Dějiny Maďarska.

Stručné dějiny Maďarska od příchodu Maďarů do Evropy po vytvoření Rakouska-Uherska.

Maďaři přišli do Evropy pod vedením Arpáda jako kočovný kmen z východu. Podnikali výbojné nájezdy po celé Evropě, načež se stali obávaným živlem. Po porážce v bitvě u Lechu v roce 955 německým císařem Otou I. Velikým se však usadili v Panonské pánvi a zanechali kočovného života. V roce 1000 maďarský panovník Štěpán přijal křesťanství a byl korunován králem. Po prohře s Turky v bitvě u Moháče v roce 1526 bylo Maďarsko rozděleno na 3 části. Jih připadl Osmanské říši, západní část a severní část získali Habsburkové a na východě se vytvořilo Sedmihradsko, vazalský stát Osmanské říše. Do roku 1718 se pod habsburskou monarchii vrátily všechny části Maďarska ztracené v roce 1526. V roce 1867 došlo k tzv. Rakousko-uherskému vyrovnání a Uhry dosáhly úplné vnitřní autonomie. V této době došlo na území Maďarska k velkému kulturnímu a ekonomickému rozkvětu. Maďaři představovali v Uhrách kulturního hegemona (Němci však měli výsadní postavení) a vykonávali tvrdý proces maďarizace zbylého obyvatelstva, tedy Slováků, Chorvatů, Rumunů a dalších menšinových skupin.

První světová válka.

Po rozpadu Rakouska-Uherska vzniklo v Evropě mnoho nových států a jejich hranice byly mimo jiné tvořeny na základě etnického rozpoložení. Etnické skupiny však nebyly rovnoměrně rozloženy. Největší maďarská menšina vznikla v Rumunsku, převážně v Sikulsku.

Období mezi dvěma světovými válkami.

Jednou ze smluv Versaillského systému, která byla odsouhlasena po ukončení první světové války, byla Trianonská smlouva, která připravila Maďarsko o téměř 200 000 km2. Maďarsko tak přišlo o třetinu svého území a o polovinu obyvatel. Většina Maďarů považuje tuto smlouvu za velikou zradu a nespravedlnost. Myšlenky, že Maďarsko má nárok na Karpatskou pánev se začali šířit ještě před první světovou válkou díky katolickému knězi Jánosovi Karácsonyimu. Právě on jako první začal zdůrazňovat ve svých esejích to, že Maďaři mají výsadní právo na teritorium Velkého Maďarska, protože to byli právě oni, kdo získal v 9. století území Karpatské pánve, která v té době nepatřila nikomu. Tato představa dovedla mnohé k přesvědčení, že maďarská národnost má exkluzivní právo vlastnit všechna teritoria, které se rozprostírají od Karpat po Jaderské moře. V 30. letech 20. století dochází k zásadní změně v mezinárodní politice a svět se dělí na dva bloky. Vzestup Mussoliniho a Hitlera a jejich politiky znamenal možnost zrealizovat maďarský revizionizmus. Dne 2. listopadu v roce 1938 došlo k vídeňské arbitráži, díky které Maďarsko získalo zpět 1/3 území a 5 milionů obyvatel, o které přišlo kvůli Trianonské smlouvě. V roce 1939 maďarské jednotky pochodovaly k ukrajinským Karpatům, kde opětovně získaly zhruba 12 000 km2 a 700 000 obyvatel.

Maďarsko za druhé světové války.

Během druhé světové války, Maďarsko vystupovalo jako spojenec Německa od roku 1940. Po Trianonské smlouvě sílily jejich teritoriální nároky na území sousedních států. Doufali, že díky spojenectví s Německem se jim teritoria, o které přišli znovu vrátí. Od roku 1940 Maďaři získali díky druhé vídeňské arbitráži polovinu Sedmihradska od Rumunska. Maďarsko pomáhalo při invazi do Jugoslávie v roce 1941 a okupovalo tamější území, kde byla maďarská populace a následně si připojilo část území nazývaného Vojvodina. Porážku utrpěla maďarská armáda v roce 1941 u Stalingradu. Následně poslala své jednotky na východní frontu. V roce 1944 došlo k okupaci Maďarska Německem, protože Hitler se bál, že se Maďarsko chystá podepsat separátní mír. Po příjezdu Rudé armády v Maďarsku vypukly nepokoje.

Idea Velkého Maďarska v současné době.

Současné Maďarsko.

Současné Maďarsko se vnímá jako oběť historie, která je pro Maďary velice traumatická a stále přítomna. A právě následky historie ovlivňují dnešní politickou a kulturní situaci v Maďarsku. V maďarském vnímání je ukotven takzvaný „Trianonský syndrom“, který je způsoben důsledky Trianonské smlouvy, ze které se Maďaři dodnes nemohou vzpamatovat. Vnímají to tak, že kvůli této smlouvě ztratili část sebe v každém jednom nástupnickém státě, který vznikl po rozdělení Rakouska-Uherska. Viktor Orbán, maďarský premiér od roku 2010, směřuje pozornost obyvatel na to, jak byli Maďaři v minulosti pronásledováni. Zdůrazňuje důležitou roli Maďarska jako křesťanské síly, která chránila Evropu před vpády muslimů. Sebe přirovnává k rytíři, který chrání pevnost. Jednou z prvních věcí, kterou Orbán udělal poté, co byl jmenován do funkce, bylo vyhlášení 4. června za Národní den sjednocení. Tento den měl navždy připomínat hrůzy Trianonu.

Slovensko.

Maďarská menšina žijící na Slovensku tvoří zhruba 10 % z celkové populace 5 410 728 obyvatel. Vztahy mezi těmito dvěma národnostmi jsou napjaté již od Trianonské smlouvy, která odebrala Maďarsku velkou část území bývalého Rakouska-Uherska. A jelikož si Maďarsko stále nárokuje tato území, o která přišlo, vznikají napětí a spory mezi Slovenskem a Maďarskem. Vztahy se vyostřily v roce 2010, kdy Maďarsko schválilo zákon, na jehož základě všichni příslušníci Maďarského státu, žijící mimo jeho hranic mají právo na získání maďarského pasu. Na to Slovensko apelovalo s tím, že Maďarům, kteří jsou držiteli duálních pasů, bude odebráno slovenské občanství.

Rumunsko.

V Rumunsku žije 1 227 623 Maďarů, kteří tvoří největší menšinu žijící na tomto území. Požadují více autonomie při řešení svých etnických záležitostí. Strana, která je reprezentuje, se jmenuje Demokratická unie Maďarů (Romániai Magyar Demokrata Szövetség, Uniunea Democrată Maghiară din România). Rumunská vláda se staví kriticky k maďarské touze po revizionismu. Svědčí o tom i kritika maďarského premiéra Viktora Orbána ze strany Rumunska. To kritizuje Orbána za to, že na sociálních sítí zveřejnil symboly Velkého Maďarska. Orbán také vyhlásil, že Maďarsko podporuje autonomii pro oblast v Rumunsku, která je obydlena maďarskou menšinou.

Vojvodina (Srbsko).

Vojvodina (maďarsky "Vajdaság") je autonomní provincie na severu Srbska. Před rokem 1918 byla součástí Rakousko-Uherska. Po roce 1918 připadla k Jugoslávii. V současné době tvoří Maďaři 14 % z celkové populace a tím i druhou největší etnickou skupinu. Podíl maďarského obyvatelstva vlivem asimilace i vystěhovalectví do relativně bohatšího Maďarska postupně od roku 1918 v poměru k srbské většině klesá. Maďarské osídlení se nachází v kompaktní podobě především na severu regionu, v blízkosti u hranic s Maďarskem, a dále na severovýchodě.  Region Vojvodiny je často maďarskými iredentisty označován pojmem "Délvidék" (Dolní zem).  Z politického hlediska lze Vojvodině nalézt dva proudy, které podporují autonomii Maďarů. Prvním proudem jsou místní elity, které se skládají z různých etnických skupin. Již mnoho let se snaží obnovit autonomii tohoto regionu. Úspěch tohoto proudu se projevil tím, že v roce 2002 srbská vláda rozšířila míru autonomie provincie. Druhý proud představují etničtí Maďaři v této provincii. Maďarské politické strany navrhly, aby etničtí Maďaři měli vlastní teritoriální vládu, která by rozhodovala o jejich záležitostech. Taková vláda by fungovala jako další autonomní jednotka v rámci "Autonomní oblasti Vojvodina".

Ukrajina.

Na Ukrajině žije 156 600 etnických Maďarů. Viktor Orbán, maďarský premiér, se již několikrát vyjádřil pro autonomii Maďarů, kteří žijí na Ukrajině v Zakarpatském regionu. Na Ukrajině působí Laszlo Brenzovics, který je vedoucím Maďarské kulturní Zakarpatské asociace (Magyar Kulturális Egyesület Kárpátaljai) a členem ukrajinského parlamentu. Reprezentuje tam stranu ukrajinského prezidenta Petra Porošenka, který je ve funkci od roku 2014. Právě v László Brenzovicsovi našel Orbán něco jako svého spojence. Brenzovics však není tak radikální jako Jobbik, maďarská pravicová strana, která chce využít krize na Ukrajině, která začala v roce 2013, na vyřešení situace Zakarpatských Maďarů. Město, kde se soustřeďuje maďarská kultura je Berehove, které leží na hranicích. Můžeme zde najít mnoho monumentů s maďarskými vlajkami. Názvy ulic jsou psány dvojjazyčně, tedy ukrajinsky i maďarsky. Na úřadech se může používat i maďarština. (The Economist, 2015)

Velké Maďarsko (maďarsky Nagy-Magyarország) je termín pro obnovení Maďarska ve velikosti před rozdělením Trianonskou smlouvou nebo pro připojení území s maďarskou vetšinou obyvatel opět k Maďarsku.

