Sportovní kariéra.

Zápasu se věnoval od svých 13 let v Kišiněvě pod vedením Gheorghe Bondara. V sovětské mužské reprezentaci se pohyboval od roku 1990 v nejtěžší váze do 130 kg v zápasu řecko-římském. Po rozpadu Sovětského svazu reprezentoval od roku 1992 rodné Moldavsko. Připravoval se pod vedením Genadije Voločugina a Alexandra Kozara. V roce 1996 se kvalifikoval na olympijské hry v Atlantě. Ve druhém kole prohrál s Rusem Alexandrem Karelinem 0:2 na body, ale přes opravy se bez ztráty bodu probojoval do boje o třetí místo proti Ukrajinci Petru Kotokovi. Vyrovnaný zápas vyhrál 1:0 na body a vybojoval první olympijskou medaili pro Moldavsko.  Představitelé moldavského sportu mu však nenabídli zlepšené podmínky pro přípravu proto přijal nabídku reprezentovat Bulharsko, kde dostal byt, auto a slušný plat vrcholového sportovce. Při svém prvním startu za novou zemi v roce 1997, získal titul mistra Evropy při neúčasti fenomenálního Karelina.  V roce 2000 se kvalifikoval na olympijské hry v Sydney. Doplatil však na náročný los, který mu do skupiny přidělil Rusa Karelina. S Karelinem svedl vyrovnaný zápas, ale jako v předchozích duelech ho neporazil a ze skupiny do vyřazovacích bojů nepostoupil. Od roku 2002 Mezinárodní zápasnická federace snižovala počet váhových kategorií a měnila limity. Na nový limit své váhy do 120 kg si dlouho nemohl zvyknout. Na olympijskou sezonu 2004 se však připravil dobře a kvalifikoval se na své třetí olympijské hry v Athénách. Podobně jako v Sydney však nepostoupil ze základní skupiny, když po vyrovnaném souboji prohrál s Američanem Rulonem Gardnerem. Sportovní kariéru ukončil v roce 2006. Žije v Kišiněvě a věnuje se trenérské práci.

Sergej Jurijevič Murejko (* 2. července 1970) je bývalý sovětský a moldavský zápasník – klasik, bronzový olympijský medailista z roku 1996, které od roku 1997 reprezentoval Bulharsko.

Sergei Mureiko (* 2. Juli 1970 in Chișinău, Moldauische SSR) ist ein Ringer, der für die Sowjetunion, die Republik Moldau und Bulgarien startete. Gewinner der Bronzemedaille bei den Olympischen Spielen 1996 in Atlanta und Vize-Weltmeister 1993 und 1995 im griechisch-römischen Stil im Superschwergewicht.


Rituál.

Průběh rituálu jasny je znám především z prostředí indických Pársů. Je prováděn každé ráno na náklady laického patrona knězem zvaným "zód" a druhým knězem zvaným "ráspíg". Odehrává se v ohňovém chrámu v posvátném prostoru odděleném žlábkem zvaném "páví", jež musí být dokonale očištěn a do nějž nesmí vstoupit laici. Páví je orientován podle severojižní osy – na severu se nachází kamenné sedátko pro zóda, před nímž leží kamenný stůl, na němž je umístěn hmoždíř na přípravu haomy, držadla na barsom a další nástroje. Na jihu ohniště se stolky na pálení dřeva a vykuřovadel, a na západ od zódova stolu pak stolky na další nádoby. Před samotným obřadem musí být připraven chléb zvaný "drón", ze studny nacházející se uvnitř chrámu přinesena voda na úlitby a očištění a raspígem proveden obřad zvaný "paragná", jehož účelem je příprava "páráhómu", haomu jež bude jež bude předkládán zódovi.  Na počátku obřadu je vzýván Ahura Mazda a po něm další božské bytosti. Poté zód pojídá chléb s máslem a pije tři doušky paráhómu. Po vyznání víry je znovu připravován paráhóm a z toho na konci obřadu zód obětuje do studně mimo páví. Většina rituálu se skládá pouze z recitace, bez výraznějších úkonů.

Text.

Jako jasna je též nazývána hlavní liturgická část Avesty užívaná při výše uvedeném rituálu, jejíž recitace trvá přibližně dvě a půl hodiny. Jedná se o heterogenní sbírku textů různého stáří, jež lze podle užitého jazyka dělit na následující:  K sestavení sbírky došlo v době kdy avestánština nebyla živým jazykem, nejspíše až v sasánovské době, a kromě vybraných textů obsahují rukopisy také různé glosy, což vedlo W. W. Malandru k názoru že dochovaný text jasny je svého druhu učebnicí  Jasna je tradičně členěna do 72 kapitol zvaných "haití" či "há". Vzhledem k tomu že některé se pasáže se v různých kapitolách opakují a ve všech rukopisech není dodržováno jde pouze o formální dělení, přesto však má těchto 72 kapitol pro zarathuštristy symbolický význam – opasek Pársů, značící příslušnost k náboženské obci, je spleten ze 72 nití. Jednotlivé kapitoly jasny mají následující obsah:

Jasna, avestánsky „obětování“, je ústředním rituálem zarathuštrismu, jež je opakován každý den za účelem udržování celistvosti kosmu stvořeného Ahura Mazdou. Zároveň je jako jasna také označována část Avesty jež obsahuje texty recitované při tomto rituálu.

Yasna (avestisch) ist der Name der Primärliturgie des Zoroastrismus und der wichtigste Bestandteil der Schriften des Avestas, der sakralen Schriftensammlung der Anhänger der Lehre des iranischen Religionsstifters Zarathustra. Begleitet durch rituelle Handlungen ist die Rezitierung dieser Liturgie auch die wichtigste religiöse Zeremonie der Zoroastrier.


Před bitvou.

Ráno 1. července 1915 vyslalo ruské carské námořnictvo eskadru křižníků k ostřelování přístavu Klaipėda. Eskadru tvořily pancéřové křižníky "Admiral Makarov" (vlajková loď kontradmirála Bachireva), "Rjurik" a "Bajan", dále lehké křižníky "Oleg" a "Bogatyr" a torpédoborec "Novik". Po cestě lodi zastihla mlha, ve které svaz ztratil kontakt s křižníkem "Rjurik" a torpédoborcem "Novik". Ty proto pokračovaly samostatně.  Ve stejné době provádělo německé námořnictvo poblíž majáku Bögskar u Alandských ostrovů minovou operaci. Minonosný křižník SMS "Albatross" zde položil 160 min, přičemž mu krytí poskytovaly pancéřový křižník SMS "Roon", lehké křižníky SMS "Augsburg" (vlajková loď komodora Karpfa), SMS "Lübeck" a 7 torpédoborců. Rusové zachytily jednu z německých depeší a rozkázaly Bachirevově eskadře, aby namísto ostřelování Klaipėdy napadla německý svaz, vracející se tou dobou na své základny.

Bitva.

Ráno 2. července se německý svaz rozdělil na dvě části. První tvořily křižníky "Augsburg", "Albatross" a tři torpédoborce, druhou křižníky "Roon", "Lübeck" a čtyři torpédoborce. V půl osmé ráno se k sobě první německá skupina a ruská eskadra přiblížily na dohled. Rusové brzy zahájily palbu a komodor Karpf informoval druhou skupinu, že je v nouzi. Ruský admirál nasadil paralelní kurz a chtěl využít toho, že Němce brzdí pomalý "Albatross" s rychlostí max. 20 uzlů. Německý svaz se však brzy rozdělil. "Augsburg" s torpédoborci Rusům díky vyšší rychlosti zmizely z dohledu, zatímco vážně poškozený "Albatross" unikl do švédských teritoriálních vod a v 9:12 ztroskotal na skaliscích u Östergarnu. Posádka lodi byla internována.  Ruská eskadra poté provedla obrat a plula směrem k severu, přičemž po desáté hodině narazila na druhou německou skupinu. Následovala dvacetiminutová přestřelka, v níž byly poškozeny křižníky "Bajan" a "Roon" a po které se Bachirevova eskadra odputala. V 10:46 se však objevil "Rjurik" a znovu napadl německé křižníky. V patnáctiminutové přestřelce znovu zasáhl "Roon", poté však Němci začaly ustupovat na jih a Rusové s nimi ztratily kontakt.  Německé lodě mezitím pluly posílit pancéřové křižníky SMS "Prinz Adalbert", SMS "Prinz Heinrich" a dva torpédoborce, přičemž první z nich byl u mysu Rixhöft zasažen torpédem britské ponorky "E 9". Loď nabrala mnoho vody a silně se naklonila, nakonec se ji ale podařilo zachránit.

Závěr.

Bitva byla úspěchem ruského carského námořnictva a britského královského námořnictva, které bez vlastních ztrát vyřadily německý minonosný křižník "Albatross" a vážně poškodily pancéřové křižníky "Roon" a "Prinz Adalbert".

Bitva u Östergarnu (či bitva u Gotlandu nebo bitva u Alandských ostrovů) byla námořním střetnutím první světové války v Baltském moři. Bojovaly v ní německé a ruské carské námořnictvo. Do bitvy se zapojila též jedna britská ponorka "E 9". Střetnutí se odehrávalo poblíž švédského ostrova Gotland.

Der Gotland-Raid war ein Vorstoß der russischen Baltischen Flotte im Ersten Weltkrieg in der Ostsee, der am 2. Juli 1915 zu einem Seegefecht zwischen deutschen und russischen Seestreitkräften in der Nähe der zum neutralen Schweden gehörenden Insel Gotland führte. Dabei waren auf russischer Seite auch britische U-Boote beteiligt.


Život.

Viktorín z Poděbrad se narodil jako druhorozený syn Kunhutě ze Šternberka (Kuňce), první manželce Jiřího z Poděbrad. V roce 1463 se oženil s Markétou († 1472), dcerou Hynka Ptáčka z Pirkštejna, a díky této svatbě získal panství Polná-Přibyslav. O dva roky později se jeho druhou ženou stala Žofie († 1479), dcera knížete Boleslava II. Těšínského. I po její předčasné smrti se Viktorín oženil potřetí, tentokrát s Markétou z rodu Palailogos z Montferratu. Z jeho potomstva lze uvést syna Bartoloměje, diplomata, který utonul roku 1515 v Dunaji.  V roce 1459 ho císař Fridrich III. Habsburský povýšil na knížete Svaté říše římské a téhož roku se stal moravským zemským hejtmanem. Roku 1462 císař jeho povýšení znovu potvrdil a současně za říšská knížata prohlásil též Viktorínovy bratry Jindřicha a Hynka. Svým synům již předtím král Jiří svěřil panství nad Kladskem a Minstrberskem; těm bratři společně vládli až do Jiříkovy smrti roku 1471, poté byl jeho majetek roku 1472 mezi jeho syny rozdělen. Viktorín získal Kolín a Knížectví opavské, Jindřichovi knížectví minstrberské a hrabství kladské s panstvím náchodským, Hynkovi Poděbrady a Kostomlaty a Bočkovi pak panství litické a hrad Veliš.  Když se proti Viktorínovu otci ustavila Zelenohorská jednota vedená Zdeňkem ze Šternberka, byl jmenován vrchním velitelem královského vojska. Dosáhl několika vítězství v Čechách i ve Slezsku. Při svém tažení do Rakous však narazil na vojska Matyáše Korvína, který přitáhl císaři Fridrichovi na pomoc. Obě vojska se několikrát na moravské půdě střetla. Boje se vedly především o Třebíč (ta byla celá zničena a tamější velký opevněný klášter značně poškozen), kde Viktorína obklíčila uherská vojska a útěk se mu zdařil díky vojenskému tažení vedenému jeho bratrem Jindřichem. Odtud se přesunuli na polenský hrad, odkud král Jiří z Poděbrad od května téhož roku řídil vojenské operace. 8. října 1468 se polenského hradu zmocnili páni ze Šternberka a jako přívrženci Matyáše drželi panství až do roku 1479, kdy po uzavření míru v Olomouci dostal majetek zpět a v Polné nechal vystavět architektonicky zajímavý dům U Rytířů. Dále Viktorín se účastnil bitev o Brno, Olomouc, Tovačov či Veselí nad Moravou, kde byl 27. června 1469 Korvínovými vojsky zajat. Následovalo dvouleté věznění na hradech v Trenčíně a Visegrádu.  Konvertoval ke katolické víře a posléze svému přemožiteli i pomáhal. Po uzavření olomoucké smlouvy dostal zpět polenské panství a dále je rozšiřoval, nechal opravit hrad, vystavět rybník Peklo i městské opevnění, roku 1482 na jeho pokyn vznikl rybník Velké Dářko. Po návratu z vězení žil převážně v Opavě. Roku 1483 poskytl v době morové epidemie polenský hrad k užívání králi Vladislavu II. a jeho dvoru. Dohodou z 12. května 1485 odstoupil Opavské knížectví uherskému a českému králi Matyáši Korvínovi. 7. října 1486 musel zadlužený Viktorín polenské panství prodat za 18 000 uherských zlatých svému vzdálenému příbuznému Janu Bočkovi z Kunštátu. Zemřel na Těšínsku, když se předtím opět vzepřel Matyášově moci a byl za to potrestán. Pochován je v kostele svatého Ducha v Opavě. Podle Genealogie knížat z Minstrberka od Štefana Glogowského, který čerpá z Aeluriovy Glaciographie (s. 442 a 468), zemřel Viktorín v neděli 30. srpna 1500 na zámku v Těšíně, pochován však byl do rodinné hrobky v kostele Panny Marie Růžencové u františkánů v Kladsku vedle své poslední ženy Markéty Palaiologovny.  V roce 1558 byly tělesné pozůstatky všech osmi členů rodiny přeneseny do knížecí hrobky v hlavním farním kostele Nanebevzetí Panny Marie v Kladsku.

