stanicí a zároveň nejdéle fungující v České republice, která se hlavně zasloužila o rozšíření tohoto plemene u nás je stanice Ruský medvěd. Nejpočetnější stanice jsou v Rusku, armáda ho ale již nevyužívá.

Charakteristika.

Vzhled.

Celkový vzhled: Moskevský strážní pes je velkého vzrůstu, silné kostry, masivní, s dobře vyvinutým svalstvem, vytrvalý, nenáročný na chov v různých klimatických podmínkách, nedůvěřivý k cizím, doporučuje se pro strážní a jiné druhy služeb.  Výška v kohoutku: Nejcharakterističtější výška pro psy je 77 až 78 cm a pro feny 72 až 73 cm, spodní hranice u psů je nejméně 68 cm, u fen 66 cm, horní hranice výšky není dána.  Hlava: Hlava je velká, mohutná, široká v lebeční části, s dosti hlubokým přechodem od čela k široké mordě, zuby jsou velmi silné, velké s nůžkovým skusem, řezáky jsou v jedné linii. Uši zavěšené, trojúhelníkového tvaru, silné u kořene, pevně přiléhající předním krajem k lícním kostem.  Tělo: Hrudník je hluboký, široký, dlouhý s okrouhlými žebry, který se viditelně rozšiřuje k zadní části. Končetiny jsou přímé a paralelní, tlapy jsou velké a kulaté. Ocas je vysoko nasazen, u kořene silný, při vzrušení se zvedá nad linii zad.  Srst: Srst je hrubá, delší, těsně přiléhající, hustá, s dobře vyvinutou podsadou. U psů jsou více vyvinuty okrasné chlupy, které jsou vidět na krku v podobě hřívy a za ušima, na nohou a na ocase.  Barva: Zbarvení je rezavé s bílou - plášťové, skvrnitě bílé s rezavými nebo šedohnědými plotnami. Hruď, přední končetiny do výše lokte, zadní do bérce a konec ocasu jsou bílé. Tmavé "brýle" zakrývající vnitřní koutek oka. Povinné je tmavší zbarvení na hlavě než na těle.

Povaha.

Moskevský strážní pes je ostražitý, přátelský a milý pes. Svoji rodinu dobře chrání a v případě, že je něco v nepořádku, umí zakročit. Je trochu těžkopádný, ale má rád pohyb. Lehce se cvičí protože je vnímavý a učenlivý, pokud ale svého psovoda neuznává jako "vůdce smečky", může se zdát tvrdohlavý a paličatý. Má dobrou paměť a cviky, které se již naučí, není nutné často procvičovat. Svoji rodinu miluje a velmi k ní přilne. Chce s ní být pořád v kontaktu a proto, třebaže zima mu nevadí, je lepší ho mít v domě. Je rád v centru dění.  Je to ideální hlídač, přestože ho jen málo uslyšíte štěkat — k návštěvám je nedůvěřivý a má silný stisk. Pokud mu ale dáte najevo, že cizí člověk je vítaný, nemá problém ho přijmout do rodiny. Má velmi rád děti a dětské hry mu nevadí, leckteré jejich hry přetrpí. Kontakt s ostatními zvířaty sice nevyhledává, ale je lehké je seznámit, protože je k nim mírumilovný. Není ani přehnaně dominantní, takže je možné chovat jej ve smečce s jinými psy.

Péče.

Péče o moskevského strážního psa není složitá. Srst tohoto plemene není moc přiléhavá a je dlouhá a hustá. Líná 2x do roka (na jaře a na podzim), v tomto období je potřeba ji často česat. Líná extrémně, proto je vhodné mu podávat lososový nebo olivový olej. Pokud nelíná, stačí jeho srst 1x týdně vyčesat. Mytí srsti nevadí.  Výcvik i výchova musí být důsledné (co mu zakážete jednou, to tak musí zůstat). Neplatí na něj bití, spíše naopak. Je to plemeno známé tím, že je od narození čistotné, ale jsou i výjimky. Hodí se i pro začátečníka.  Pohyb nevyžaduje, ale umí se přizpůsobit dennímu režimu svých psovodů. Do té doby, než mu bude minimálně 1 rok se ale jeho klouby nesmí přetěžovat dlouhými procházkami, protože je náchylný k dysplazii kyčelních kloubů. Stejně tak dobře pro něj nebude ani obezita, která ještě zhorší problémy s klouby. Neměl by se moc nadřít ve velkém horku, kdy je náchylný na úpal a dehydrataci. Nehodí se pro běhání při kole, krom toho je ale vhodný pro všechny typy pohybu. Nehodí se pro většinu psích sportů, protože je více těžkopádný.

Moskevský strážní pes (: московская сторожевая, anglicky: Moscow Watchdog) je psí plemeno vyšlechtěné v někdejším Sovětském svazu jako služební plemeno pro Rudou armádu.

Der Moskauer Wachhund (russ. "Московская Сторожевая, Moskovskaya Storozhevaya") ist eine nicht von der FCI anerkannte Hunderasse aus der UdSSR und dem heutigen Russland. Die Rasse wird vom russischen Dachverband RKF anerkannt, der zur FCI gehört.