Großungarn (ungarisch: "Nagy-Magyarország") bezeichnet eine Definition von „Ungarn“ über die heute geltenden Staatsgrenzen nach dem Vertrag von Trianon von 1920 hinaus. Damit ist das Gebiet des "Reichs der vereinigten Länder der Stephanskrone", also das Königreich Ungarn mit seinen Nebenländern (Slowakei, Karpatenukraine, Banat, Vojvodina, Burgenland, Siebenbürgen und kleine Grenzgebiete im heutigen Polen, seltener auch die ehemals autonomen Länder Kroatien-Slawonien und Fiume) gemeint oder ein „Ungarn“, das zumindest alle Siedlungsgebiete der Magyaren (ethnische Ungarn) umfasst.


Mládí.

Narodil se ve městě Hod ha-Šaron do rodiny Batji a Dova Aradových jako nejstarší ze tří synů. Vystudoval v Tel Avivu a v roce 1978 nastoupil povinnou vojenskou službu u Izraelských obranných sil, kde o rok později absolvoval letecký kurz u vojenského letectva coby zbraňový důstojník. V roce 1985 začal stavět rodinný dům v severoizraelské vesnici Giv'at Ela. V říjnu následujícího roku nastoupil ke studiu chemického inženýrství na Technionu v Haifě a po absolvování prvního ročníku byl povolán jako rezervista do služby u letectva.  Byl ženatý a s manželkou Tami měl dceru Juval.

Mise nad Libanonem a zajetí.

V noci 18. října 1986 se kapitán Arad a pilot Jišaj Aviram zúčastnili se svým letounem F-4 Phantom „Kurnas“ č. 306 rutinní akce proti cílům Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) u vesnice Maghdouché poblíž jiholibanonského Sidónu. Letadlo 69. perutě vzlétlo ze základny Chacerim a po dvaceti minutách dorazilo k cíli. Arad měl jakožto zbraňový důstojník na starosti zbraňové systémy letounu a svrhl bomby na pozice příslušníků OOP. Jedna z bomb (360 kg vážící Mark 55) však vinou technické závady explodovala pod křídlem letadla a kromě rozsáhlého poškození stroje též zranila oba letce (Aradovi výbuch zlomil ruku a jeden ze šrapnelů zasáhl Aviramovo ucho), kteří byli nuceni se katapultovat. Podle jiných zdrojů došlo ke katapultaci v důsledku zasažení letounu střelou tamní ší'itské milice či v důsledku mechanických potíží letadla. Po přistání se rozdělili. Avirama se podařilo izraelskému letectvu o několik hodin později lokalizovat vrtulníkem Bell AH-1 Cobra a za dramatických okolností zachránit, zatímco Arada zajala milice Amal.  Následně byl převezen do Bejrútu, kde jej držel v zajetí velitel bezpečnosti Amalu Mustafa Dirani. Milice za propuštění Arada požadovala peníze, zbraně a výměnu vězňů zadržovaných Izraelem. Izraelská vláda s jednáními souhlasila a první z nich začala již v říjnu 1986, přičemž obě strany na nich zastupovali podnikatelé (za Izrael Šabtaj Kalmanovič). V roce 1987 Izrael obdržel prostřednictvím mezinárodních zprostředkovatelů tři Aradem psané dopisy a dvě fotografie jako důkaz, že je stále naživu. Počátkem roku 1988 Dirani opustil Amal a společně s malou skupinou souvěrců založil milici "Odpor věřících." Jeho muži pak unesli Arada a pokusili se jej předat Hizballáhu výměnou za svou podporu (posléze k Hizballáhu přešel i sám Dirani) – Aradův únos však vedl ke krachu jednání s izraelskou vládou. Místo jeho pobytu bylo často měněno, díky čemuž Izrael ztratil jeho stopu. Počátkem roku 1988 byl Arad vězněn ve vesnici Nabi Chit v údolí Bikáa. V noci 5. května 1988 bylo okolí vesnice bombardováno izraelským letectvem. Podle jedné z verzí byl Arad zabit svými strážci při pokusu o útěk, podle jiné se mu podařilo uprchnout a zahynul v důsledku pádu do nedaleké rokle a podle další jej poté, co jeho strážci uprchli v důsledku bombardování, odvedli příslušníci Íránských revolučních gard. V roce 1990 pak měl být převezen do Íránu, kam byl podle některých zdrojů prodán Hizballáhem. Zpráva izraelské vojenské zpravodajské služby uvádí, že byl Arad využit Revolučními gardami v rámci vnitrostátních mocenských bojů.

Únosy, likvidace a diplomatické úsilí.

Aby Izrael získal více informací o místě Aradova věznění, narušil strukturu velení Hizballáhu a zajistil si lepší vyjednávací pozici, uneslo jeho elitní komando Sajeret Matkal v roce 1988 Diraniho operačního důstojníka Džawada Kasfiho a v červenci 1989 velitele Hizballáhu v jižním Libanonu šejcha Abd al-Karíma Ubajda. Počátkem roku 1992 se Izrael rozhodl pro zajetí samotného velitele Hizballáhu a vlivného duchovního Abbáse al-Músávího. Byl však natolik dobře chráněn, že nebylo možné jej zajmout a Izrael proto přistoupil k jeho likvidaci. Ta vedla k pětidennímu ostřelování západní Galileje raketami Kaťuša a teroristickým útokům proti izraelským cílům v Ankaře a Buenos Aires.  Koncem 80. let se o možnost zprostředkování propuštění Arada zajímala i východoněmecká tajná služba Stasi. Výměnou za propuštění Arada měli být propuštěni špioni KGB věznění v Izraeli. Nakonec došlo v květnu 1989 i k podepsání dohody mezi NDR a Izraelem o spolupráci, ale o rok a půl později došlo k pádu Berlínské zdi a zároveň s ní padla i tato dohoda. Německo se však v Aradově případu angažovalo i po svém znovusjednocení. Až do roku 1995 vedlo tajná jednání s íránským velvyslancem Husajnem Musavianem, který tvrdil, že by mohl zprostředkovat Aradovo propuštění. Tato jednání však nakonec ztroskotala. Na pátrání se více než patnáct let podílí i Spolková zpravodajská služba. V roce 1991 měl Izrael dojednat dohodu s rakouským prezidentem Kurtem Waldheimem, který měl výměnou za zastavení útoků židovských organizací proti jeho osobě a oživení izraelsko-rakouských vztahů, vypomoci se zprostředkováním jednání s Íránem. Íránský prezident Rafsandžání však Waldheima odbyl, že neví, kdo je Arad ani co se mu stalo.  Počátkem 90. let se Izrael rozhodl využít íránské ekonomické krize, když Íránu nabídl zprostředkování 10miliardového pobídkového balíku a uvolnění 5 miliard dolarů íránských kont zmražených v USA po íránské islámské revoluci výměnou za informace o Aradovi. Tento ekonomický postup však neměl úspěch, a tak Izrael pohrozil Íránu, že v případě, že Arada nepropustí, zmaří íránské snahy o získání evropských půjček zveřejněním informací o íránském podvodném jednání. Izraelské zpravodajské služby totiž zjistily, že Írán, jehož ekonomika byla na pokraji kolapsu, tehdy evropským věřilům lhal o výši úroků úvěrů a době jejich splatnosti, které mu měli údajně nabídnout jiní věřitelé. Pohrůžka však zůstala bez odezvy, a tak Izrael získané informace zveřejnil, díky čemuž evropské státy s Íránem přerušily jednání.  V roce 1994 zajalo izraelské komando samotného Diraniho. Během výslechu Dirani vyslovil podezření, že Arada odvedly Íránské revoluční gardy, a že jej vězní v Teheránu. Izraelská vojenská rozvědka však jeho verzi nevěřila a podezírala jej, že způsob předání s Íránci předem domluvil, či že dokonce dům, v němž měli Arada skrývat, byl konspiračním domem Revolučních gard. Dirani na leteckém snímku identifikoval výcvikový tábor jednotek Quds poblíž Teheránu, kde měl být Arad údajně zadržován, ale díky úspěšné snaze zmást izraelské vyšetřovatele (a to i na polygrafu) nebyla jeho svědectví pokládána za hodnověrná.  V souvislosti s vězněním unesených členů Hizballáhu je třeba zmínit případ Nejvyššího soudu Izraele z roku 1994. Šejch Ubajd ani Dirani totiž nebyli nikdy postaveni před soud, a podobně jako několik dalších osob byli drženi v rámci správní vazby a jediným důvodem jejich zadržováni byla skutečnost, že sloužili jako vyjednávací trumf při jednáních o Aradově propuštění. Zadržení bez obvinění bylo možné na základě zákona o zadržení při výjimečném stavu () z roku 1979. Tříčlenné plénum Nejvyššího soudu v roce 1997 většinově rozhodlo, že účel zadržování těchto osob spadá do definice „státní bezpečnosti.“ V dubnu 2000 však zvrátilo rozšířené devítičlenné soudní plénum předchozí rozhodnutí s odůvodněním, že „stát nemá žádné právo zadržovat osoby jako vyjednávací prostředek pro propuštění zajatého izraelského vojáka.“ Jelikož Izrael nechtěl vězněným přiznat status válečných zajatců, přijal v roce 2002 zákon. Ten dává náčelníkovi Generálního štábu možnost uvěznit takového „ilegálního bojovníka“, jehož propuštění by znamenalo ohrožení bezpečnostních zájmů státu. Na základě tohoto zákona následně náčelník Generálního štábu prodloužil věznění výše zmíněných osob.  V březnu 1999 předal papež Jan Pavel II. ve Vatikánu íránskému prezidentu Chátamímu vzkaz od Aradovy matky, v němž jej žádá o informace o osudu svého syna.