Viktorín z Poděbrad, nebo též Viktorín Opavský či Viktorín Minsterberský, také Viktorín z Kunštátu (29. května 1443 Poděbrady – 30. srpna 1500 Těšín) byl český, římskoněmecký, minsterberský a opavský kníže, hrabě kladský, syn krále Jiřího z Poděbrad.

Viktorin von Münsterberg (auch "Viktorin von Münsterberg und Troppau"; "Viktorin von Podiebrad"; tschechisch: "Viktorín z Minstrberka; Viktorín z Poděbrad; Viktorín Opavský"; * 29. Mai 1443 in Podiebrad; † 30. August 1500 Teschen) war seit 1459 Reichsgraf sowie Graf von Glatz. Von 1462 bis zu seinem Tode war er Herzog von Münsterberg, von 1465 bis 1485 Herzog von Troppau.


Biografie.

Narodila se v městě Austin, stát Texas v roce 1985. Její otec Carlton Harris byl profesionálním vojákem, a tak se rodina stěhovala ze základny na základnu a Ciara tím vyrůstala v Německu a na různých lokalitách v USA. Později se rodina usadila ve městě Atlanta, stát Georgia. V dětství obdivovala zpěváka Michaela Jacksona, zpěvačku Janet Jackson a skupinu Destiny's Child.

Hudební kariéra.

Počátky (2002-03).

V sedmnácti letech se dvěma kamarádkami založila skupinu "Hearsay". Ovšem od počátku ve skupině panovaly neshody o směřování tvorby. Ciara se poté věnovala psaní textů. První větší úspěch zaznamenala s textem pro píseň "Got Me Waiting", který využila tehdy debutující zpěvačka Fantasia Barrino. V té době si jí všiml producent Jazze Pha, jenž s ní nahrál čtyři demo písně, které se později objevily na jejím debutovém albu.  V roce 2003 odmaturovala na škole Riverdale High School. Ve stejné době získala smlouvu u LaFace Records. Později téhož roku začala pracovat na svém debutovém albu.

Goodies (2004-05).

V září 2004 bylo album "Goodies" hotové. K propagaci alba využívala přívlastek "Princess nebo First Lady of Crunk&B". Produkci alba zajistili Jazze Pha, Lil Jon, R. Kelly nebo Bangladesh. Album debutovalo na třetí pozici žebříčku Billboard 200 se 125 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. V žebříčku se album udrželo neuvěřitelných 71 týdnů a celkem se jej v USA prodalo okolo 2,7 milionu kusů. Také získalo certifikaci 3x platinové album. Certifikaci platinové album získala také v Kanadě. Vedoucím singlem z alba byla stejně pojmenovaná píseň, na které hostuje Petey Pablo. Ta se umístila na první příčce žebříčku Billboard Hot 100, Hot R&B/Hip-Hop Songs a UK Singles Chart. Dalšími velmi úspěšnými singly z alba jsou písně "1,2 Step" (ft. Missy Elliott) a "Oh" (ft. Ludacris), které se obě umístily na druhé příčce žebříčku Billboard Hot 100. Album ji přineslo i čtyři nominace na cenu Grammy.  Roku 2005 vydala CD/DVD "Goodies: The Videos & More", které obsahovalo remixy jejích hitů, dvě nové písně, videoklipy a dokument. Tento počin také získal platinovou certifikaci od společnosti RIAA. Také vysoutpila na turné zpěvačky Gwen Stefani "Harajuku Lovers Tour 2005".

Ciara: The Evolution (2006-07).

Prosinec 2006 byl ve znamení jejího druhého studiového alba "". Producenty alba byli znovu Jazze Pha a Lil Jon, ale přidala se i nová jména jako Polow da Don, Darkchild, Will.i.am nebo The Neptunes. Album se stalo jejím prvním, které debutovalo na prvním místě žebříčku Billboard 200 s 338 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. Po pěti týdnech prodeje se album stalo platinovým. Celkem se ho prodalo okolo 1,3 milionů kusů v USA, celosvětově přes dva miliony. Prvním mezinárodním singlem byla píseň "Get Up" (ft. Chamillionaire), která byla použita i pro soundtrack k filmu "Step Up" ("Let's Dance"). Ta se umístila na sedmé příčce žebříčku Billboard Hot 100. Prvním USA singlem byla píseň "Promise", která se umístila na 11. příčce žebříčku Billboard Hot 100, ovšem získala certifikaci platinový singl. Druhý mezinárodní singl byla píseň "Like a Boy", která obsadila světové Top 20. Posledním singlem byla píseň "Can't Leave 'em Alone" (ft. 50 Cent), která se umístila na 40. příčce.  V říjnu 2006 pak odstartovala své klubové promotour nazvané "The Evolution Tour", při kterém zahrála v sedmnácti klubech po celých Spojených státech amerických. Roku 2007 s rapperem T.I. vyjela na turné "Screamfest '07". S Chrisem Brownem a Akonem vystoupila na "Good Girl Gone Bad Tour" zpěvačky Rihanny na koncertu ve Spojeném království. Objevila se i na tour 50 Centa, kdy s ním vystoupila i v České republice.  Roku 2006 také debutovala jako herečka ve filmu "All You've Got", který pochází z produkce MTV Films. Také se stala tváří módní značky "Rocawear", kterou založil rapper Jay-Z.

Fantasy Ride (2008-09).

Magazín Billboard ji v roce 2008 vyhlásil "ženou roku". Téhož roku nahrála píseň "Click Flash", která se objevila na soundtracku k filmu Sex ve městě. Ačkoliv její třetí studiové album bylo plánované na rok 2008, bylo vydáno až o rok později. "Fantasy Ride" šlo do prodeje v květnu 2009, když debutovalo na třetím místě žebříčku Billboard 200 s 81 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. Celkem se alba v USA prodalo okolo 200 000 kusů. Na albu se podílelo nové producentské složení, například Tricky Stewart, The-Dream, Danja, ale i Polow da Don. K albu byl vydán promo singl "Go Girl" (ft. T-Pain), který se umístil na 78. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a později byl vydán pouze na japonské verzi alba. Prvním oficiálním singlem alba se stala píseň "Never Ever" (ft. Young Jeezy), která se však vyšplhala pouze na 66. příčku. Mnohem více úspěšnější byl singl "Love Sex Magic" (ft. Justin Timberlake), který se vyšplhal na 10. příčku žebříčku Billboard Hot 100 a zaznamenal i mezinárodní úspěch.  V roce 2009 započala nové turné s rapperem Jay-Z, nazvané "Jay-Z & Ciara Live Tour". Také několikrát vystoupila s Britney Spears na jejím tour "" v Londýně. Ve stejné době spolupracovala na albech rappera Nellyho a zpěváka Enriqua Iglesiase. Také podepsala multi-milionovou smlouvu s newyorskou modelovou agenturou "Wilhelmina Models".

Basic Instinct (2010-současnost).

V únoru 2010 hostovala s Pitbullem na remixu písně rappera Ludacrise "How Low". V prosinci téhož roku vydala své čtvrté studiové album "Basic Instinct". Album, za jehož produkcí stáli především Tricky Stewart a The-Dream, debutovalo na 44. pozici žebříčku Billboard 200 s pouze 37 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. Jediným úspěšnějším singlem byla píseň "Ride" (ft. Ludacris), která se umístila na 42. příčce žebříčku Billboard Hot 100, ale zaznamenala výborný úspěch v americké R&B hitparádě.  Roku 2010 vystupovala na australském "Summerbeatz", kde mimo ní vystupovali i Akon, Flo Rida, Ja Rule a Travie McCoy. Také se stala jednou z tváří kampaně Adidas Originals.  V roce 2011 byla pro neúspěch alba propuštěna z Jive Records. Momentálně natáčí svůj druhý film "Mama, I Want to Sing!".

Ciara Princess Harris (* 25. října 1985 Austin, Texas), spíše známá jako Ciara, je americká r&b zpěvačka, textařka, tanečnice a také herečka. Roku 2003 získala smlouvu u LaFace Records, kde poté vydala čtyři alba, jichž se celosvětově prodalo přes sedm milionů kusů. V roce 2006 obdržela svou prozatím jedinou cenu Grammy za spolupráci na písni Missy Elliott "Lose Control". Její nejúspěšnější písní je skladba "Goodies" (ft. Petey Pablo), z jejího debutového alba "Goodies".

Ciara Princess Harris (* 25. Oktober 1985 in Austin, Texas) ist eine US-amerikanische Hip-Hop- und R&B-Sängerin. Der internationale Durchbruch gelang ihr 2004 mit dem Nummer-eins-Hit "Goodies".


Děj.

Hlavní postavou filmu je mladý muž Kaleb „Kale“ Brecht (Shia LaBeouf), který je synem spisovatele. Když se spolu vrací z dovolené, Kaleb nezvládne řízení a havaruje; při srážce jeho otec zemře. Zhruba rok po otcově smrti je Kaleb za napadení učitele odsouzen ke třem měsícům domácího vězení. Aby soudce uhlídal dodržení trestu, nechá Kalemu připevnit okolo nohy náramek, který zajišťuje, aby Kale neopustil dům. V případě, že se vzdálí 30 metrů od přístroje, který je umístěn v kuchyni, přijede policie. Kaleb je sám v domě jen se svou matkou Julií (Carrie-Anne Moss) a docela se začíná nudit, když se do vedlejšího domu stěhuje nová rodina s dívkou jménem Ashley Carlson (Sarah Roemer), která je přibližně stejně stará jako Kale. Kale začíná ji i ostatní rodiny kolem špehovat.  Kaleb se s Ashley brzy seznámí a začínají spolu pozorovat souseda Roberta Turnera (David Morse), o kterém si myslí, že je sériový vrah. Začíná amatérská a dramatická sledovací akce, do které se zapojí i Keleův kamarád Ronnie (Aaron Yoo). Sledování vrcholí jednoho večera, kdy se Ronnie vloupe do Turnerova domu. Vše pozoruje skrze webovou kameru Kale. Ronnie má strach a začne v domě panikařit. Vše vidí i Kaleb, zpanikaří proto taky a vnikne do domu. Překročením úseku, kde má dovolen pohyb, však přivolá policii, která si to však vyloží tak, že se Kale pokusil o násilné vniknutí.  Když policie odjede, Kalebova matka jde za Turnerem, aby u něj orodovala za svého syna. Nechce totiž, aby na něj Turner podal žalobu. Když už to vypadá, že Turner vrahem skutečně není, Kaleb si všimne, že na videu, které natočil Ronnie, je mrtvá dívka. Turner mezitím uvězní Kalebovu matku u sebe doma a začíná honit Kaleba po jeho domě. Kalebovi i příchozí Ashley se podaří před Turnerem utéct. Mezitím, co jde Ashley volat policii, Kaleb jde hledat svou matku do Turnerova domu. Než ji najde, podaří se mu objevit množství mrtvol, které měl Turner doma. Když se Kaleb s Turnerem v jeho domě setká, podaří se mu ho zabít zahradními nůžkami.

Disturbia je americký slasher thriller z roku 2007, jehož režisérem byl D. J. Caruso. Film je novodobou adaptací Hitchcockova filmu "Okno do dvora" z roku 1954. Snímek pojednává o mladém teenagerovi Kaleb Brechtovi, kterého ztvárnil Shia LaBeouf, který se svými přáteli špehuje souseda v domnění, že se jedná o sériového vraha.