Počátek výměn.

V roce 2000 získal Izrael Aradovu osobní zbraň Armalite AR-7 (tzv. „zbraň pro přežití“) výměnou za propuštění 52 arabských teroristů (12 Libanonců a 40 palestinských Arabů). V červnu 2002 ustanovila izraelská armáda veřejnou vyšetřovací komisi v čele s Elijahu Winogradem, která přezkoumala dosud známé informace a konstatovala, že není důvod měnit předpoklad, že Ron Arad stále žije.  V roce 2003 oznámil izraelský premiér Ariel Šaron, že při pokusu o zjištění informací o Aradovi padl izraelský agent. V říjnu téhož roku vypověděli bývalí íránští diplomaté a zpravodajští představitelé žijící v Evropě, že Arad žije a je vězněn v Teheránu. Podle tohoto zdroje, který však není možné ověřit, se Arad v době svého zajetí v Libanonu pokusil o útěk a byl postřelen. V roce 1994 měl být přes Sýrii převezen do Íránu a měl být dvakrát hospitalizován pro srdeční problémy. V prosinci 2003 vypsala nadace "Born to Freedom", založená Aradovou rodinou, odměnu 10 milionů dolarů za jakoukoli informaci o Aradovi.

Pátrání Hizballáhu a AMANu.

V roce 2004 německá Spolková zpravodajská služba zprostředkovala dohodu mezi Izraelem a Hizballáhem, na jejímž základě došlo k výměně vězňů a předání informací o Aradovi. Izrael v rámci dohody propustil šejcha Ubajda a Diraniho spolu s dalšími 400 libanonskými a palestinskými vězni výměnou za Elchanana Tannenbauma a těla tří izraelských vojáků unesených v říjnu 2000 Hizballáhem v oblasti farem Šibáa. Propuštění obou zmíněných pobouřilo Aradovu rodinu, která Izrael obvinila, že Rona Arada opustil. Ještě před jejich propuštěním napsala Aradova dcera Juval dopis premiérovi Šaronovi, v němž uvedla: „Nechápu jak můžete v noci spát (...) chystáte se pustit muže, kteří jej mučili.“ Vůdce Hizballáhu Hasan Nasralláh instruoval své muže, aby zahájili pátrání po Aradovi a v rámci vyšetřování byl vyslechnut i vůdce Íránských revolučních gard, který v době Aradova zmizení působil v Libanonu. Bylo podniknuto rozsáhlé pátrání v údolí Bikáa, včetně řady vykopávek a počátkem roku 2005 byly prostředníkovi ze Spolkové zpravodajské služby předány kosti údajně patřící Aradovi. DNA identifikace však prokázala, že ostatky Aradovi nenáleží.  Neschopnost Hizballáhu podat informace o Aradově osudu vedla v roce 2004 náčelníka izraelské vojenské zpravodajské služby AMAN generálmajora Aharona Ze'evi-Farkaše k ustanovení tajné vyšetřovací komise, která měla za cíl shrnout a vyhodnotit všechny dostupné informace o Aradovi. Podle této zprávy z roku 2005 byl Arad v roce 1990 převezen do Íránu, kde byl držen v naprostém utajení a izolaci Revolučními gardami. Po zajetí Diraniho Izraelci byl převezen zpět do Libanonu, neboť se Íránci obávali, že by je mohl kompromitovat. Zpráva dále uvádí, že Arad zemřel v polovině 90. let poté, co vážně onemocněl a byla mu odepřena léčba. Pohřben měl být neznámo kde (některé zdroje uvádí libanonské údolí Bikáa). Jednotliví členové komise se rozchází v datu Aradovy smrti. Většina z nich se shodla, že zemřel počátkem roku 1995, zbývající však zastávají názor, že zemřel pravděpodobně koncem roku 1996 či počátkem roku 1997. Ze'evi-Farkaš doporučil tehdejšímu náčelníkovi Generálního štábu generálporučíkovi Danu Chalucovi prohlásit Arada za padlého vojáka s neznámým hrobem. Proti se však postavili ředitelé zpravodajských služeb Mosad a Šin bet s odůvodněním, že pro takové prohlášení musí mít Izrael pozitivní test DNA. Zpráva nebyla z rozhodnutí premiéra Šarona zveřejněna a ke stejnému postupu se rozhodli i jeho následovníci Ehud Olmert a Benjamin Netanjahu.  V lednu 2006 Nasralláh veřejně prohlásil, že se Hizballáh domnívá, že je Arad mrtev. V srpnu téhož roku odvysílala libanonská televize videozáběr Arada, o němž se předpokládá, že byl téměř jistě natočen před prosincem 1989. V říjnu 2007 Izrael obdržel dvacet let starý dopis psaný Aradem jeho rodině. V roce 2008 Hizballáh v rámci dohody s Izraelem, zprostředkované Spolkovou zpravodajskou službou, vypracoval 80stránkovou zprávu o osudu Rona Arada. Součástí zprávy byly i dvě nové fotografie, tři dopisy adresované rodině a části deníku. Podobně jako před čtyřmi roky obsahuje i zpráva z roku 2008 obdobný závěr, totiž, že Arad zmizel z noci ze 4. na 5. května 1988, a že pravděpodobně zemřel. Zprávu předal Izraeli německý zprostředkovatel Organizace spojených národů Gerhard Konrad. Součástí dohody bylo také předání ostatků izraelských vojáků Eldada Regeva a Ehuda Goldwassera, kvůli jejichž únosu v roce 2006 vypukla druhá libanonská válka. Výměnou za to Izrael předal Hizballáhu zprávu o osudu 4 íránských diplomatů, kteří v roce 1982 zmizeli v Libanonu (podle této zprávy byli mučeni a následně zabiti křesťanskými falangisty). Dále v rámci dohody předal ostatky padlých příslušníků Hizballáhu z druhé libanonské války a propustil pět libanonských vězňů, a to včetně Samira Kuntara, který si odpykával několikanásobný doživotní trest odnětí svobody za brutální vraždu izraelských civilistů a policisty. Jeho propuštění způsobilo v Izraeli mimořádnou nevoli a kritiku si dohoda vysloužila i od ředitele Mosadu Me'ira Dagana.  Na počátku podzimu 2009 došlo ke zveřejnění výše uvedené tajné zprávy izraelské vojenské zpravodajské služby poté, co izraelský novinář Ronen Bergman pohrozil vojenskému cenzorovi stížností k Nejvyššímu soudu. Úřad izraelského premiéra však tuto zprávu odmítl a izraelská vláda nadále považuje Arada za živého, neboť chybí důkazy o jeho smrti. Počátkem listopadu 2011 se Aradova rodina rozhodla, u příležitosti 25 let od jeho uvěznění, zveřejnit dosud neuveřejněné části deníku a dopisů, které si Ron Arad vedl po svém uvěznění. Ty jí byly předány v rámci dohody mezi Izraelem a Hizballáhem z roku 2008.

Ron Arad (: רון ארד, narozený 5. května 1958) je podplukovník, bojový pilot, navigátor a zbraňový důstojník Izraelského vojenského letectva, který je od října 1986 oficiálně klasifikován jako nezvěstný v boji. Tehdy byl zajat ší'itskou milicí Amal poté, co se katapultoval z poškozeného letounu F-4 Phantom nad jižním Libanonem, a posléze byl předán Hizballáhu.

Ron Arad (; geboren am 5. Mai 1958 in Hod haScharon) ist ein Waffensystemoffizier der israelischen Luftwaffe. Seit dem Absturz seines Flugzeugs im Jahre 1986 bei Sidon (Libanon) gilt er als verschollen. Wahrscheinlich kam er zwischen 1988 und 1997 zu Tode.


Život.

Letec.

Jurij Onufrijenko pochází z vesnice Rjasnoje v Charkovské oblasti, narodil se v dělnické rodině, je ukrajinské národnosti. Roku 1982 absolvoval Jejskou vojenskou vysokou leteckou školu. Poté sloužil v letectvu na Dálném východě, celkem nalétal 800 hodin (245 ve škole, 305 v letectvu, 250 v CPK do října 1992), uskutečnil 54 seskoků.

Kosmonaut.

Roku 1988 proběhl další, už desátý nábor do oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů J. A. Gagarina (CPK). Onufrijenko prošel lékařskými prohlídkami a 25. ledna 1989 byl rozhodnutím Státní meziresortní komise doporučen do oddílu kosmonautů CPK, formálně zařazen v CPK na pozici kandidáta na kosmonauta byl 22. dubna 1989. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 1. února 1991 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Od dubna 1991 se připravoval na let na Mir. V dubnu 1994 byl jmenován velitelem třetí (rezervní) posádky Základní expedice 18 (EO-18, start v březnu 1995), tedy současně i záložní posádky Základní expedice 19 (EO-19, start v červnu 1995) a hlavní posádky Základní expedice 21 (EO-21). Zprvu se připravoval v dvojici s Alexandrem Poleščukem, od dubna 1995 s Jurijem Usačovem.

První let.