Disturbia ist ein US-amerikanischer Thriller des Regisseurs D. J. Caruso mit Shia LaBeouf in der Hauptrolle aus dem Jahr 2007. Die Handlung des Films ist eine Neuinterpretation von Alfred Hitchcocks Klassiker "Das Fenster zum Hof" aus dem Jahr 1954.


Původci heterakidózy.

Malý červ žlutobílé barvy. Jeho tělo se k oběma koncům postupně zužuje a dosahuje u samců délky 5-13 mm, šířky 0,3-0,4 mm. Ústa jsou obdána 3 pysky, jícen je rozšířen v bulbus. Spikula jsou dvě, nestejně dlouhá. Samice je dlouhá 8-15 mm, široká 0,3-0,5 mm. Vulva je umístěna v polovině těla. Vajíčka jsou podlouhle oválná, s dvojitou stěnou, velikosti 60-80 x 36-50 μm. Juvenilní červi, larvy i vajíčka mohou být rezervoárem histomonád až po 4 roky.  Samec je dlouhý 5-18 mm, široký 210-380 μm; spikula jsou krátká a stejně velká. Samice je 10-23 mm dlouhá, široká 290-470 μm. Vajíčka jsou silnostěnná, s hladkým povrchem, velikosti 60-80 x 35-55 μm. Ve vnějším prostředí se infekční larva vyvine ve vajíčku při teplotě 18-20 °C za 6-7 dní. Prepatentní doba je 18-25 dní.  Samec "H. isolonche" dosahuje velikosti 6-15 mm, spikula jsou stejně dlouhá. Samice jsou dlouhé 9-12 mm; vajíčka měří 65-75 x 37-46 μm.

Vývoj heterakid.

Vývoj je přímý, bez mezihostitele (geohelminti). Příležitostně ale jejich vajíčka mohou pozřít dešťovky, které pak slouží jako mechanický roznašeč infekce. Vývoj vajíček ve vnějším prostředí, kam jsou vylučovány trusem hostitele, závisí na teplotě a vlhkosti. Při teplotách kolem 10 °C a nižších se vývoj vajíček zastavuje. Při optimální teplotě mezi 18-30 °C trvá vývoj infekční larvy asi 2-3 týdny. Vajíčka jsou poměrně odolná a po několik dní vydrží v úplném suchu. Ve vlhké půdě si udrží životnost až 8-9 měsíců. Po pozření infekčních vajíček vhodným hostitelem se larvičky působením teploty a trávicích šťáv uvolní z vajíček a zavrtávají se do sliznice slepého střeva. Po 4-10 dnech se larvičky uvolňují a zůstávají trvale v luminu střev. Pohlavní dospělosti nabývají za 24-36 dní.

Klinické příznaky heterakidózy.

Heterakidy kromě traumatizace sliznice slepých střev škodí i produkcí toxinů a snižováním odolnosti proti infekčním nemocem. Larvičky heterakid mohou také zavlékat do slepých střev infekční agens, například histomonózu.  Průběh heterakidózy není specifický, nejčastější známkou onemocnění jsou ospalost, průjem a silně páchnoucí výkaly, příp. pokles hmotnosti. Při pitvě se zjišťuje hemoragický zánět slepých střev (tyflitida), sliznice je pokryta hlenem a obsahuje kráterovité vředy (granulomy). Paraziti se vyskytují zčásti volně ve střevním obsahu, larvičky mohou pevně ulpívat ve sliznici střeva.  Diagnostika je založena na mikroskopickém vyšetření trusu a nálezu heterakid v obsahu slepých střev.

Prevence a terapie.

Hlavním zdrojem infekce je společný chov mladé a starší drůbeže nebo její odchov v zamořeném prostředí. Preventivně se doporučuje pravidelná dehelmintizace, odstranění trusu s vypuzenými červi a zlepšení zoohygienických poměrů v chovu. K léčbě se používají anthelmintika.

Heterakidóza ptáků je parazitární onemocnění slepých střev mnoha druhů ptáků, domestikovaných i volně žijících, způsobované hlísticemi z rodu "Heterakis". V našich podmínkách parazitují nejčastěji "Heterakis gallinarum", "H. dispar" a "H. isolonche". Ve světě se popisují také "H. berampora" (Asie), "H. bervispiculum" (Afrika, Jižní Amerika), "H. caudabrevis" (Rusko), "H. indica" (Indie), "H. linganensis" a "H. meleagris" (Čína).

Die Histomoniasis, auch Schwarzkopfkrankheit genannt, ist eine Parasitose bei Truthühnern und hühnerartigen Vögeln im Allgemeinen. In der (vorwiegend älteren) Fachliteratur findet sich eine Vielzahl von weiteren Bezeichnungen für die hervorgerufene Erkrankung: Beispielsweise "Blackhead disease", "Histomonose", "(infektiöse) Typhlohepatitis" bzw. "Enterohepatitis" und "Typhlitis". Die Erstbeschreibung der Krankheit erfolgte im Jahre 1895 durch den US-amerikanischen Parasitologen Theobald Smith anhand von Proben, die im Vorjahr gesammelt wurden. Erreger der Histomoniasis ist der begeißelte Parasit "Histomonas meleagridis" (Smith 1895: Amoeba meleagridis).


Reptonova doba.

Doba kdy žil, je v mnohém ohledu nejdůležitější v historii zahradní architektury. Je pravda, že reakce na absurdnosti a excesy formálních zahrad a procitnutí ke kráse a hodnotě přírodní venkovské krajiny přišlo před jeho dobou. Addison a Pope byli nejvlivnějšími literárními advokáty této ohromné změny. William Kent a jeho následník "Capability" Brown byli praktičtí muži, kteří aplikovali nové myšlenky na anglickém venkově a často opravdu nemilosrdně ničili v horlivosti poněkud nerozvážně formální zahrady (pravidelné, často barokní zahrady) ohromné krásy. Ale to je jeho období a dílo jeho samotného, které je nutno vnímat v kontextu vývoje takzvaného anglického přírodně krajinářského stylu. Stylu, jehož vliv se rozšiřuje rychle na kontinent, do Evropy a jehož principy stále ještě ovlivňují zacházení s velkými oblastmi v nepravidelném a přírodně krajinářském stylu.  Tato změna ve vkusu nebyla omezena na zahradnickou architekturu. Projevovala se ve všech uměleckých výrazech doby. Romantika byla v pravdě mimořádná vývojem představivé citlivosti, a střed pohybu ležel v Anglii v jeho různorodém, vnitřním a subtilním výkladu světa přírody. Příroda se stala člověku nevyčerpatelným zdrojem inspirace. Proto byly podmínky připravené a čas zralý pro takové ideály zahradní architektury jako ty, které prosazoval a obhajoval Repton.

Mládí.

Narodil se v Bury St Edmunds, jeho rodiče byli John Repton a Martha (rozená Fitch). Otec byl výběrčí daní. V roce 1762 jeho otec založil přepravní společnost v Norwichi, kde navštěvoval Humphry norwichské gymnázium. Ve dvanácti letech byl poslán do Nizozemska kde se učil nizozemsky a připravoval se na kariéru obchodníka. Nicméně se jej ujala bohatá nizozemská rodina a výlet mohl spíše stimulovat jeho zájem o obory, jako je kreslení a zahradnictví.  Po návratu do Norwiche se vyučil jako textilní obchodník s textilem, pak se po sňatku s Marií Clarkeovou (orig. Marie Clarke) v roce 1773 ujal řízení podniku sám. Nebyl však úspěšný, a když jeho rodiče v roce 1778 zemřeli, použil své dědictví, aby se přestěhoval na malé venkovské sídlo v Sustead, poblíž Aylshamu v Norfolku. Zkoušel štěstí jako novinář, dramatik, výtvarník, politik a jako s důvěrný tajemník svého souseda Williama Windhama v Felbrigg Hall během velmi krátkém Windhamova působení jako tajemníka Lord Lieutenant of Ireland. Připojil se také k Johnovi Palmerovi při pokusu o reformu poštovního systému, ale ačkoliv systém Palmerovi vynesl mnoho peněz, on sám na tom opět prodělal.  Jeho přítelem z dětství byl James Edward Smith, který jej v mládí krátce seznámil se studiem botaniky a zahradnictví. Smith reprodukuje jeho dlouhý dopis ve své "Letter and Correspondence". Už jako mladý hoch dostal možnost v knihovně pana Windhama číst práce z oboru botaniky

Zahradní architekt.

Když se jeho jmění obchodníka ztenčovalo, odstěhoval se do skromného domku v Hare Street poblíž Romfordu v Essexu. V roce 1788, ve věku 36 let, se čtyřmi dětmi a bez jistého příjmu, pojal myšlenku, spojit své dovednosti kreslení se svou omezenou zkušeností s návrhy zahradních úprav v Susteadu, aby se stal "zahradním architektem". Od smrti Capability Browna v roce 1783, žádná z osobností nedominovala v anglické zahradní architektuře, a on sám měl ambici vyplnit tuto mezeru a podle některých informací rozeslal prospekty svým známým ve vyšších třídách, jako reklamu svých služeb. Nejprve byl vášnivým obhájcem Brownových názorů, které kontrastovaly s Knightovými a Priceovými ze Shropshire, ale podle některých názorů později přijal smírnější stanovisko. Podle věrohodných a dostupných zdrojů, jímž jsou i jeho knihy, byl ovšem vždy odpůrcem zavádějících a v praxi nerealizovatelných, ač vážně míněných, názorů zmíněných zahradních teoretiků, což se snažil při každé příležitosti prokazovat.  Až dokonce svých dnů byl vždy obdivovatelem Capability Browna, ale později rovněž kritikem některých jeho prací a postupů, což neznamenalo, že by nějak snižoval jeho celkové zásluhy a fenomenální schopnosti. Rozvinutí geniálních vloh architekta anglických parků, v Brownovi, v nestudovaném zahradníkovi ze zelinářské zahrady, se opakovaně pokouší vysvětlit teoriemi, které poněkud připomínají titulní postavu divadelní hru "Pygmalion".  Repton uznával potěchu, kterou oko návštěvníka nalézá ve francouzské zahradě, nebo v dalších pravidelných úpravách které mají smysl a jsou na daném místě vhodné. V období soupeření dvou architektonických směrů řekl: „"Já se nezavazuji následovat buď pana Le Notre, nebo pana Browna, ale vybírám krásy z obou stylů k tomu, abych přijal tak velkou část velkolepé minulosti, která by odpovídala paláci, a tak velkou část přitažlivosti nového stylu, jak si vyžadují vnady přírodní krajiny. Každý má svoji správnou situaci, a dobrý vkus udělá módu prospěšnou při zdravém rozumu."“  Předtím, než se stal zahradním architektem, náležel mezi "venkovskou šlechtu" a venkovská krajina, krásy přírody mu nebyl neznámy. Ale také byl umělcem, nadaný tím, co opětovně označuje jako "dobrý vkus", který dokázal studiem a zkušenostmi navýšit k svému přirozenému talentu. Jeho profese pro něj byla především příležitostí vytvářet design, jeho projekty jsou založené stejnou měrou na přesné znalosti zvláštní místní situace a podmínek, jako na základních principech umění a přírodních zákonů. Dobře znal význam a hodnotu uměleckých principů, kterým rozumíme pod slovy proporce, rozmanitost, spletitost, harmonie, a jednota. Jeden jeho citát přesně objasňuje jeho bod pohledu.... „Oko, nebo spíše mysl, není nikdy dlouho nadšena, pokud věc prozkoumá bez úsilí, v jediném letmém pohledu a proto ji nevidí jako vzrušující kuriozitu nebo zajímavost. Není to obrovský rozsah trávníku, ohromná vodní plocha, nebo nekonečné lesy, které pohledu přináší uspokojení. Pokud jsou jen beztvárnou hmotou, nebo opakujícími se stejnými předměty, jestli jejich přesný tvar, ať tak nebo onak velký, je příliš zjevný, dokážeme pouze vnímat plochu, kterou zaujímají. Zaznamenat prostor naplněný předměty krásy. Potěšit oko potom, co bylo fascinováno, upevnit pozornost, kde byl pohled připoután, prodloužit úžas do obdivu, je účel kterého dosáhneme nejlepším návrhem." Repton nemohl být obviněn z pouhé imitace přírody, namísto pokusů o napodobení efektů přírody mechanickou, nebo jinou umělou cestou, připravil situace, kterými jsou efekty vytvářeny. Pak, jak řekl, jsou efekty přirozené. Ale byl také praktický muž. Oceňoval princip užitečnosti. On sám, stejně tak jako jeho americký následovník Frederick Law Olmsted, měl nepochopení pro design, který neposkytuje adekvátně a upřímně prosté potřeby pro lidský život. Polovičaté kompromisy se nesetkaly s jeho pochopením. Usiloval o návrh, který by spojoval prvky nezbytných lidských potřeb s uměleckým cítěním.  Jeho první zaplacenou prací se stal Catton Park v (Old Catton) v roce 1788. Že se, bez reálné zkušenosti s praktickým zahradnictvím, stal „přes noc“ úspěšným, je výsledek jeho nepopiratelný talent, ale také jedinečný způsob, jak si prezentoval svou práci. Pomáhal klientům pochopit své návrhy jejich vizualizací. Repton vytvářel tzv. "Red books" (nazvané podle jejich červené barvy desek) s vysvětlujícím textem a s obrázky vodovými barvy se systémem který ukazoval situaci "před" a "po" zásahu. V tom se lišil od architektů své doby, kteří pracovali téměř výhradně s plány, jenž jen zřídkakdy ilustrovali. Repton a jeho "slide" byly brzy kopírovány Filadelfským Bernardem McMahonem v jeho "American Gardener’s Calendar" z roku 1806.  Některé zdroje popisují rozdíl mezi ním a 'Capability' Brownem takto: Brown pracoval pro mnoho z nejbohatších šlechticů v Británii, při tvorbě velkých krajinných parků ze starých zahrad a zemědělské půdy. Repton pracoval pro zákazníky stejně důležité, jako vévodové z Bedfordu, a Portlandu, obvykle upravoval dřívější práce, často Brownovy. Reptonovy změny byly obecně v mnohem skromnějším měřítku. Tam, kde Brown pozemek obklopil parky nepřerušeným pásem zeleně po obvodu, Repton vedl průhledy skrze park až na vzdálenější objekty, jako jsou kostelní věže, což bylo součástí navržené krajiny.  Podle některých zdrojů vymyslel „přístupové cesty“ a „vrátnice“ v přístupové bráně zvyšující dojem z velikosti a významu místa, a dokonce uvedl milníky s monogramy na cestách kolem některých sídel, za což jej satirizoval Thomas Love Peacock jako 'Marmaduke Milestone, esquire, a Picturesque Landscape Gardener' in "Headlong Hall".  On sám však ve svém díle „OBSERVATIONS ON THE THEORY AND PRACTICE OF LANDSCAPE GARDENING“ takové "vrátnice" dosti posměšně odsuzuje. Úpravy okolí sídla tak, aby opticky působilo jako součást jednoho majetku však H. Repton opravdu považuje za součást kvality architektonického díla, které dává název „přivlastnění“.  Capability Brown byl ve velkém měřítku dodavatelem, který nebyl pouze designérem, ale také realizoval své díla. Naproti tomu Repton působil jako konzultant, dozoroval práce, navrhoval řešení a někdy vytyčoval pozemky, ale upouštěl od toho, že by sám organizoval provedení úprav. A tak mnohá z Reptonových řešení zůstala zcela nebo částečně neprovedena. Brown, podle některých zdrojů za pomocí svých pomocníků, vytvářel bezmyšlenkovité návrhy podle jednoho modelu v obrovských množstvích a prodával je od kusu jako se dnes prodává konfekce. Někdy návrhy C. Browna po nákladném úsilí nabídly jen o málo lepší výsledek než byl výchozí stav. Naproti tomu Repton hledal možnost jak provést co nejmenší úpravy a soustředil se na to, aby šetřil kapsu zákazníka. "„Vzhledu má být úspěšně dosaženo nejjednoduššími a běžnými prostředky. Příroda obecně nemá být zlepšována obrovskou pracovní silou, nebo velkými náklady, ale naopak." "Neurážejte přírodu absurdními výdaji, nezkazte se její prostý šarm zbytečným klamem. Zvažte dobře problém, buďte opatrně smělí, vložte do díla svoje geniální schopnosti, spíše nežli hojnost zlata.“" Zatímco Brown byl velmi bohatý muž, Reptonovy příjmy nebyly nikdy více než uspokojivé.  Od začátku své kariéry hájil Brownovu pověst, zejména během vášnivého období "diskuse o malebnosti". V roce 1794 Richard Payne Knight a Uvedale Price publikovali útočné kritiky „ubohého génia prázdnoty (nahoty) a plešatosti“, kritizovali hladké a hadovité křivky jako mdlé a nepřirozené a prosazovali spletité a složité konstrukce, které byly složeny podle principy krajinomalby výtvarných děl. Reptonova obrana Capability Browna spočívala částečně v odhalení nepraktičnosti mnoha malebných nápadů jeho oponentů v praxi. Repton sám prokazoval své stanovisko tím že vytvářel praktické a užitečné návrhy pro své klienty.  Znovu uvedl do zahradní architektury některé prvky formálních zahrad, zejména květinové zahrady kolem domu tak, jak se staly běžnou praxí v devatenáctém století.  Architektura budov hrála důležitou roli v mnoha jeho úpravách. V roce 1790 často pracoval s poměrně neznámým architektem Johnem Nashem. Když po Humphry Reptonovi nastoupil ve společnosti jeho syn, stavební architekt, John Adey Repton, a jeho druhý syn, George Stanley Repton, společnost po nějaké době ukončila činnost. Během své práce se seznámil s řadou významných osob, včetně osobností jako byli Edmund Burke, William Wilberforce a William Pitt mladší.  V roce 1811 Repton utrpěl při nehodě kočáru vážné zranění, po němž byl nucen se pohybovat na používat invalidním vozíku. Zemřel v roce 1818 a je pohřben na hřbitově v Aylsham. H. Repton byl pohřben u vchodu na jižní straně kostela v Aylshamu, v malém uzavřeném prostoru, který byl vysazen jako zahrada, do prostého hrobu, s některými rysy jeho vlastních představ (poznámky a dotazy, 7. ser. VI. 204). Jeho vdova zde byla poté pohřbena společně s ním. Společně měli šestnáct dětí, z nichž sedm dosáhlo zralého věku, a pět žili v den jeho smrti. Nejstarší syn, John Adey Repton (1775–1860), architekt, narozen v Norwichi dne 29. března 1775, byl vzděláván v aylshamském gymnáziu. Architekt George Stanley Adey Repton pracoval ve firmě svého otce.  Čtvrtý syn, George Stanley Repton (d. 1858), rovněž architekt. Vzal si proti vůli svého tchána nejstarší dcera Lorda Eldona. Jejich jediný syn, George William John Repton, byl členem parlamentu řadu let, nejprve jako poslanec za St Albans, a pak za Warwick.

Posmrtné připomínky.

Tři silnice v blízkosti blízkosti jeho domu v Hare Street (nyní přejmenováno na Main Road) v Gidea Park na území v Romford byly pojmenovány po H.Reptonovi, Repton Avenue, Repton Gardens a Repton Drive. Malá pamětní deska byla odhalena na jeho paměť dne 19. dubna 1969 v místě jeho domu, který je nyní přestavěn jako oblastní pobočku Lloyds TSB.

Kritika ve sporu o „malebnost“.

Spor o přenášení výtvarných principů do architektury se ve své době stal velmi významným tématem konverzací o zahradní architektuře. Odmítá stejně tak názor, že by zahradní architektura měla kopírovat nejlepší malby, jako názor, že by každá zahradní úprava, předtím, než by byla realizována, měla být namalována malířem, jako nesmysl.  Za zmínku k problému však stojí ještě jeho další dva citáty:

Před......a po.

Aby vytvořil své návrhy zahradních úprav srozumitelnými, vymyslel originální názornou techniku kterou nazval „slide“ (ve smyslu série obrázků), které lze srozumitelně s ohledem na použití Reptonem a význam předmětu, přeložit jako „Před......a po“. Tato didaktická technika je jeho vynálezem a našla dodnes mnoho způsobů použití (pedagogika, reklama, výzkum). Repton se svými praktickými zkušenostmi totiž zjistil, že nestačí vytvořit, jakkoliv by byl přesný a úhledný, pouze geodetický, nebo geografický plánek výsadby a úprav, pro pochopení architektonického řešení a jeho smyslu zákazníkem - laikem. Seznal, že obyčejná mapa nebo plán, by byly nedostatečné. Zahradní architekti nedokázali v té době zprostředkovat představu krajiny jinak, než pomocí základního půdorysného plánu domu a ukázat vyvýšení pomocí vrstevnic uvedených v mapě. Reptonovou odpovědí na problém byly vizualizace. Některé „slide“ připomínají leporelo.  Takové kresby, ukazující navrhované efekty, mohou být užitečné v některých případech. Jak jsem si často všiml, je to až na nějaké výjimky, jediná část mé práce kterou běžný pozorovatel má čas nebo chuť zkoumat. Ačkoli je to ta nejmenší část zdokonalení v umění, k němuž tyto rady a skici budou, jak doufám, přispívat."  Aby napravit nedostatek pochopitelnosti a čitelnosti architektonických úprav pomocí plánů, které zobrazovaly plánovanou výsadbu planimetricky pomocí kót, bodů, kružnic s průsečíky, vynalezl metodu ukazování navrhovaných zlepšení pomocí dvou ilustrací. Ilustrace byly obvykle barevné. Horní obrázek ukazoval původní stav, tak jak to existoval a obrázek pod ním byl návrhem změn. Jeho cílem, jak řekl, „"...nebylo vytvářet svazek obrázků, ale poskytnout rady na základě skutečností, že opravdový vkus v zahradní architektuře, stejně jako u všech dalších ušlechtilých umění, není náhodný účinek, tvořící se odděleně od smyslů. Vnímal jej jako způsob porozumění, kterým lze srovnávat, oddělit, a spojit různé zdroje potěšení odvozeného z externích objektů, a vystopovat jej k nějaké dříve existující příčině v struktuře lidského mysli."“

Vztah metody ke sporu s Knightem a Pricem.

Byl ve sporu s teoretiky zahradní architektury Knightem z Herefordshire, a Pricem ze Shropshire především ohledně principiálního vztahu malířství a zahradní architektury, protože jmenovaní zastávali názor, že zahradní architektura má ve skutečnosti kopírovat díla nejlepších výtvarných umělců z oboru krajinomalby. Jejich argumenty vyvracel a vznikly vleklé, nákladné a vášnivé spory. Jedním z dalších důkazů, že dílo zahradního architekta musí vycházet z malby, byla pro zastánce zahradní architektury, jako zhotovování trojrozměrných kopií prací výtvarných umělců, právě Reptonova technika „"Před......a po"“. Musel se tak obhajovat z nařčení, že teoreticky popírá očividně nepominutelný způsob vytváření parků a zahrad, jenž sám prakticky používá.  Tato obvinění Repton popírá s tím, že jde jen praktické pomůcky k objasnění některých úprav a vysvětlení principů působení změn:

Publikační činnost.

Reptonovy tři hlavní knihy pojednávající o zahradní designu jsou:"Sketches and Hints on Landscape Gardening" (1795), "Observations on the Theory and Practice of Landscape Gardening" (1803), a "Fragments on the Theory and Practice of Landscape Gardening" (1816). Pro tyto publikace čerpal z materiálů a technik používaných při tvorbě "Red Books".

Red books.

Jeho důležité spisy jsou založeny na jeho jedinečných poznámkách, které nazývá "Red Books" (Červené knihy). Pokud byl někdy žádán o svůj názor vztahující se k zahradní architektuře, bylo jeho zvykem doplnit řešení popisem, svázaným v malé knize, která obsahovala mapy, plány, a skici k tomu, které vysvětlily a ilustrovaly práce nebo změny, které navrhoval. Tento svazek nazýval "Red Books " a každý se vztahoval k jednotlivému místu. Více než dvě sta takových knih připravil během své rozsáhlé praxe. "Red Books" nejsou pouhé podklady teorie zahradní architektury; ale představují výsledky jeho zkušeností. Nejen z jejich podstaty, ale i z jejich formy vyplývá jejich hodnota. Byly psány a ilustrovány ne pro jeho profesionální kolegy, ale pro jeho klienty. Takže mají přitažlivost pro širší čtenářskou obec. Neobsahují technické podmínky a malé, relativně nedůležité detaily. Jediné omezení v hodnotě těchto spisů je nevyhnutelná kusost a opakování informací vlivem jejich původu, zpracováním a podmínkami pro které byly připraveny k publikaci.

The Theory and Practice of Landscape Gardening.