Do vesmíru odstartoval Onufrijenko, Usačov v lodi Sojuz TM-23 21. února 1996, o dva dny se spojili s Mirem. Převzali stanici od Základní expedice 20 (Jurij Gidzenko, Sergej Avdějev, Thomas Reiter), která se 29. února 1996 vrátila na Zem. K ruské dvojici se 24. března připojila Shannon Lucidová, přivezl ji při své třetí návštěvě raketoplán Atlantis. Expedice 21 strávila na stanici šest měsíců, koncem srpna 1996 předali Mir nástupcům ze Základní expedice 22 a přistáli 2. září po 193 dnech, 19 hodinách a 8 minutách letu.

Druhý let.

V červenci 1997 byl vybrán velitelem záložní posádky Expedice 1 a hlavní posádky Expedice 3 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Po reorganizace posádek v říjnu téhož roku se stal velitelem záložní posádky Expedice 2 a hlavní posádky Expedice 4.  Podruhé do vesmíru vzlétl 5. prosince 2001 na palubě raketoplánu Endeavour (let STS-108), po spojení s ISS se členové Expedice 4 – Onufrijenko, Carl Walz a Daniel Bursch – na půl roku usadili na stanici. Na Zem je odvezl opět raketoplán Endeavour 19. června 2002, členové Expedice 4 strávili v kosmu 195 dní, 19 hodin a 39 minut.  V březnu 2004 odešel z oddílu kosmonautů, stal se zástupcem náčelníka 1. správy v CPK.

Jurij Ivanovič Onufrijenko (, * 6. února 1961 ve vesnici Rjasnoje, Charkovská oblast, Ukrajinská SSR, SSSR) je od dubna 1989 sovětský/ruský kosmonaut, člen oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů. Roku 1996 vzlétl na palubě kosmické lodi Sojuz TM-23 ke stanici Mir k půlročnímu kosmickému letu. Podruhé se do vesmíru podíval v první polovině roku 2002, tentokrát na Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Celkem strávil ve vesmíru 389 dní, 14 hodin a 47 minut.

Juri Iwanowitsch Onufrijenko (, wiss. Transliteration ""; * 6. Februar 1961 in Ryasnoe, Oblast Charkiw, Ukrainische SSR) ist ein ehemaliger russischer Kosmonaut ukrainischer Herkunft.


Geografie.

Souostroví sestává z 11 hlavních ostrovů převážně sopečného původu a útesů, které se nacházejí v okolí těchto hlavních ostrovů. Na několika ostrovech se nacházejí aktivní sopky. Ostrovy tvoří oblouk od severu k jihu, přes 700 km jihovýchodně od Jižní Georgie.  Severní část tvoří ostrovní skupiny Traversay a Candlemas, na jihu se nacházejí ostrovy Jižní Thule. Mezi těmito skupinami leží 3 největší ostrovy – Saunders, Montagu a Bristol. Nejvyšším vrcholem souostroví je Mount Belinda (1370 m) na ostrovu Montagu.  Na ostrovech Thule a Zavodovski jsou umístěny automatické meteorologické stanice.

Přehled ostrovů.

Následující výčet obsahuje seznam ostrovů od severu k jihu:

Historie.

Osm jižních ostrovů tohoto souostroví bylo objeveno Jamesem Cookem v roce 1775, který je pojmenoval Sandwichova země po prvním lordu admirality, 4. hraběti ze Sandwiche. Slovo „jižní“ bylo doplněno k odlišení od Havajských ostrovů, které v té době také nesly jméno "Sandwichovy ostrovy". Severní tři ostrovy byly objeveny v roce 1819 Fabianem Gottliebem von Bellingshausenem.  Spojené království Jižní Sandwichovy ostrovy formálně anektovalo v roce 1908, kdy byl připojeny k Falklandským dependencím.  Argentina zpochybnila britskou svrchovanost na ostrovech několikrát a v roce 1938 je prohlásila za své území. V létě 1956 provozovala Argentina na ostrově Jižní Thule svou základnu. Mezi lety 1976 až 1982 udržovala Argentina námořní základnu Corbeta Uruguay na stejném ostrově. Ačkoliv Britové existenci základny v roce 1978 objevili, nepodnikli žádné kroky k jejímu zrušení. Situace se změnila falklandskou válkou a základna byla zrušena 20. června 1982.

Podnebí.

Podnebí je mnohem chladnější než na Jižní Georgii, protože souostroví leží jižněji a je více vystaveno vlivu Antarktidy. Navíc jsou obklopeny mořským ledem od poloviny května do konce listopadu a jižní ostrovy i déle.

Jižní Sandwichovy ostrovy () je souostroví v jižním Atlantském oceánu, které je součástí britského zámořského území Jižní Georgie a Jižní Sandwichovy ostrovy. Na ostrovech nežijí žádní obyvatelé. Ostrovy si nárokuje Argentina.

Die Südlichen Sandwichinseln sind eine Inselkette im subantarktischen Südatlantik. Die Gruppe zählt politisch zum britischen Überseegebiet "Südgeorgien und die Südlichen Sandwichinseln", wird allerdings auch von Argentinien beansprucht. Die Südlichen Sandwichinseln fallen aufgrund ihrer geographischen Lage nicht unter den Antarktis-Vertrag und somit nicht unter die Status-quo-Regelung des Artikels 4 des Vertrages.


Typy přívlastku.

Podle tvaru rozlišujeme přívlastek shodný a neshodný, podle významu přívlastek volný a těsný.

Přívlastek shodný.

Přívlastek shodný se shoduje s podstatným jménem (nebo jiným rozvíjeným jménem) v pádě, rodě a čísle a mění tyto kategorie shodně se skloňovaným rozvíjeným jménem. Stojí většinou před podstatným jménem (v antepozici) a nejčastěji je reprezentován přídavným jménem, nebo zájmenem, zastupujícím přídavné jméno. Na přívlastek shodný se ptáme otázkami: "jaký?", "který?", "čí?".  Příklady: nový dům", staré auto", "její boty"  Při větném rozboru se označuje zkratkou PkS nebo AtK (atribut kongruentní).  Zvláštním typem shodného přívlastku je přístavek.  Za jménem (v "postpozici") stojí přívlastek shodný pouze v některých specifických případech:

Přívlastek neshodný.

Přívlastek neshodný se neshoduje s "podstatným jménem" v "pádě", "rodě" nebo "čísle", nemění svůj tvar, zůstává stejný bez ohledu na pád rozvíjeného jména. Nachází se nejčastěji za podstatným jménem, může být reprezentován téměř libovolným slovním druhem, nejčastěji podstatným jménem (s předložkou).  Většinou je za podstatným jménem. Při větném rozboru se označuje zkratkou PkN, nebo AtN (atribut nekongruentní).  V přivlastňovacích spojeních jej lze vložit i před jméno: "tatínek Jirky i Jirky tatínek", Palackého Dějiny" je vhodnější než "Dějiny Palackého. Před jménem stojí také v některých ustálených spojeních: "z mrtvých vstání, na nebe vzetí, před slunce východem. Neshodný přívlastek, tvořený bezpředložkovým druhým pádem, je poměrně běžný (jde o jednu ze základních funkcí druhého pádu), a proto se dále člení do několika kategorií, v nichž vyjadřuje:

Přívlastek těsný.

Přívlastek těsný zužuje význam podstatného jména nebo zájmena, k němuž se vztahuje; vymezuje ze souboru objektů, které je možno označit užitým podstatným jménem nebo zájmenem jen ty, které zároveň vyhovují i vlastnosti, vyjádřené přívlastkem. Zpravidla jej tedy nelze vypustit z věty, aniž by se změnil její význam.  Těsný přívlastek se v češtině neodděluje čárkami. Je-li holý a shodný, uvádí se v moderní češtině zpravidla před rozvíjeným jménem. Rozvinutý přívlastek se spíše uvádí za rozvíjeným jménem, rovněž neoddělený čárkami. V archaické a odborné češtině, ovlivněné latinou, se někdy i holý těsný přívlastek uvádí za jménem (například „věta jednoduchá“ namísto „jednoduchá věta“). Uvedení těsného přívlastku až za jménem může být také prostředkem zdůraznění, protože v češtině je obvyklé jádro výpovědi klást na konec věty.  Příklady rozvitých těsných přívlastků: Pokud přívlastek "vinoucí se údolím" má odlišit cestu od jiných cest, nebo pokud přívlastek "pasoucí se na Kosí hoře" má rozlišit toto stádo od jiných stád ovcí, není možné tyto přívlastky vypustit, aniž by se změnil smysl věty. Proto jde o přívlastky těsné. Pokud bychom však těmito přívlastky pouze vysvětlovali nebo popisovali, nikoliv rozlišovali, šlo by o přívlastky volné, a ty by se oddělovaly čárkami.

Přívlastek volný.

Přívlastek volný nemá upřesňující ani rozlišující význam, ale podává další samostatnou informaci, doplňující nebo vysvětlující. Lze jej vypustit z věty, aniž by se změnil její základní význam.  Volný přívlastek se v češtině uvádí vždy za rozvíjeným jménem a odděluje se na začátku i na konci od dalších částí věty čárkami.  Příklady:  Pokud přívlastek nemá adresátovi věty určit, o kterou z cest jde, ale popsat vlastnost určité konkrétní cesty, která zřejmě byla rozlišena v předchozím hovoru, nebo pokud přívlastek "pasoucí se na Kosí hoře" nemá vyjádřit, o které ze stád jde, ale doplnit informaci o tom, kde se právě nacházelo určité konkrétní stádo, pak jde o přívlastek volný.

Vztah mezi více přívlastky.

Pokud je jméno rozvíjeno více přívlastky, je nutné rozlišovat mezi přívlastkem několikanásobným a přívlastkem postupně rozvíjejícím.

Přívlastek několikanásobný.