Své knihy připravoval během svých pracovních cest. Jak Repton poznamenal v předmluvě ke své nejcennější knize, "Teorie a praxe zahradní architektury" (" The Theory and Practice of Landscape Gardening,"), celá tato práce byla napsána v kočáře během profesionálních cest z jednoho místa na jiné, kdy byl zřídka více než tři dny na jednom místě. Přál si, aby jeho knihy byly základem, podle kterého ho měly soudit příští generace, protože říkal: ""Raději ať na mých psaných názorech než na částečných a nedokonalých způsobech, jakými jsou moje plány někdy realizovány, je založena má pověst."" Jeho dvě nejlepší práce: "Skici a rady pro zahradní architekturu" ("Sketches and Hints on Landscape Gardening"), publikované v roce 1795, a svazek "Teorie a praxe zahradní architektury“, publikovaný v roce 1803. ("The Theory and Practice of Landscape Gardening“), představují, jak Repton věřil, jednu z nejcennějších prací v angličtině, zabývající se principy zakládání zahrad a parků.  Dále vydal i některé menší práce, včetně posmrtné sbírky editované Loudonem, který tak učinil přesto, že kritizoval jeho úpravy zahrad, a byl otevřeným zastáncem názorů „malebných“ zásad pánů Payne Knight a Uvedale Price.

Publikovaná díla.

Jeho nejzásadnější publikovaná díla "Sketches and Hints on Landscape Gardening," a "Observations on the Theory and Practice of Landscape Gardening,"byla souhrnně posmrtně vydána,jako první svazek ze série klasických děl krajinářské architektury, zhotovený na návrh a ve spolupráci s Americkou společnosti krajinářských architektů pod názvem "The Art of Landscape Gardening".  Repton přispěl k "Transactions of the Linnean Society," xi. 27, a část "On the supposed Effect of Ivy upon Trees."

Humphry Repton (21. dubna 1752, Bury St. Edmunds, Suffolk, Anglie – 24. března 1818, Aylsham, Norfolk, Anglie) byl anglický zahradní architekt.

Humphry Repton (oft irrtümlich Humphrey) (* 21. April 1752 in Bury St. Edmunds; † 24. März 1818 in Aylsham) war ein bekannter englischer Landschaftsarchitekt des 18. Jahrhunderts. Er stand in der Nachfolge des berühmten, 1783 verstorbenen Landschaftsarchitekten Capability Brown. Um 1800 gestaltete Repton den Russel Square sowie den Bloomsbury Square in London. Außerdem tat er sich als Botaniker hervor, der auch vor den Schwierigkeiten des im 19. Jahrhundert zunehmend technisierten Aussäens nicht zurückschreckte.


Organizace.

Akademie sdružuje 50 členů, kteří jsou rozděleni do 6 sekcí: K těmto šesti sekcím se přidružují zahraniční členové a korespondenti. Mezi zahraničními členy figurují či figurovala jména jako Václav Havel, Juan Carlos I. a Benedikt XVI.  Akademie vytváří ještě jeden orgán se zaměřením interdisciplinárním. Na své internetové stránce zveřejňuje texty a oznámení, které jí předkládají členové.

Dějiny.

Před rokem 1789 "l'Académie des sciences morales et politiques" neexistovala jako samostatná instituce. Svůj původ má v "Classe des sciences morales et politiques", který byl součástí "l'Institut national des sciences et des arts" založený "Národním konventem" 5 fructidora roku III (22. srpen 1795), dva roky po zrušení "Královské akademie "dekretem Konventu z 8. srpna 1793.  Institut byl rozdělen na tři třídy:

Zrušení.

Nařízením "Konzulátu" z 3. pluviôse roku XI (23. leden 1803) byl "Institut national" reorganizován do čtyř tříd: třída fyziky a matematiky, třída francouzského jazyka a literatury, třída historie a staré literatury, třída krásných umění. Členové tří předešlých tříd byly přerozdělení do čtyř nových. Tato reforma, která se snažila rekonstruovat bývalé královské akademie, byla ukončena nařízením Ludvíka XVIII. Z 21. března 1816, ve kterém všechny názvy byly sloučeny do jediného Institut de France.

Obnovení.

Ministr informací krále Ludvíka-Filipa Orleánský historik François Guizot argumentoval ve prospěch znovuzaložena "Akademie etických a politických věd". Byla restaurována nařízením ze dne 26. října 1832. Rozdělili ji na pět sekcí: filozofie a etika, sociologie, legislativa, veřejné právo a spravedlnost, politická ekonomie a statistika, později doplněna výrazem "finance", historie a geografie.  Dvanáct akademiků přišlo z bývalé druhé třídy a tito zvolili svých dalších kolegů. První vnitřní řád ustálil počet akademiků v každé sekci, počet volných členů, přidružených cizích členy a korespondujících členů. V roce 1964 se Akademie rozhodla zrušit kategorii volných členy, aby jejich sdružila do nové sekce titulárních akademiků složené z deseti členů.

Náplň prací.

V posledních letech byla studována tato témata:

Poradní činnost.

Akademie předkládá podle vlastní úvahy témata, která považuje za důležitá pro společnost v jednotlivých studiích:

Udělování cen.

Akademie uděluje ceny a rekompenzace každý rok, odpovídá i za výběr nejlepších děl publikovaných na navržená témata v konkurzech.  Dává i svůj názor na výběr velkých institucí ve vzdělávání a výzkumu: École pratique des hautes études, École des hautes études en sciences sociales, Conservatoire national des arts et métiers, Collège de France.

Současní členové.

Úřad akademie pro rok 2012: Madame Bastide-Bruguière - předseda, B. Collomb - místopředseda, X. Darcos - stálý sekretář.

Académie des sciences morales et politiques (česky "Akademie etických a politických věd") byla založena v roce 1795 jako součást Institut de France. Byla zrušena v roce 1803 v období vlády Napoleona I. a znovu zřízena na podnět historika Françoise Guizota v roce 1832. Jejím úkolem bylo vědecky popisovat život společnosti a následně navrhovat její lepší formy dané vládě.

Die Académie des sciences morales et politiques () ist eine französische Gelehrtengesellschaft. Sie wurde 1795 gegründet, 1803 abgebaut, 1832 erfolgte die Restauration. Sie ist eine der fünf Akademien des Institut de France.


Gameplay.

The House of the Dead je kolejová střílečka pro jednoho nebo dva hráče. Hráči využívají light gun (nebo v počítačové verzi myš), aby zamířili a vystřelili na blížící se stvoření. Hráčské pistole využívají zásobníků, které mají 6 nábojů, hráč nabíjí střelbou ven z obrazovky. Zbývající životy znázorňují pochodně. Když hráč obdrží poškození nebo zastřelí rukojmí, jedna z pochodní zhasne. Pokud zhasnou všechny, hráč umírá. Hráč si může doplňovat zdraví pomocí balíčků první pomoci, které může získat za záchranu rukojmích, anebo je může nalézt v některých z rozbitných předmětů. V dalších z rozbitných předmětů může hráč nalézt speciální předměty, které mu přičtou jistý bonus.  Během hry se hráči setkávají s mnoha situacemi, v kterých svou činností (či nečinností) ovlivní, jakým směrem se bude hra udávat dál. Například pokud se hráči povede zachránit všechny rukojmí, na konci hry se mu odhalí tajná místnost s bonusy a životy.

Děj.

Roy Curien coby proslulý biochemik a genetik se stává posedlý zkoumáním života a smrti. Dostává se mu podpory nejen svého týmu, ale i korporace DBR, avšak jeho neúnavný výzkum ho pomalu dováděl k šílenství. Jeho experimenty už nabíraly hrůzostrašných otáček a v Curienově sídle v Evropě, které slouží jako jeho domov i jako jeho laboratoř, to celé propuká.  Později roku 1998 agent Thomas Rogan obdrží telefonát z Curienova sídla od své vyděšené snoubenky Sophie Richards. Rogan a jeho parťák "G" přilétají do Evropy, kde po příjezdu do Curienova sídla nacházejí nemrtvá stvoření, která Curien vypustil. U příjezdové cesty leží smrtelně raněný vědec, který v rukou svírá časopis obsahující informace o Curienových stvořeních a jejich slabostech. Zanedlouho nacházejí Sophie, ale jsou tak svědky jejího únosu okřídleným stvořením připomínající velkého netopýra zvaným Hangedman.  Sophie později nachází v jedné z místností sídla. Do místnosti však střešním oknem proskočí Chariot, těžce obrněný mutant vyzbrojený berdychou, a Sophie odhodí stranou. Po porážce Chariota nalézají Sophie v bezvládném stavu, jak zdánlivě podléhá na následky svého zranění. Rozzuřený Rogan jde po Hangedmanovi, jeho pronásledování ho společně s "G" zavede na střechy okolo nádvoří, kde po dlouhé bitvě Hangedmana úspěšně sestřelí.  Rogan a "G" se stále probojovávají skrze nemrtvá stvoření s cílem nalézt Curiena. Ten na ně však zanedlouho vypustí Hermita, obřího pavoučího kraba a před agenty utíká. Po porážce tohoto monstra dochází k opětovné konfrontaci s nově vytvořeným Chariotem a Hangedmanem. Rogan a "G" se poté opět setkají s Curienem, který na ně vypouští své mistrovské dílo - Magiciana, humanoidní stvoření s pyrokinetickými schopnostmi. Nicméně ihned po vypuštění docházejí Magicianovi své možnosti, odmítá komukoli sloužit a hodem ohnivé koule svého stvořitele na místě zabije. Po závěrečném souboji, ještě než Magician exploduje, jim sděluje varování, že stále ještě nic neviděli. Poté agenti opouštějí budovu a následně se pohled přibližuje k vchodovým dveřím, které se otevřou. Uvnitř je možné vidět Sophie, která přežila svá zranění. Poté všichni tři sídlo opouštějí.

Alternativní konce.

V jednom z alternativních konců se Sophie stává nemrtvou. V dalším z alternativních konců je pohled oddálen na sídlo, aniž bychom věděli zda Sophie přežila či ne.

Vývoj.

The House of the Dead byl vytvořen na herním enginu Virtua Cop.

Zajímavosti.

Když se Indianapolis snažil zakázat násilné hry, o The House of the Dead tvrdil, že je obscénní, a tak nechráněný podle prvního dodatku Ústavy Spojených států amerických. To si vyžádalo, aby soudce amerického odvolacího soudu Richard Posner hru dostatečně zkontroloval, posléze bylo zjištěno, že zákaz Indinapolisu byl protiústavní. Posner napsal, že hra je zjevně fiktivní a svým karikaturovaným vzhledem nikomu žaludek nezvedne, tedy rozhodně ne tak, jako fotografie dekapitované osoby.

Konverze.

V roce 1998 byla hra převedena na Sega Saturn a Windows. Konverze však utrpěla poněkud uspěchaným vývojem. Oficiální časopis Sega Saturn kritizoval grafiku a snímkovou frekvenci hry, která běžela pouze na 20 snímků za sekundu. Do konverzí pak byly přidány další herní módy, které obsahují volbu postav a boss mód.  Verze pro Sega Saturn měly trochu remixovaný soundtrack ve srovnání s arkádovou verzí. V druhé kapitole se nachází odkaz na slova "„Challenger, pokračujte na plný výkon!“", která pronesl Richard O. Covey z řídící místnosti vteřiny před explozí raketoplánu Challenger. Lze je slyšet třikrát za sebou před hudební smyčkou. V arkádové verzi namísto těchto slov uslyšíme pouze smích.

The House of the Dead (zkráceně THOTD) je arkádová hra z první osoby vytvořená firmou Sega. Vydána byla 13. září 1996 v Japonsku a později i mezinárodně 4. března 1997. Jedná se o první hru ze série The House of the Dead.

The House of the Dead ist ein 1996 erschienenes Lightgun-Shooter-Videospiel von Sega, in dem sich der Spieler in der Rolle eines Agenten der Regierung durch Horden von Zombies schießen muss. 2003 und 2006 erschienen außerdem zwei Verfilmungen des Videospiels unter demselben Titel.


Obsah.