Je-li vztah mezi více přívlastky souřadný, tj. všechny rozvíjejí totéž jméno, nazývá se seskupení těchto přívlastků několikanásobným přívlastkem.  Souřadně spojené přívlastky se v rámci několikanásobného přívlastku v češtině oddělují čárkou, nebo souřadnými spojkami. Pokud se oddělují souřadnými spojkami, pak ve významu slučovacím se před spojkami nepíše čárka, v jiných významech se před nimi píše čárka. Přívlastek několikanásobný lze, od postupně se rozvíjejícího, rozeznat tím, že mezi přídavná jména lze vkládat souřadné spojky.  Volné přívlastky, protože mají vysvětlující a nevymezující povahu, se zpravidla spojují souřadně, do několikanásobného přívlastku.  O několikanásobný přívlastek jde zpravidla tehdy, pokud vyjadřují vlastnosti, které nemůže mít současně tentýž předmět. Několikanásobný přívlastek pak vyjadřuje buď více alternativních možností, anebo různé vlastnosti souhrnu předmětů.  Pokud jednotlivé přívlastky vyjadřují navzájem slučitelné vlastnosti, pak bývá možné je použít jak v několikanásobném, tak v postupně se rozvíjejícím spojení a ta se od sebe liší významem.  Několikanásobné přívlastky mohou být shodné, neshodné, i jejich kombinace. Příklady:

Přívlastek postupně rozvíjející.

Pokud další těsný přívlastek nerozvíjí totéž jméno jako první těsný přívlastek, ale rozvíjí celé již rozvinuté spojení, nazývá se seskupení těchto přívlastků postupně rozvíjejícím přívlastkem. Jednotlivé členy nemají v češtině mezi sebou čárku a nelze je bez změny významu spojit ani souřadnými spojkami. Je důležité rozlišovat několikanásobné přívlastky od postupně rozvíjejících, bez znalosti kontextu ovšem nemusí být rozdíl zřejmý.  Postupně rozvíjející přívlastky mohou být shodné, neshodné i jejich kombinace. Příklady:  V rámci jednoho spojení se samozřejmě mohou objevit přívlastky několikanásobné a postupně rozvíjející zároveň, např:

Čeng Che (; 1371–1433/1435), byl čínský cestovatel, admirál a diplomat. Na dvoře Jung-leho, císaře říše Ming, se vypracoval mezi nejpřednější eunuchy. V letech 1405 až 1433 vedl z pověření císařů Jung-leho a Süan-teho sedm rozsáhlých diplomaticko-obchodních námořních expedic vypravených ke státům jihovýchodní Asie, Indie, Arabského poloostrova a východní Afriky.

Zheng He (; * 1371 in Kunming in der Provinz Yunnan; † 1433 oder 1435) war ein chinesischer Admiral. Sein Geburtsname war Mǎ Sānbǎo (), sein muslimischer Name Haddschi Mahmud Schams ().


Životopis.

Narodil se na Kubě anglické matce a americkému otci v roce 1856. Většinu mládí však strávil v Nové Anglii na severu Spojených států amerických. Od roku 1869 žil v Anglii, kde studoval Univerzitě v Cambridgi. V roce 1885 zde získal doktorát. O rok později opustil povolání lékaře a stal se fotografem a spisovatelem. Během studia medicíny získal poznatky o zákonitostech optiky, které později uplatnil v praxi. Zemřel v roce 1936 v jihoanglickém Falmouthu.

Dílo.

Je zakladatelem a duchovním otcem "„naturalistické fotografie“". Jeho fotografická tvorba byla přímou reakcí na anglický piktorialismus, reprezentovaný Henry Peach Robinsonem, který si liboval v hraných výjevech a montážích. Naproti tomu Peter Henry Emerson razil heslo „"věrohodnost zobrazení podle přírody"“. Tvrdil, že úkolem umělce není zobrazovat svět pomocí triků a klamů, ale chtěl naopak zachytit svět tak, jak ho vidí lidské oko. Za svůj vzor v tomto pohledu považoval staré Řeky, Leonarda da Vinciho a malíře „naturalistické školy“.  Jako velkého milovníka přírody ho inspiroval drsný pobřežní kraj v Norfolku na severovýchodu Anglie. Zde dokumentoval život místních rybářů a venkovanů. Vždy šlo o snímky reality bez dalších úprav, odmítal dokonce i následné drobné retuše. Současně věřil, že fotografie je umění a nikoliv pouze mechanická reprodukce. Své názory shrnul v roce 1889 v knize „"Naturalistická fotografie"“. Kniha vyvolala velký ohlas a vášnivé diskuze.  Během několika let u něho došlo k úplné změně stanoviska. V knize "Smrt naturalistické fotografie" odvolal své předchozí názory. Odklonil se od naturalistické fotografie s tím, že neposkytuje dostatečný prostor pro umělecký vklad autora, přesto jeho myšlenky stačily získat tak velkou publicitu, že ovlivňují uměleckou fotografii do dnešních dnů.  Dalším výrazným „naturalistickým fotografem“ byl Francis Meadow Sutcliffe, jehož nejčastějším motivem bylo moře, lodě a přístavy. V tomto duchu tvořili také Lyddell Sawyer, Benjamin Gay Wilkinson nebo George Davison.

Peter Henry Emerson (13. května 1856 Sagua la Grande, Kuba – 12. května 1936 Falmouth, Spojené království) byl britský fotograf, zakladatel naturalistické fotografie.

Peter Henry Emerson (* 13. Mai 1856 in Sagua la Grande, Kuba; † 12. Mai 1936 in Falmouth, England) war ein englischer Fotograf und Arzt kubanischer Herkunft.


Život.

Boris Morukov se narodil v Moskvě, zde prožil dětství a mládí. Po střední škole studoval na 2. moskevském lékařském institutu N. I. Pirogova, po absolvování institutu (roku 1973) nastoupil v moskevském Institutu lékařsko-biologických problémů (IMBP) ministerstva zdravotnictví, specializujícího se na kosmickou medicínu. V letech 1975–1978 studoval na oddělení aspirantury IMBP, v lednu 1979 získal titul kandidát lékařských věd. Pracoval v IMBP, na přelomu 70. a 80. let byl jedním z lékařů sledujících zdravotní stav posádek vesmírné stanice Saljut 6, v letech 1979–1980 sloužil ve Středisku řízení letů v Koroljovu. V IMBP postupoval, roku 1989 se stal vedoucím oddělení fyziologie homeostatických regulací ().  Už roku 1976 se účastnil druhého náboru mezi kosmonauty IMBP, byl mezi osmi finalisty, ale členem oddlu se nestal. Až v pátém náboru IMBP uspěl, 25. ledna 1989 ho Státní meziresortní komise doporučila do oddílu kosmonautů a 20. října 1989 byl rozhodnutím ministra zdravotnictví jmenován členem oddílu kosmonautů IMBP. Základní kosmonautický výcvik ve Středisku přípravy kosmonautů v Hvězdném městečku zahájil v říjnu 1990 a dokončil v lednu 1992, od 1. března byl v oddílu IMBP zařazen mezi kosmonauty-výzkumníky, současně zůstal vedoucím oddělení ústavu.  Od ledna 1993 se připravoval na dlouhodobý let lékaře na stanici Mir společně s kolegy z oddílu IMBP Valerijem Poljakovem a Germanem Arzamazovem. V červenci byl Poljakov zařazen do hlavní posádky, Arzamozov se stal náhradníkem a Morukov zůstal třetí. Poljakov na oběžné dráze strávil od ledna 1994 do března 1995 rekordních 437 dní.  Od října 1997 do února 1998 se opět připravoval k letu na Mir s kolegy s oddílu Vladimirem Karaštinem a Vasilijem Lukjaňukem. Do posádek však zařazeni nebyli. V prosinci 1998 byl zařazen do posádky mise STS-101 (později STS-106) amerického raketoplánu Space Shuttle. Od ledna 1999 se k letu připravoval v Johnsonově vesmírném středisku v Houstonu. Do vesmíru odstartoval na palubě raketoplánu Atlantis 8. září 2000 ve funkci letového specialisty. Cílem letu (předposledního před obydlením stanice) bylo přivezení zásob a materiálu na Mezinárodní vesmírnou stanici. Atlantis přistál 20. září, let trval 11 dní, 19 hodin a 11 minut.  Kromě přípravy ke kosmickému letu roku 1999 také získal titul doktora lékařských věd. V letech 2000–2007 zastával i funkci vedoucího nepočetného oddílu kosmonautů IMBP. V prosinci 2006 byl jmenován zástupcem ředitele IMBP pro vědu. V této funkci zodpovídal za veškerou vědeckou činnost ústavu, včetně spolupráce s Roskosmosem (v Koordinační vědecko-technické radě) i se zahraničními partnery. Je autorem více než 150 vědeckých prací.  Boris Morukov byl ženatý, měl syna a dceru.

Boris Vladimirovič Morukov (, 1. října 1950 Moskva, RSFSR, SSSR – 1. ledna 2015) byl lékař, specializující se na kosmickou medicínu, a sovětský (od 1992 ruský) kosmonaut, v letech 1989–2007 člen oddílu kosmonautů Institutu lékařsko-biologických problémů (IMBP). Absolvoval jeden kosmický let k Mezinárodní vesmírné stanici, misi STS-106 v americkém raketoplánu Atlantis. Ve vesmíru strávil 11 dní, 19 hodin a 11 minut. Od roku 2006 je zástupcem ředitele IMBP pro vědu.

Boris Wladimirowitsch Morukow (, wiss. Transliteration ""; * 1. Oktober 1950 in Moskau, Russische SFSR; † 1. Januar 2015) war ein russischer Kosmonaut.


Život.

Narodila se v židovské rodině jako Judith Sylvia Cohenová. Později si v rozporu s patriarchální tradicí zvolila příjmení podle rodného města - Chicaga. Oba její rodiče pocházeli z rodin východoevropských emigrantů. Otec, Artur Cohen, byl z dlouhé generace rabínů sahající až do 18. století. Sám však odmítl ortodoxní židovský život a namísto toho se stal vyznavačem marxismu. Pracoval na poště ve městě Chicago, avšak většinu své energie vkládal do bojů za práva zaměstnanců a do aktivismu komunistické strany. Otec tehdejší rasově rozdělené Chicago odmítal: „Když sedí na záchodě s kalhotami dole, vypadají všichni stejně.“ Proto také svoji jedinou dceru povzbuzoval k účastem na politických diskuzích, které prostupovaly jejich měšťácký domov. Zemřel, když bylo Judy třináct let.  Její matka May Levinsonová, bývalá tanečnice, Judy velmi inspirovala. Byla to právě ona, která Judy poskytla útěchu smířit se se židovstvím, což jí umožnilo najít svou vlastní náboženskou víru. Po smrti otce ji matka často brávala do Institutu židovských lidí v Chicagu, kde Judy poprvé objevila svůj umělecký názor. Rasově nepředpojaté rodinné zázemí vysvětluje její zdánlivě vrozenou víru v sebe sama a odmítání sexistických stereotypů.  Výchova k umění Judy Chicagové začala už v osmi letech, kdy chodila na lekce umění. Pokračovala na Uměleckém institutu v Chicagu a od roku 1957 studovala na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, kde v roce [1964] studia dokončila.  V roce 1961 se provdala za Jerryho Gerowitze, avšak jejich manželství skončilo tragicky, když Jerry o dva roky později zemřel při automobilové nehodě. V roce 1965 vstoupila do manželství se sochařem Lloydem Hamrolem, avšak tento svazek byl rozveden. Třetí, doposud poslední manželství uzavřela na Štědrý den roku 1985 s fotografem Donaldem Woodmanem.

Dílo.

Kariéra Judy Chicagové trvá nyní více než pět desetiletí. Její umění bylo často vystavováno ve Spojených státech, stejně jako v Kanadě, Evropě, Asii, Austrálii a na Novém Zélandu. Kromě toho byla po celém světě publikována také celá řada jejích knih.  V roce 1974, Chicagová obrátila pozornost k tématu dějin žen. Vytvořila její nejznámější práci, „Dinner Party“, která vznikla v letech 1974 až 1979 za účasti stovky dobrovolníků. Tento velkolepý multimediální projekt, symbolicky zobrazující historii žen v západní civilizaci, vidělo během jeho šestnácti výstav konajících se v šesti zemím více než milión diváků. „Dinner Party“ byla předmětem nespočtu článků a textů v rámci dějin umění a je zahrnuta v mnoha publikacích z různých tematických oblastí. Dopad „Dinner Party“ byl přezkoumán v roce 1996 v rámci výstavy „Sexual Politics: Judy Chicago’s Dinner Party in Feminist Art History,” jejíž kurátorkou byla Dr. Amelia Jones z UCLA Armand Hammer Museum. „Dinner Party“ byla v roce 2007 natrvalo umístěna v Brooklyn Museum jako vrcholné dílo Centra feministického umění Elizabeth A. Sackler. Judy Chicagová zveřejnila jako konečné aktualizované a definitivní vyjádření k „Dinner Party“ knihu „From Creation to Preservation.“  V letech 1980 – 1985 pracovala na projektu „Birth.“ Po identifikaci absence ikonografie související s narozením v západním umění navrhla sérii vyšívaných motivů s touto tematikou, kterou pod jejím dohledem realizovalo 150 kvalifikovaných pracovníků. Projekt „Birth“ vystavovala na více než 100 místech. Díla z této série je možné vidět v mnoha veřejných sbírkách, včetně muzea Albuquerque, kde je umístěno jádro projektu „Birth“.  Judy Chicagová se zaměřila také na individuální práci v rámci projektu „Powerplay“. V této neobvyklé sérii kreseb, maleb, utkaných děl, bronzové reliéfů, ad. prezentovala Chicagová kritický feministický pohled na genderové konstrukce maskulinity. Zkoumala, jaký může mít převažující definice moci vliv na svět obecně. Myšlenkové procesy zapojené do „Powerplay“ souvisely s jejími dlouhodobými úvahami o moci a bezmoci, a také s rostoucím zájmem o své židovské dědictví.  „The Holocaust Project: From Darkness Into Light“ se poprvé objevil v říjnu 1993 v muzeu Spertus v Chicagu, poté putoval do roku 2002 po celých Spojených státech. Jeho části jsou stále vystavovány. Projekt obnášel osm let šetření a studia, cestování a umělecké tvorby. Skládá se ze série obrazů spojující malby Chicagové s inovativními fotografiemi Woodmana, dále z prací na barevném sklu a tapiserie, které zkušení řemeslníci připravili na základě jejích návrhů.  V roce 1999 se Judy Chicagová po 25 letech vrátila zpátky k učení, když přijala nabídku je jednosemestrová setkání v různých institucích napříč celou zemí (např. Indiana University, Bloomingon, kde obdržela Presidential Appointment in Art and Gender Studies – ocenění prezidenta za umění a genderová studia).  V roce 2001 se svým manželem, fotografem Donaldem Woodmanem, podíleli na projektu na západní Western Kentucky University. Ve spolupráci se studenty, fakultou a místními umělci vytvořili projekt s názvem „At Home“, zkoumající pohled na dům (domov) očima místních obyvatel.  Mnoho dekád produkovala Judy Chicagová své monumentální i intimní práce, které se poté staly předmětem rozsáhlého retrospektivního projektu „Trials and Tributes“, který byl představen Dr. Viki Thompson Wylderem, odborníkem na její dílo, na začátku roku 1999 ve Florida State University Art Museum v Tallahassee na Floridě.  „Resolutions: A Stitch in Time“ byl projekt spočívající ve spolupráci s kvalifikovaným řemeslnictvem pracujícím s jehlami a přinesl sérii inspirativních a obrazů kombinovaných s vyšíváním. Výstava byla zahájena v červnu 2000 v Muzeu umění a designu v New Yorku a následně cestoval do sedmi různých míst v rámci Spojených států a Kanady.  Na jaře roku 2006 se Chicagová a Woodman stali prvními uměleckými kancléři na Vaderbilt University, kde se podíleli na projektu spojujícího místní studenty a nashvillské umělce.  V roce 2009 hostila California State University její výstavu s názvem: „A Studio of Their Own: The Legacy of the Fresno Feminist Experiment,” která prezentuje práce jejích úplně prvních studentů. Textil Museum v kanadském Torontu představilo její projekt „If Women Ruled the World”, první významný přehled její textilní (vyšívané) umělecké tvorby.  O jejím díle bylo natočeno mnoho filmů, například Right Out of History, The Making of Judy Chicago’s Dinner Party od Johanna Demetrakas; dokumenty o „Womanhouse“, o projektu „The Birth“, „The Holocaust Project and Resolutions“; a dva filmy produkované korporací Canadian Broadcast Corporation: Under Wraps and The Other Side of the Picture. Televize E! Entertainment zahrnuly Judy Chicagovou do svého pořadu – World’s Most Intriguing Women (Světově nejzajímavější ženy).

Přínos pro feministické hnutí.

Význam Judy Chicagové spočívá kromě inovátorství v umělecké oblasti také v přínosu pro ženské hnutí a feminismus. Chicagová svou prací a názory prosazuje ženská práva na svobodu projevu, staví se proti sexismu a genderovým stereotypům. Je významnou propagátorkou feministicky zaměřeného umění. V roce 1970 dala Judy Chicagová vzniknout programu věnujícímu se výtvarné výchově pro ženy na California State University. Na California Institute of the Arts poté v roce 1971 založila spolu s Miriam Schapiro program na podporu feministického umění CalArts Feminist Art Program, díky kterému vznikla první feministická výstava Womanhouse demonstrující otevřený ženský pohled na umění. V roce 1973 se podílela na založení umělecké dílny Feminist Studie Workshop. Všechny tyto aktivity, ať umělecké či vzdělávací, napomohly ke vzniku globálního feministického uměleckého hnutí.  V rámci programu CalArts Feminist Art Program se Judy Chicagová věnovala uměleckému směru, který bývá označován jako „vaginální ikonografie“ vycházející z ženské fyziologie a morfologie ženských pohlavních orgánů. Na základě tohoto přístupu vznikla slavná instalace Dinner Party, která byla oslavou osobností slavných žen pomocí symbolických zobrazení vagíny naservírované na talířích prostřených na trojúhelníkové slavnostní tabuli. Tento velký trojúhelník symbolizoval tvar ženského klína a spolu se symboly vagín představoval společenskou tendenci nabízet ženy pro potěchu mužů. Judy Chicagová tímto uměleckých ztvárněním kritizovala zneužívání ženských pohlavních orgánů a bojovala proti maskulinní politice trhu s uměním. Zároveň instalacemi reagovala na bigotní katolickou morálku tehdejší Ameriky. Toto umělecké dílo bylo průlomové pro feministické a lesbické umění, ale i pro americké chápání umění vůbec.