Děj hry se odehrává ve vídeňské mužské noclehárně pro chudé pod řeznictvím paní Merschmeyerové někdy okolo roku 1913. Mladý vesničan Adolf Hitler přijíždí do města, kde chce studovat malířství, a ubytuje se v této noclehárně. Zde se setkává s mladým prodavačem biblí Židem Šlomo Herzlem a jeho druhem košer kuchařem a řezníkem Lobkowitzem. Hitler se se Šlomem spřátelí, protože ten je jediný, který o přátelství vesnického burana stojí. Šlomo je zamilován do mladé rakouské dívky Markétky. Z jakéhosi křesťanského soucitu se o Hitlera stará a pomáhá mu a postupně se dostává do stále podřadnějšího postavení. Jeho přítel Lobkowitz, který ve hře figuruje také jako Bůh, nabádá Šloma, aby Hitlera zabil. Hitler, který začíná pociťovat moc, se ke Šlomovi stále více chová jako k sluhovi. Po neúspěšném pokusu o uměleckou kariéru se Hitler rozhoduje dát se na politiku. Šlomo jej až do poslední chvíle podporuje a věří, že tohoto pomateného mladíka svou péčí a láskou zachrání před světem, ve kterém Hitler není schopen sám přežít. Hitlera dokonce zapře i před Paní Smrtí, a tak dobrým činem a touhou po dobru pomůže budoucímu tyranovi rozpoutat příští válku a holokaust. Hitler jej okrade o myšlenky, o název knihy i o jeho lásku Markétku. V závěru hry jsou naznačeny brutální metody nacistů na cestě k moci. Hra končí v předtuše blížícího se transportu, který Šloma čeká.

O hře.

Hra není obžalobou německého národa. Jde spíše o zamyšlení nad kořeny zla ve společnosti. Lidé jsou často součástí osudu, který pomáhají tvořit, ale nejsou schopni nahlédnout důsledky svých činů, které mohou být i naprosto paradoxní. Hra je zamyšlením nad lidskou svobodou a ne-přítomností Boha. Nad smyslem lidskosti a utrpení. Tato hra je černou groteskou (Taboriho hry jsou často nazývány "černou mší"). Její výjimečnost tkví v propojení tragiky a humoru. Text hry se drží všech známých fakt z Hitlerova života a toho, co bylo naspáno v "Mein Kampfu", ale příčiny a důvody Hitlerova myšlení, kterým tragicky ovlivnil celý národ předvádí jako sled absurdních náhod, gagů a pomatených myšlenek.  Přes humor se po celou hru ozývají znepokojivé náznaky budoucí tragédie.  "Cením si tvé pomoci, Žide. Až přijde má doba, přiměřeně se ti odměním. Najdu pro tebe nejvhodnější řešení."  Postava Hitlera je Taborim vykreslena jako karikatura hloupého a krutého člověka. Postava Šloma je přesným protipólem. Šlomo Herzl je lidský, soucitný intelektuál toužící po Bohu. Postava Lobkowitze je jakousi pozemskou alternací Boha, se kterým vede Šlomo permanentní dialog. Přes počáteční nepřesvědčivé varování Bůh mizí ze scény, aby se objevil až v závěru, kdy tíhu rozhodování musel na sobě nést člověk.  "Kdes byl, Bože?" "Tady, celou tu dobu tady, jenže ty ses zapomněl dívat..."

Hra v provedení NDM v Ostravě.

Dílo bylo uvedeno na scéně Divadla Jiřího Myrona v Ostravě v nastudování činoherního souboru NDM. Premiéra proběhla 19. června 2004. Text hry přeložil Josef Balvín. Režie Jakub Deák.

Mein Kampf je divadelní hra o pěti dějstvích, kterou napsal (německy) židovský autor maďarského původu George Tabori. Hra měla premiéru 6. května 1987 v Akademietheater vídeňského Burgtheatru.

Mein Kampf ist ein in Form einer Groteske im Jahr 1987 inszeniertes Theaterstück von George Tabori, das die (relativ frühen) „Wiener Jahre“ Adolf Hitlers als Bewohner eines Männerwohnheims in der Hauptstadt Österreich-Ungarns vor dem Ersten Weltkrieg zum Thema hat (historisch angesiedelt etwa zwischen 1907 und 1913). In Taboris Stück wird die Entwicklung Hitlers vom erfolglosen und unbedarften Aspiranten eines Kunststudiums zum antisemitischen Demagogen und späteren despotisch herrschenden Diktator in einer zugespitzt-sarkastischen Weise interpretiert.


Modely.

ASUS své produkty této řady dělí na:

Technické vybavení.

Eee PC se vyznačuje menším displayem (hlavně série 700), SSD (solid state disk) disky a operačními systémy Windows XP / Linux.

Procesor.

V prvních sériích byl používán Intel Celeron M, dnes je používán procesor Intel Atom na frekvenci 1,6 GHz nebo 1,66 GHz, nejčastěji varianta s jedním jádrem.

Obrazovka.

Řada Eee PC 700 disponuje 7 (178 mm) palcovou verzí displeje, který má rozlišení 800 x 480 pixelů. Obrazovka nezabírá celou plochu víka, po stranách jsou umístěny reproduktory a navrchu je volitelně umístěna webkamera.  Řada Eee PC 900 přinesla 8,9 (226 mm) palců velký displej s rozlišením 1024 x 600 zabírající prakticky celou plochu víka.  Řada Eee PC 1000 je vybavena displejem velikosti 10 palců (254 mm) nebo 10,2 (259 mm).

Paměť RAM.

U 4 GB a 8 GB Eee modelů jsou použity standardní SO-DIMM moduly PC 533/667 MHz DDR2 s možností výměny. Hardware podporuje až 4 GB, ale předinstalovaný Xandros z řady 700 podporuje pouze maximálně 1 GB.

Ukládání dat.

Eee PC používá pevný disk SSD nebo klasický pevný disk 2,5" s rozhraním S-ATA. SSD disk má nižší spotřebu energie a je nehlučný. V 2 GB a 4 GB verzi jsou pro snížení nákladů SSD umístěny přímo na základní desce počítače.  V 8 GB modelu je SSD karta připojena přes interní PCI Express Mini Card konektor. Řada Eee 900 přichází s 8 GB nebo 16 GB odnímatelným PCI Express Mini SSD modulem, další čtyři 1 GB moduly jsou připájené na desce. Velikost tohoto SSD je závislá na použitém operačním systému (linuxová může díky nižším nákladům na systém mít větší disk). Verze s Windows XP se dodává SSD o kapacitě 8 GB a s Linuxovou verzí SSD o kapacitě 16 GB. Řade Eee 1000 je osazena klasickým 2,5" pevným diskem s rozhraním S-ATA a kapacitou 160 GB.

Rozměry a hmotnost.

Rozměry Hmotnost

Software.

Jsou nabízeny modely s operačním systémem Windows XP Home nebo GNU/Linux:  Windows verze je dodávána spolu s předinstalovaným kancelářským balíkem StarOffice a Microsoft Works. Dále obsahuje například program Power DVD, EEE Storage, Skype a další.  Linuxová verze využívá upravenou komerční distribuci Xandros se záložkami a IceWM jako window managerem.  Dodávaný software je například OpenOffice.org, Mozilla Firefox, Skype, Tux Paint, E-mail a internetové aplikace jako Google Docs.  Ovladače pro ACPI a bezdrátové zařízení dodané s Xandrosem jsou licencovány pod GPL a dodávány s produktem v ZIP souboru, nicméně bylo zjištěno, že malá část uvolněna nebyla, což ztěžovalo použití jiných linuxových distribucí. Asus následně požádal o identifikaci chybějících kódů a následně je uvolnil. Dále zveřejnili jejich upravenou verzi linuxového kernelu Busyboxu.  Pro instalaci dalšího softwaru z repozitářů může být použit Synaptic Package Manage a apt-get, nicméně byla zpozorována občasná nekompatibilita s tradičními balíčky pro Debian a neupravený Xandros.

ASUS Eee PC je netbook pocházející od firmy Asus. V době svého představení byl revoluční svou kombinací nízké váhy, operačním systémem Linux, SSD diskem a relativně nízkou cenou.

Der Eee PC [] war eine Serie von Netbooks des Computerherstellers Asus. Das Akronym „Eee“ steht für den Werbespruch „Easy · Excellent · Exciting"“ (einfach, exzellent, aufregend) bzw. „Easy to Learn, Easy to Work, Easy to Play"“.


Sportovní kariéra.

Usain Bolt je prvním člověkem v historii, který dokázal zaběhnout nejkratší trať regulérně pod hranicí 9,70 sekund i 9,60 sekund. Na atletickém MS 2009 v Berlíně byla provedena vědecká analýza Boltova běhu, která ukázala, že ve finále stometrové trati dosáhl maximální rychlosti 44,72 km/h (letmých 20 metrů za 1,61 s) a průměrné rychlosti 37,58 km/h. V souvislosti s analýzou na OH v Pekingu proběhly spekulace o možném Boltově času na 100 metrů, pokud by závěr stovky nevypustil. Některé odhady hovořily již tehdy o čase 9,64 s, ten však Bolt výrazně překonal v Berlíně. Sám Bolt dal na zmíněném MS v atletice 2009 nejlepší odpověď, když jeho průběhem cíle stometrové tratě byly výrazně překonány dosavadní předpokládané hranice lidských možností časem 9,58 s (překonal svůj vlastní rekord o 0,11 s).  V běhu na 200 metrů dosáhl také velmi výrazného výkonu, když již v Pekingu překonal o 0,02 s famózní rekord Michaela Johnsona z finále OH v Atlantě 1996 časem 19,30 s při průměrné rychlosti 37,30 km/h. Na MS v Berlíně o rok později pak ubral ještě dalších 0,11 s a famózním časem 19,19 s opět překonal světový rekord (přestože běžel do protivětru -0,3 m/s; průměrná rychlost činí 37,52 km/h). První stovku běžel Bolt za 9,92 s, druhou údajně za 9,27 s. Všechny ostatní výkony jsou až na výjimky o zhruba 0,4 sekundy pomalejší (19,58 s a výše). Jamajská štafeta s Boltem na třetím úseku na olympiádě v Pekingu roku 2008 překonala předchozí světový rekord také na trati štafetového běhu 4 × 100 m časem 37,10 s. Bolt výrazně přispěl nejrychlejším časem na svém (3.) úseku za 8,94 s. Pro doping kolegy Nesty Cartera byla tato zlatá medaile v r. 2017 odebrána.  Bolt je jedním z nejmladších světových rekordmanů na těchto tratích v historii. Při jejich vytvoření v roce 2008 mu ještě nebylo ani 22 let (s výjimkou štafety).  Dne 29. dubna 2009 Bolt havaroval se svým BMW, ale nic vážného se mu nestalo a byl po ošetření v místní nemocnici propuštěn domů. V květnu roku 2009 se však znovu představil v oslnivé formě a v britském Manchesteru zaběhl opět nejrychlejší čas všech dob na méně vypisované trati 150 metrů časem 14,35 s. Dne 17. června 2009 pak zaběhl při mítinku Zlatá tretra Ostrava skvělý čas 9,77 sekundy, který však byl znehodnocen větrem v zádech těsně nad povolenou hodnotou – 2,1 m/s).  27. května roku 2010 se na mítinku Zlaté Tretry v Ostravě stal druhým člověkem v historii, který dokázal běžet netradiční trať 300 metrů pod 31 sekund. Časem 30,97 s. v těžkém dešti zaostal jen o 12 setin za světovým rekordem Michaela Johnsona z roku 2000.  Na MS v korejském Tegu 28. srpna roku 2011 neobhájil titul Mistra světa na 100 metrů z důvodu diskvalifikace po brzkém startu z bloků. Na trati 200 metrů však s převahou zvítězil v pátém nejrychlejším čase historie 19,40 s. Běžel tak již potřetí regulérně pod 19,5 sekundy, což se zatím se dvěma výjimkami (Michael Johnson v Atlantě 1996 a Yohan Blake v roce 2011) nepovedlo nikomu jinému. Na témže šampionátu dovedl v posledním úseku na trati 4×100m jamajskou štafetu k novému světovému rekordu 37,04 s.  V roce 2012 vyhrál Diamantovou ligu v závodech na 100 metrů a na dvojnásobné trati mu k vítězství chyběl jeden bod. Bolt zvítězil také na MS v Pekingu 2015, kde porazil svého velkého soupeře Justina Gatlina v bězích na 100 i 200 metrů.  V roce 2016 získal další 3 zlaté olympijské medaile (běh na 100 m, běh na 200 m a štafeta 4×100 m), čímž definitivně vstoupil do sportovní historie.  V roce 2017, na MS 2017 v Londýně doběhl ke zklamání fanoušků až třetí v běhu na 100 metrů, a to v čase 9,95 s. Ve svém posledním závodě, ve štafetovém běhu na 4 × 100 m, přebíral na posledním úseku na třetím místě, ale zranil se a k velkému zklamání obecenstva svůj poslední velký závod nedokončil. Na této akci definitivně ukončil svoji závodní atletickou kariéru.