Judy Chicagová (* 20. července 1939, Chicago, Illinois, Spojené státy americké) je americká umělkyně, malířka, sochařka, spisovatelka, feministka, pedagožka a intelektuálka, jejíž kariéra trvá už více než čtyři desetiletí. Chicagová umění využívá jako prostředek pro změnu intelektuálních a společenských změn. Svou tvorbou také upozorňuje na právo žen angažovat se v umění. Pro svou víru v sebe sama či odmítání sexistických stereotypů se stala pro mnoho lidí na celém světě symbolem. Chicagová rozšířila definici umění a zdůrazňovala právo žen na svobodu projevu. Dosud o ní po celém světě vyšly stovky publikací a její díla byla vystavována v mnoha světových metropolích.

Judy Chicago (* 20. Juli 1939 als Judith Sylvia Cohen in Chicago, Illinois) ist eine US-amerikanische feministische Künstlerin und Schriftstellerin. Bekannt wurde sie durch ihr Werk "The Dinner Party".


Rodina.

Setepenre se narodila mezi 9. a 11. rokem vlády jejího otce Achnatona ve městě Amarna. Měla pět starších sester: Meritaton, Meketaton, Anchesenpamon, Neferneferuaton Tasherit, Neferneferure. Jejím nevlastním bratrem byl Tutanchamon. Z otcovy strany byli její prarodiče Amenhotep III. a Teje, z matčiny strany Aj II. a Iuy.

Život.

Jedno z nejsatrších vyobrazení Setepenre je na fresce z královského domu v Amarně. Tato freska se datuje do přibližně 9. roku Achnatonova panování a znázorňuje celou královskou rodinu. Princezna je zde zobrazena jako dítě sedící na klíně své matky Nefertiti. Freska je však hodně poškozená a z princezny Setepenre zbývá pouze ruka.  Další dochovaná deska zobrazuje všech šest princezen na slavnostech během 12. roku Achnatonovy vlády. Podle egyptologů se jedná o obřad přijímání zahraničních poct, který proběhl osmého dne druhého měsíce zimy. Tato událost byla vyobrazena zobrazenav několika amarnských hrobkách, například hrobce úředníka Huye a velekněze Meryra II. Zatímco Achnaton s Nefertiti sedí a jsou jim vzávány holdy, jejich dcery stojí za nimi vyrovnané od nejstarší k nejmladší. Setenpere stojí hned vedle své sestry Neferneferure, která drží gazelu a malá Setepenre toto zvíře hladí.

Smrt.

Vzhledem k tomu, že v hlavní pohřební místnosti královské hrobky v Amarně jsou uvedena jména pěti princezen (chybí Neferneferure), ale vyobrazeny jsou pouze čtyři (chybí Neferneferure a Setepenre), předpokládají egyptologové, že Setepenre zemřela dříve než pátá princezna Neferneferure a to buď ve 13., nebo 14. roce Achnatonova panování. Dříve se myslelo, že jako první z dcer Achnatona a Nefertiti zemřela princezna Meketaton, ale podle novějších výzkumů se zdá (neboť není vyobrazena na fresce zachycující truchlení rodiny nad smrtí druhé princezny Meketaton), že první z šestice princezen, která se odebrala na onen svět byla právě Setepenre a to ještě dříve, než dosáhla věku šesti let. Zemřela pravděpodobně před dokončením pohřební místnosti a její tělo bylo do hrobky uloženo až později.

Setepenre, známá i jako Sotepenre, což lze přeložit jako „Vyvolená bohem Re“, byla staroegypstká princezna z 18. dynastie; žila na vrcholu amarnského období a byla šestou a poslední dcerou královského páru faraona Achnatona jeho Velké královské manželky Nefertiti.

Setepenre, auch Setep-en-Re oder Setep-en-Ra, war eine altägyptische Prinzessin der 18. Dynastie. Sie war die sechste, jüngste und letzte belegte Tochter von König (Pharao) Echnaton und seiner Großen königlichen Gemahlin Nofretete.


Rodina.

Neferneferure se narodila v Amarně před 8. rokem otcovy vlády nebo během něj. Měla čtyři starší sestry (Meritaton, Meketaton, Anchesenpamon a Neferneferuaton Tašerit) a jednu mladší, Setepenre. Jejím nevlastním bratrem byl Tutanchamon. Z otcovy strany byli její prarodiče Amenhotep III. a Teje, z matčiny strany Aj II. a Iuy.

Život.

Jedno z nejstarších zobrazení princezny Neferneferure se nalezlo v královském domě v Amarně. Na fresce je princezna vyobrazena, jak sedí na polštáři se svou starší sestrou Neferneferuaton Tašerit. Freska je datována do 9. roku Achantonova panování a zobrazuje celou královskou rodinu, včetně malé Setepenre.  Další dochovaná deska zobrazuje všech šest princezen na slavnostech během 12. roku Achnatonovy vlády. Podle egyptologů se jedná o obřad přijímání zahraničních poct, který proběhl osmého dne druhého měsíce zimy. Tato událost byla vyobrazena v několika amarnských hrobkách, například hrobce úředníka Huye a velekněze Meryra II. Zatímco Achnaton s Nefertiti sedí a jsou jim vzdávány holdy, jejich dcery stojí za nimi vyrovnané od nejstarší k nejmladší. Neferneferure zde drží gazelu.

Smrt.

Neferneferure zemřela nejspíš ve 13., nebo 14. roce Achnatonovy vlády, pravděpodobně se stala obětí epidemie moru, která v té době v Egyptě propukla. V hlavní pohřební místnosti královské hrobky v Amarně jsou uvedena jména všech jejích sester, ale ona a nejmladší Setepenre zde nejsou vyobrazeny. Na základě toho egyptologové předpokládají, že Setepenre zemřela jen krátce Neferneferure. Původně se předpokládalo, že jako první z šesti princezen zemřela Meketaton, ale jelikož na jiném obraze v hrobce jsou zobrazeni Achanton a Nefertiti a trojice princezen (Meritaton, Anchesenpaamon, Neferneferuaton Tašerit), jak truchlí nad Meketatoninou smrtí, je zřejmé, že Setepenre a Neferneferure byly v té době již mrtvé. Neferneferure podle všeho zemřela krátce před dokončením výzdoby hrobky, protože na některých výjevech původně byla, ale její podobizny jsou překryty omítkou.  Existuje i teorie o tom, že byla pohřbena v hrobce 29 v Amarně. Tento názor je posatven na rukojeti amfory s nápisem zmiňujícím pohřební komoru princezny Neferneferure. Pokud byla Neferneferure pohřbena v hrobce 29, mohlo by to znamenat, že královská rodinná hrobka byla již zapečetěna v době jejího pohřbu, a tedy, že přežila svého otce Achnatona.

Předměty.

V hrobce jejího nevlastního bratra Tutanchamona bylo nalazeno víko malé krabičky s jejím portrétem. Neferneferure je na něm vyobrazena s prstem přitisknutým na ústa, jako by žádala ticho.

Neferneferure, což lze přeložit jako „Nejkrásnější z krásek boha Re“, byla staroegyptská princezna z 18. dynastie; žila na vrcholu amarnského období a byla pátou dcerou královského páru faraona Achnatona jeho Velké královské manželky Nefertiti. Byla mladší z dvojčat, které Nefertiti porodila, starším dvojčetem byla princezna Neferneferuaton Tašerit.

Neferneferure, auch Nefer-neferu-Re, war eine altägyptische Prinzessin der 18. Dynastie und die fünfte Tochter von König (Pharao) Echnaton und seiner Großen königlichen Gemahlin Nofretete. Sie wurde vermutlich zwischen dem 10. und 12. Regierungsjahr Echnatons in Achet-Aton geboren.


Biografie.

Původ, mládí.

Marie se narodila jako druhé dítě a nejstarší dcera z šesti dětí vévody z Edinburghu Alfréda, druhého syna britské královny Viktorie, a jeho manželky, ruské velkokněžny Marie Alexandrovny. Kromě staršího bratra Alfréda měla tři mladší sestry – Viktorii Melitu, Alexandru a Beatrix. Vyrostla v ženu neobyčejného půvabu, ucházel se o ni ruský car Mikuláš II. i její bratranec Jiří (pozdější britský král Jiří V.), který se do ní hluboce zamiloval. Otcové Jiřího i Marie vyjádřili se sňatkem s Jiřím souhlas, ale Mariina matka, která hleděla na britskou královskou rodinu s despektem, chtěla, aby se její dcery provdaly mimo okruh britské dynastie.

Manželství, potomci.