Nejrychlejší atlet historie.

Bolt je nejrychlejším člověkem zaznamenané historie, neboť mu byla přímo změřena maximální rychlost 44,72 km/h (při světovém rekordu na 100 metrů v roce 2009 zaběhl letmý 20 metrů dlouhý úsek za 1,61 sekundy), je držitelem světových rekordů v nejkratších sprintech i na posledním úseku štafety na 4 × 100 metrů. V letmé fázi běhu dokonce Bolt údajně na okamžik „letěl“ vpřed rychlostí až 47,56 km/h (13,2 m/s).

Usain St. Leo Bolt (* 21. srpna 1986) je bývalý jamajský sportovec, atlet-sprinter, v současnosti držitel tří atletických světových rekordů v běhu na 100 metrů s časem 9,58 s, který zaběhl 16. srpna 2009, běhu na 200 metrů s časem 19,19 s z 20. srpna 2009 a ve štafetě na 4 × 100 metrů časem 36,84 s, kterou zaběhl jamajský tým na LOH 2012 v Londýně. Drží také světový rekord v běhu na neoficiální trati 150 metrů časem 14,35 s z května roku 2009. Svoji kariéru ukončil v roce 2017, na světovém šampionátu v Londýně.

Usain St. Leo Bolt (* 21. August 1986 in Sherwood Content) ist ein ehemaliger jamaikanischer Sprinter. Er ist achtfacher Olympiasieger, elffacher Weltmeister und Weltrekordhalter in der 4-mal-100-Meter-Staffel, im 100- und im 200-Meter-Lauf. Mit einer Weltrekordzeit von 9,58 Sekunden, aufgestellt am 16. August 2009 im Finale bei den Leichtathletik-Weltmeisterschaften in Berlin, ist er der bislang einzige Mensch, der die 100 Meter in weniger als 9,6 Sekunden lief. Bei diesen Weltmeisterschaften stellte er außerdem mit 19,19 s auch den Weltrekord über die 200-Meter-Distanz auf.


Hráčská kariéra.

Hráčskou kariéru zahájil v roce 1974 v juniorské WHL za tým Lethbridge Broncos. Po dvou sezonách v týmu ho draftovali California Seals, do NHL se dostal ale až v roce 1977 za Cleveland Barons, kteří se přestěhovali z Kalifornie. Zahrál si za ně 15 zápasů než ho povolali na farmu. 10. ledna 1978 ho společně s Waynem Merrickem vyměnili do New York Islanders za J. P. Parisého a Jeana Potvina.  Na farmě ale zůstal až do sezony 1982-83, kdy ho Islanders povolali do prvního týmu. Ve dvou sezonách si ale zahrál jen v jedenácti zápasech a tak se rozhodl ukončit kariéru a stát se členem managementu Isles.

Manažerská kariéra.

V sezoně 1991-92 se stal asistentem kouče Hartford Whalers, ale po sezoně ho vyhodili. Vrátil se tak k Islanders, kde byl asistentem generálního manažera Dona Maloneyho. Ten byl v sezoně 1995-96 propuštěn a on se tak stal manažerem místo něj. Bylo to ale pouze do konce sezóny a až v roce 1997 se usadil v organizaci Buffalo Sabres. Ve své druhé sezoně za Sabres viděl svůj tým na cestě až do finále Stanley Cupu. Na samotný pohár ale ještě ani jednou nedosáhli.  Za léta služby u Sabres je zodpovědný za mnoho úspěšných draftovaných hráčů, jako například Maxim Afinogenov, Henrik Tallinder, Aleš Kotalík, Ryan Miller, Paul Gaustad, Derek Roy, Jason Pominville a Thomas Vanek. Také provedl mnoho důležitých výměn a obchodů s ostatními týmy, kterými přivedl například Chrise Druryho, Tima Connollyho, Dannyho Briera nebo J. P. Dumonta. Z týmu vyvinul elitní tým, který se dokonce v play-off v letech 2006 a 2007 probojoval mezi nejlepší čtyři v lize. Za sezonu 2006-07 dokonce vyhráli Presidents' Trophy pro nejlepší tým základní části sezony.  V létě 2007 se nepodařilo prodloužit smlouvy s kapitány Drurym a Brierem a ti tak odešli. V březnu 2008 vyměnil hvězdného obránce Briana Campbella a výběr v sedmém kole draftu do San Jose Sharks za Steva Berniera, který byl později vyměněn do Vancouver Canucks za výběr v druhém kole draftu, a výběr v prvním kole draftu. V sezoně 2007-08 se tak Sabres poprvé nepodařilo dostat se do play-off od stávky v sezoně 2004-05.

Darcy John Regier (* 27. listopadu 1956, Swift Current, Saskatchewan, Kanada) je generální manažer týmu NHL Buffalo Sabres. Ve své hráčské kariéře odehrál jako obránce 26 zápasů v NHL za New York Islanders a Cleveland Barons. V roce 1997 se stal manažerem Sabres a nyní je nejdéle sloužícím manažerem v historii týmu.

Darcy John Regier (* 27. November 1957 in Swift Current, Saskatchewan) ist ein kanadischer Eishockeyspieler und -funktionär. Zwischen 1997 und 2013 war er General Manager der Buffalo Sabres aus der National Hockey League. Als Spieler absolvierte er 26 Spiele in der NHL für die Cleveland Barons und New York Islanders als Verteidiger.


Historie.

Pracovní tábor.

Nařízení vlády č.72/1939 pro zřízení táborů pro „cikánské rodiny a další potulné osoby“ schválila československá vláda 2. března 1939, tedy dva týdny před německou okupací Československa a před zřízením Protektorátu Čechy a Morava. Tábor v Letech vznikl nařízením ministra vnitra protektorátní vlády Josefa Ježka ze dne 15. července 1940, které bylo vydáno na základě vládního nařízení č. 72. Stavba začala 17. července a 27. července dal ke zřízení tábora dodatečné svolení říšský protektor Konstantin von Neurath. Později k Letům přibyl tábor v Hodoníně (u Kunštátu).  Tábory podléhaly kriminálním ústřednám v Praze a v Brně, velitelem Letů byl jmenován četník Josef Janovský, personál sestával z českých četníků a úředníků a z dozorců rekrutovaných z přilehlých obcí, kteří práci v táboře dostali rozkazem. Vězni do tábora přicházeli z výkonu trestu. Pracovali na dopravních stavbách, na polích a v lese. Do konce roku 1940 prošlo táborem 233 osob. V roce 1941 fungoval tábor bez větších změn. Do tábora bylo přivezeno 537 osob, z nichž bylo pouze 45 romského původu.

Cikánský tábor.

24. června 1942 nařídil protektorátní ministr vnitra Richard Bienert provedení soupisu českých a moravských Cikánů (na základě soupisu "potulných cikánů", provedeného již mezi 1. červencem 1928 a 15. srpnem 1929) a jejich deportaci do táborů v Letech a Hodoníně. Soupis a deportace proběhly počátkem srpna 1942 (změna na cikánský tábor od 2. srpna 1942). Zaměření tábora se tedy změnilo, ze 113 vězňů evidovaných v červenci 1942 v táboře zůstalo 20 vězňů, převážně romských mužů, kteří se okamžitě stali vězni cikánského tábora, aby byli nápomocni při rekonstrukci tábora pro nově příchozí z deportací.  V prosinci 1942 rozhodla berlínská vláda postavit Cikány na stejnou úroveň s Židy a 16. prosince 1942 Heinrich Himmler nařídil jejich deportaci do vyhlazovacího tábora Osvětim-Březinka. Prvních 94 dospělých bylo deportováno do Osvětimi již 3. prosince, další deportace zdržela tyfová epidemie. Na zásah Jiřího Letova z protektorátního ministerstva vnitra a německých policejních orgánů byl Josef Janovský pro neudržitelnost poměrů v táboře odvolán a nahrazen Štefanem Blahynkou z tábora v Hodoníně. Mikrobiolog František Patočka ve svých poválečných vzpomínkách napsal: „Přede mnou se odkryl obraz, který co do hrůzy překonal všechny mé nejstrašnější představy o pekle.“ Následuje popis dětských obětí skvrnitého tyfu, hladovění a nedostatku vody a oblečení.  Další deportace do Osvětimi-Březinky proběhly v březnu až květnu 1943, kde byla většina deportovaných v noci z 2. na 3. srpna 1944 povražděna. Zbylých asi 200 osob bylo z Letů propuštěno či přemístěno do jiných zařízení. 6. srpna 1943 byl tábor Lety oficiálně uzavřen. Z internovaných osob v Letech přežilo asi 300 osob.  Internací v Letech prošlo celkem 1 309 registrovaných osob, dalších více než 1300 osob prošlo táborem v Hodoníně u Kunštátu. V Letech zemřelo nejméně 326 osob, v Hodoníně 194, z toho část v důsledku tyfové epidemie. Ze 30 v táboře narozených dětí nepřežilo žádné.

Po válce.

Bezprostředně po válce se Lety staly předmětem několika trestních řízení, jejichž výsledkem bylo potrestání nejsurovějšího dozorce Josefa Luňáčka důtkou, ostatní jako Josef Hejduk a další byli osvobozeni aniž by se kauza dostala před soud. Tragédie Romů a Sinti byla postupně zapomenuta a v 70. letech 20. století byla v těsném sousedství a na části bývalého tábora zřízena velkovýkrmna vepřů, několikrát větší než byl tábor, přičemž pozemek velkovýkrmny zahrnuje většinu bývalého tábora a její budovy stojí na jeho menší části. Byť o existenci tábora a jeho romských vězních napsal několik publikací historik Ctibor Nečas už v 70. letech 20. století, široké veřejnosti ho s jistým nádechem senzace představil americký genealog Paul Polansky a na jistou dobu tím vyvolal bouřlivou diskusi, jejímž výsledkem bylo odhalení památníku v Letech za účasti prezidenta Václava Havla dne 13. května 1995 a vyplacení malého odškodného dosud žijícím obětem.  V roce 1997 vydalo nakladatelství G+G historii tábora "A nikdo vám nebude věřit" od německého historika Markuse Papeho a v roce 1998 knihu rozhovorů se svědky a přeživšími "Tíživé mlčení" od Paula Polanskyho. V české interpretaci byla historie tohoto tábora reprezentovaná především historikem Ctiborem Nečasem.

Archeologický průzkum.

Na květen 2018 byl ohlášen dvouměsíční archeologický průzkum areálu v hodnotě asi 1,5 milionu korun. V září 2019 proběhl archeologický průzkum v místě předpokládaného pohřebiště obětí tábora poblíž stávajícího památníku. Podle písemných pramenů bylo namístě pochováno 120 lidí z toho nejméně 70 dětí a to jak v individuálních tak v masových hrobech. Kvůli závlahovému systému vybudovanému v 90. letech, nebylo možné hroby lokalizovat pomocí geofyzikálního průzkumu. Archeologové odkryli hrob novorozence a ženy mladší 40 let z pietních důvodů nebyla provedena exhumace ostatků. Průzkum také ukázal, že trosky tábora byly viditelné ještě v 70. letech při stavbě vepřína, poté byly překryté navážkami.

Památník.

V polovině devadesátých let přislíbila vláda zbourání velkovýkrmny, která patřila písecké firmě "Agpi, a. s.", a obnovu tábora coby pietního místa. Odkup vepřína byl realizován až v roce 2018. Památník byl v roce 1998 prohlášen kulturní památkou. Předmětem ochrany je "hřbitov cikánský" s památníkem.  V roce 2009 převzal správu památníku Památník Lidice. V roce 2010 byla provedena rekonstrukce a rozšíření památníku v hodnotě 9,685 mil. Kč. Byly vybudovány přístupové cesty, parkoviště pro autobusy a osobní vozy, lavičky, infotabule a dřevěné boudy dle původní technické fotodokumentace, ve kterých je umístěna stálá expozice. Expozici navštíví ročně asi 10 tis. návštěvníků.  V červenci 2013 vyzval Výbor OSN pro lidská práva Českou republiku, aby uzavřela vepřín, který se v 70. letech postavil na místě bývalého sběrného tábora pro Romy.  V srpnu 2013 protestoval Výbor pro odškodnění romského holocaustu proti správcovství Památníku Lidice na pietním místě v Letech u Písku a proti zkreslování historických skutečností prostřednictvím textů, které jsou součástí naučné stezky a celé expozice.  V srpnu 2017 vláda rozhodla o odkupu vepřína za částku 450 milionů Kč od jeho vlastníka, jeho následné demolici, archeologickém výzkumu prostoru a úpravě areálu včetně vybudování památníku s pamětní síní. V říjnu 2017 oznámila, že se na odkupu dohodla, 23. listopadu 2017 podepsali zástupci firmy Agpi smlouvu o odkoupení vepřína s ředitelkou Muzea romské kultury Janou Horváthovou. Smlouva měla nabýt účinnosti 15. února 2018.  V roce 2017 provedla katedra archeologie Západočeské univerzity v Plzni archeologický průzkum s určením polohy tábora. Průzkum odhalil pod úrovní současného terénu původní povrch, základy jednotlivých budov i zbytky oděvů a předmětů patřících vězňům. Archeologové také zjistili, že tábor byl umístěn poněkud západněji, než se původně předpokládalo. Z větší části je na území vepřína, pod vlastní haly zasahuje okrajově, zhruba z jedné čtvrtiny.  Muzeum romské kultury otevřelo v roce 2018 na obecním úřadě v Letech informační centrum připomínající romskou genocidu v Protektorátu Čechy a Morava. Počátkem dubna téhož roku převzalo státem vykoupený areál vepřína, jehož demolice byla zamýšlena ještě do konce roku 2018 s tím, že by na jeho místě měl být vystavěn památník. Norská velvyslankyně Siri Ellen Sletnerová v polovině dubna uvedla, že Norsko by mělo přispět na stavbu částkou 1 milionu eur, v přepočtu asi 25 milionů korun. Náměstek ministra kultury René Schreier před koncem dubna uvedl, že ministerstvo kultury z vládní rozpočtové rezervy zaplatí 117 milionů korun nutných na demolici vepřína včetně odstranění ekologické zátěže, na samotném budování památníku by se pak už stát finančně podílet neměl.

Tábor Lety byl zprvu trestní pracovní tábor a později také sběrný tábor během druhé světové války, zřízený na okraji obce Lety v dnešním okrese Písek. Oficiální označení tábora se v závislosti na jeho funkci měnila. Tábor v Letech byl založen 8. srpna 1940 jako kárný pracovní tábor pro odsouzené vězně. Od 9. března 1942 byli ve sběrném táboře a od srpna 1942 v cikánském táboře v Letech vězněni lidé považovaní protektorátními úřady za Cikány, tedy především čeští Romové. Ti byli drženi za nelidských podmínek a většinou zde nebo později v jiných koncentračních táborech zahynuli. Do vyhlazovacího tábora v Osvětimi bylo deportováno celkem 420 letských vězňů. Tábor měl českou posádku i velení, byl po celou dobu své existence provozován protektorátními úřady a čeští četníci také sepisovali „Cikány, cikánské míšence a osoby žijící po cikánsku“, zadržovali je a dopravovali do tábora.

Das Konzentrationslager Lety in Lety bei Písek (damals "„Zigeunerlager Lety“", tschechisch "„Cikánský tábor v Letech“", benannt) war von 1939 bis 1945 im Protektorat Böhmen und Mähren ein deutsches Konzentrationslager, in dem als „asozial“ Eingestufte und unter ihnen viele Roma inhaftiert wurden und Zwangsarbeit zu leisten hatten. Eine große Zahl von Häftlingen überlebte die Lagerbedingungen nicht.


Pozadí.

"Výnos o potírání cikánského zlořádu" z 10. 7. 1942 se stal výchozím dokumentem nejen pro provedení soupisu všech „cikánů a cikánských míšenců“ na území Protektorátu, ale také pro zřízení tzv. cikánských táborů. Vzorem pro zřízení těchto táborů byla již existující podobná zařízení např. v rakouském Lackenbachu. Umístěny sem měly být především romské rodiny, které splňovaly podmínky pro uvalení preventivní policejní vazby. Na návrh jednotlivých četnických stanic byli vybraní Romové i se svými rodinami zařazováni do transportů, jejichž cílem byl v Čechách tábor v Letech u Písku a na Moravě v Hodoníně u Kunštátu.

Zřízení tábora.

Podobně jako v Letech byli počátkem srpna 1942 do tábora nahnáni jednotlivci i celé romské rodiny. Ubytovací kapacita tábora byla 200, v létě až 300 osob, přičemž již brzy po jeho otevření byla mnohonásobně překročena. Velitelem tábora byl administrativní oficiál Štefan Blahynka.

Podmínky v táboře.

Strážní mužstvo čítalo zhruba 40 mužů. Veškerý personál tvořili čeští zaměstnanci. Všichni vězni (tedy i děti) museli pracovat vně nebo uvnitř tábora 8-10 hodin denně. Šlo především o lamačské a výkopové práce na stavbě nové silnice z Plzně do Moravské Ostravy a na silničním úseku Štěpánov nad Svratkou – Hodonín – Rozseč nad Kunštátem. Stravu dostávali vězňové třikrát denně, ovšem jen v tom nejnutnějším množství. Katastrofální ubytovací, stravovací a hygienické podmínky vedly k časté a chronické nemocnosti vězňů. Vyvrcholením bylo na přelomu let 1942-43 propuknutí epidemie břišního tyfu, na následky které zahynulo největší množství vězňů. Zemřelí byli pohřbíváni na hřbitově v nedalekých Černovicích (73 osob) a na provizorním hřbitově nedaleko tábora v masových hrobech (121 osob).

Hromadné transporty vězňů.

Tábor nebyl vyhlazovací, přesto v něm následkem nelidských podmínek přišla o život podstatná část všech koncentrovaných mužů, žen a zvláště dětí. Brzká smrt také čekala většinu těch, kteří byli hromadnými transporty deportováni do Osvětimi. Z prvního transportu (7. 12. 1942, 91 osob), jehož cílem se stal koncentrační tábor Auschwitz I, zemřeli v krátké době téměř všichni transportovaní. Z dalších dvou transportů (21. 8. 1943, 749 osob a 27. 1. 1944, 31 osob), směřujících do tzv. cikánského tábora v Auschwitz II-Birkenau, přežili pouze ti, kteří byli odtud přeloženi na práci do jiných koncentračních táborů.

Dětský tábor ROH.

Areál později sloužil jako rekreační zařízení ROH Maloměřických cementáren Brno pro účely rekreace dětí zaměstnanců. Byla postavena řada nových budov na místo původních. Začátkem 80. let byl vybudován vyhřívaný venkovní bazén. Po listopadu 1989 došlo k privatizaci objektu.

Rekreační středisko Žalov.

Po letech vzniklo na půdorysu bývalého koncentračního tábora "rekreační středisko Žalov". V areálu bylo koupaliště, restaurace a možnost celoročního ubytování v chatkách. Na kraji areálu byl vytvořen pomník, který v češtině a romštině připomíná romský tábor.

Muzeum romské kultury a připomínání romského holokaustu.

V roce 1995 začalo Muzeum romské kultury pietní akty pořádat i k památce tzv. cikánského tábora v Hodoníně u Kunštátu, a to ve spolupráci s tehdejším starostou obce Hodonín, panem Miroslavem Plíhalem. Tradice pietních aktů na místě byla založena a v roce 1997 již Muzeum romské kultury na Žalově odhalilo památník – kovový kříž s romskými symboly z dílny romského kamenosochaře Eduarda Oláha, o rok později Muzeum romské kultury, umisťilo pamětní desku na hřbitov v sousedních Černovicích, tentokrát z dílny nevidomé romské sochařky Boženy Vavrekové (Přibylové). Zároveň již v této době Muzeum romské kutlruy usilovalo o pietní řešení celého areálu bývalého tábora, v němž v této době fungovalo rekreační zařízení.

Odkup a pietní úprava areálu.

Počátkem února 2009 se ministr pro lidská práva Michael Kocáb předběžně dohodl se stávající majitelkou areálu Alenou Vojtovou, na jeho odkoupení státem. Následně mělo být projednáno, co na tomto místě bude vlastně stát. Národní pedagogické muzeum a knihovna J. A. Komenského bylo pověřeno vybudováním Památníku romského holocaustu v Hodoníně u Kunštátu rozhodnutím vlády ČR č. 158 z 2. března 2011 o změně usnesení vlády ze dne 4. května 2009 č. 589 k úpravě pietních míst v Letech u Písku a v Hodoníně u Kunštátu. V roce 2016 se podařilo dokončit stavební práce v areálu Památníku a v roce 2017 dlouhodobé odborné činnosti týkající se vybudování expozice pro veřejnost a upravit areál tak, aby návštěvník poznal vzhled původního sběrného tábora pro romské vězně z let 1942–1943. V prosinci roku 2017 došlo ke změně provozovatele a dne 4. prosince 2017 došlo k podepsání smlouvy mezi Národním pedagogickým muzeem a knihovnou J. A. Komenského a Úřadem pro zastupováním státu ve věcech majetkových o převodu majetku státu – areálu Památník Hodonín u Kunštátu na Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových (ÚZSVM). Od ledna 2018 se stalo provozovatelem památníku Muzeum romské kultury.  V roce 2018 se v areálu již konala každoroční pietní akt. Dne 20. srpna 2019 byl při příležitosti pietní vzpomínkové akce areál muzea zpřístupněn veřejnosti.

Hodonínek (též "Cikánský tábor Hodonín u Kunštátu", něm. "Zigeunerlager Hodonin", přezdívka "moravské Lety") byl koncentrační tábor zřízený během druhé světové války u Hodonína u Kunštátu na území Protektorátu Čechy a Morava. Byly do něj posílány osoby zejména romského etnika. Fungoval pod různými jmény v letech 1940 – 1944. Během té doby jím prošlo 1396 osob. 207 osob zemřelo a 871 bylo transportováno.

Das Konzentrationslager Hodonín in Hodonín u Kunštátu, damals "„Zigeunerlager Hodonin“" genannt, bestand von 1942 bis 1945 bei Kunstadt nördlich von Brünn im Protektorat Böhmen und Mähren. Das Lager war Bestandteil des Porajmos während der Zeit des Nationalsozialismus; es war – wie auch das KZ Lety – nur eines von mehreren Lagern für Roma auf dem Gebiet des Protektorats.


Životopis.

Baldo se narodil v Piombino Dese poblíž Padovy. V roce 1932 začal hrát v italské sérii „A“ za tým Calcio Padova, ale když tento tým sestoupil v roce 1935 do série „B“ (2. liga), odešel do Říma, kde strávil sedm sezón v Laziu Řím s výjimkou jedné sezóny, kdy hrál za Calcio Vicenza. Hrál v záloze a byl znám svým velkým odhodláním, které do hry dával. Za Lazio hrál celkem ve 169 mistrovských zápasech a vstřelil osm branek. Hrál také v sedmi utkáních Středoevropského poháru. V roce 1937 hrál za Lazio neúspěšné finále (proti Ferencvárosu Budapešť) tohoto poháru. Kromě účasti ve vítězném olympijském výběru Itálie r. 1936 sehrál také jedno mezistátní utkání za italský národní „A“ tým. V roce 1942 ukončil aktivní kariéru.  Během několika dalších sezón pracoval Giseuppe Baldo ve vedení Italské fotbalové federace, načež se stal ředitelem sportovní akademie. V pozdějších letech žil v Montecatini Terme v Toskánsku, odkud pocházela jeho manželka. Zde také ve věku 93 let zemřel jako poslední ze zlatého olympijského týmu 1936, když o několik týdnů přežil Luigiho Scarabellu.

Olympijském turnaj v Berlíně.

Turnaj byl hrán vyřazovacím způsobem. Kvalita turnaje utrpěla neúčastí týmů z Jižní Ameriky. Hrálo 16 týmů (201 hráčů), takže k vítězství v turnaji postačovaly 4 vítězné zápasy. Itálie je absolvovala takto:  1. kolo: Itálie - USA 1:0; čtvrtfinále: Itálie - Japonsko 8:0; semifinále: Itálie - Norsko 2:1  finále (16. srpna 1936): Itálie - Rakousko 2:1 (obě branky dal Frossi - v 70. a 92. minutě) za účasti 90 000 diváků, rozhodčí Němec Bauwens.  Pořadí v turnaji: 1. Itálie, 2. Rakousko, 3. Norsko.

Giuseppe Baldo (27. července 1914 Piombino Dese - 31. července 2007 Montecatini Terme) byl italský fotbalista, člen zlatého olympijského mužstva na 11. letních olympijských hrách 1936 v Berlíně.

Giuseppe Baldo (* 27. Juli 1914 in Piombino Dese; † 31. Juli 2007 in Montecatini Terme) war ein italienischer Fußballspieler.