10. ledna roku 1893 se Marie provdala v Sigmaringen za následníka rumunského trůnu Ferdinanda, synovce vládnoucího rumunského krále Karla I. Z manželství vzešlo šest potomků:  Manželství nebylo šťastné. Ještě před svatbou prožil Ferdinand hluboký vztah s dvorní dámou Mariiny předchůdkyně královny Alžběty zu Wied, spisovatelkou Elenou Văcărescu. Protože manželství mezi nimi bylo nepřípustné (podle rumunské ústavy z roku 1866 následníkovi trůnu nebylo dovoleno oženit se s Rumunkou), výsledkem byl skandál a odchod obou žen do exilu, zatímco Ferdinand se vydal na cestu po Evropě hledat nevěstu, jíž se nakonec stala Marie.  Již jako ženatý muž měl Ferdinand dlouholetou milenku, americkou tanečnici Luisu "Fuller" a to Marii velmi zraňovalo. Napsala v jednom dopise o citech, jež chová ke svému muži: ""...nechuť, která přerostla v odpor..."" Nakonec pak i Marie měla posléze řadu mimomanželských vztahů a ne všechny její děti jsou potomky Ferdinandovými. Historikové se shodují v tom, že otcem nejmladšího syna Mircey byl její dlouholetý milenec Barbu Ştirbey. Stran otcovství princezny Ileany nepanuje již taková jistota, podobně jako u budoucí jugoslávské královny, princezny Marie. U prvních tří dětí je však otcovství Ferdinandovo dosti jisté.  Již v roce 1897 měla Marie románek s poručíkem "Zizi Cantacuzene". Avantýra záhy vešla v obecnou známost a rychle skončila na zásah krále Karla I. V tomtéž roce Marie otěhotněla a vydala se za matkou do Koburgu; o dítěti není dále nic známo. Vynořily se spekulace, že se buď narodilo mrtvé, nebo bylo dáno do sirotčince. Ať již byla pravda jakákoli, vzala ji královna Marie s sebou do hrobu.  Když v roce 1899 princezna čekala další dítě (dceru Marii), poprosila krále Karla, aby mohla opět porodit v Koburgu, kde vládl její otec. Král to zamítl a Marie prohlásila, že označí za otce očekávaného dítěte velkoknížete Borise Vladimiroviče. Šokovaný král tedy souhlasil a princezna porodila v Koburgu; narodila se dcera, která dostala po matce jméno Marie, nazývali ji však "Mignon". Princ Ferdinand (buď aby se vyhnul skandálu, nebo skutečně byl přesvědčen o svém otcovství) uznal dítě za své.  Čtvrté Mariino dítě (druhý syn, Nikolaj) se narodilo v roce 1903. Podle "Pauliny Astor", sestry blízkého přítele a důvěrníka princezny a rodinného lékaře nebyl Nikolajovým otcem Ferdinand, ale právě Astor. Stejně jako v případě Mignon, tak i nyní Ferdinand dítě uznal za své; když princ dorůstal, byla nicméně zjevná jeho podoba do rodu Hohenzollernů.  Princezna byla krásná žena, velmi romantická, se zálibou v tanci, divadle a sportu. Ráda se oblékala a nechávala se ve svých róbách fotografovat; dochovalo se množství fotografií této atraktivní aristokratky. Tu oblékla jednoduchý kroj rumunské venkovanky, tu oděv středověké jeptišky, jindy pózovala před exotickými kulisami. S přibývajícím věkem však začala snivá britská princezna usilovat o povznesení své země, kterou milovala. Ze všech panovnic své doby Marie Rumunská byla nepochybně nejvýraznější, ale i nejproměnlivější osobností.  Kromě jiného se zabývala jinými kulturami a náboženstvími. Třebaže byla původně anglikánského vyznání, je známo, že se intenzivně zajímala o ortodoxní víru svých Rumunů. Později ji kazatelka "Martha Root" přivedla k víře Bahá'í.

Královna.

Mariina předchůdkyně, královna Alžběta zu Wied, o ní napsala: ""Princezna Marie je krásná, miluje tanec, divadlo a sport všeho druhu. Je ovšem dost povýšená a nedovedla si, alespoň doposud, získat sympatie rumunského lidu."" Poslední postřeh jistě měl své opodstatnění, ovšem Marii bylo těžko usilovat o místo v srdce Rumunů, které již získala všeobecně oblíbená královna Alžběta. Rivalitu mezi oběma ženami umocňovalo i to, že Marie podobně jako Alžběta měla literární ambice. V roce 1914 se stala Marie rumunskou královnou. Ve svém deníku k tomu napsala: "Jsem královnou! Náležím svému národu, musím pro něj žít a v mé duší se nemůže usadit strach."" Marie se stala královnou v předvečer první světové války. V průběhu těžkých let se Marie sblížila se svými poddanými, kteří trpěli jako ona. Zcela se zasvětila práci ve vojenských špitálech, kde pracovala jako zdravotní sestra, a získala jméno "matka raněných". V době epidemie břišního tyfu, která způsobila smrt tří set tisíc lidí, více, než válečné ztráty, odmítla navlékání rukaviček, když jí umírající líbali ruce. Když ji kdosi obdivoval pro její odvahu, odpopvěděla: ""To není moje zásluha. Nemám jiné volby. Musím být odvážná.""  Francouzský vyslanec v Rumunsku ji popisoval jako "jediné svého druhu spojení anglosaské dokonalosti a slovanského půvabu v oslnivou krásu plnou harmonie." Talentovaná spisovatelka, zajímající se o malířství i jiné umělecké obory, hrála na rumunském dvoře prim.  Stala se rumunskou patriotkou a její vliv v zemi byl značný. A. L. Eastermann napsal, že ""král Ferdinand byl klidný, prostý člověk nevýrazného charakteru... to ne on, ale Marie vládla v Rumunsku.""  Z válečných událostí vyšlo Rumunsko úspěšně, jeho teritorium se zdvojnásobilo. Královna Marie, vyzvaná premiérem, aby se účastnila jednání ve Francii, pronesla svůj proslulý výrok: ""Rumunsko potřebuje tvář a já budu tou tváří."" Brala se horlivě za zájmy své země a i díky ní Rumunsko tolik získalo. Kvůli 1. světové válce byl královský pár slavnostně korunován až osm let po vstupu na trůn, 15. října roku 1922 v Transylvánii v pravoslavné katedrále v Alba Iulia. Na korunovaci objednala královna Marie korunu, kterou podle jejího návrhu vyrobil dům Falize.  Na rozdíl od krále Ferdinanda, který si nebyl se svým synem Karlem nijak blízký, poutalo Marii s jejím prvorozeným "hluboké pouto lásky a sympatie". Jejich vztahy se však zhoršily, když se Karel postavil proti poměru matky s knížetem Stirbey. Další konflikt mezi matkou a synem vzplanul, když královna chtěla vybrat Karlovi budoucí manželku a nedovolila mu rozhodnout se samotnému. Karel se poprvé tajně oženil s dcerou prostého majora, "Zizi Lambrino"; sňatek byl anulován a jeho druhou manželkou se stala řecká princezna Helena. Toto vynucené manželství se záhy rozpadlo, Karel se posléze opět morganaticky oženil a byl zbaven dědických práv k rumunskému trůnu.

Smrt.

Po smrti krále Ferdinanda v roce 1927 nastoupil na rumunský trůn Mariin vnuk Michal. Marie zůstala v Rumunsku a věnovala se psaní knih a memoárů. Po třech letech se nicméně Karel vrátil z exilu a nastoupil na trůn jako Karel II.; perzekvoval svou matku, záviděl jí její popularitu a lásku lidu. Milovaná královna, nemocná rakovinou, stále však optimistická a hluboce věřící, zemřela ve svých 63 letech, 18. července roku 1938, oplakávána svou rodinou i celým národem.  Pohřební obřady se konaly šest dní po její smrti v Bukurešti, která byla podle jejího dřívějšího přání vyzdobena fialovorůžovými květinami. Pochována byla po boku svého manžela v místě odpočinku rumunské královské rodiny v královské hrobce katedrály starobylého města Curtea de Argeș, její srdce však bylo podle jejího posledního přání uloženo v klášteře u zámku v Balčiku. Když v roce 1940 byla jižní Dobrudža a s ní i Balčik v rámci smlouvy z Craiovy vráceny Bulharsku, bylo Mariino srdce přeneseno na zámek Bran, jenž byl na počátku 20. století jejím hlavním sídlem a kde jsou dodnes vystaveny četné památky na její přítomnost.

Marie Edinburská, plným jménem "Marie Alexandra Victoria von Sachsen-Coburg und Gotha of Great Britain and Ireland zu Sachsen" (29. října 1875, Eastwell Park, Kent – 10. července 1938, Sinaia, Rumunsko) byla v letech 1914 až 1927 rumunská královna.

Prinzessin Marie "Alexandra Victoria" von Edinburgh, genannt "Missy", VA (* 29. Oktober 1875 in Eastwell Park, Vereinigtes Königreich; † 18. Juli 1938 in Sinaia, Rumänien) war ein Mitglied des Hauses Sachsen-Coburg und Gotha und als Ehefrau von Ferdinand von Hohenzollern-Sigmaringen Königin von Rumänien.


Životopis.

Svou kritiku marxismu Lévy formuloval především v knize "La barbarie à visage humain" (Barbarství s lidskou tváří). Rozruch vzbudila i kniha "L'Idéologie française" (Francouzská ideologie), kde demýtizoval francouzské dějiny a podrobil je zdrcující kritice. Kniha vyvolala ostrou kritiku například Corneliuse Castoriadise, Raymonda Arona či Gillese Deleuzea.  Lévy se věnoval též novinářství, pracoval pro časopis "Combat", v roce 1971 byl zpravodajem z konfliktu mezi Bangladéšem a Pákistánem. Vytěžil z této zkušenosti roku 1973 knihu "Bangla-Desh, Nationalisme dans la révolution". V knize "Qui a tué Daniel Pearl?" zveřejnil výsledky svých investigací v Pákistánu a vyslovil názor, že pákistánská tajná služba a pákistánští jaderní fyzikové spolupracují s teroristickou organizací Al-Káida. V anglicky psané knize "American Vertigo: Traveling America in the Footsteps of Tocqueville" vydal sérii reportáží ze Spojených států. Je komentátorem deníku Le Monde, Libération a časopisu Le Point.  Lévy často vstupuje do veřejného prostoru se svými názory a apely, roku 1990 například zahájil kampaň za intervenci mezinárodních sil do Bosny. Roku 2000 vyzýval k mezinárodní intervenci v Dárfúru. Roku 2006 podepsal spolu se Salmanem Rushdiem, Ayaan Hirsi Aliovou ad. Manifest proti novému totalitarismu, který je kritikou islámského fundamentalismu a reagoval na muslimské násilné protesty proti zveřejnění karikatur proroka Mohameda v dánském deníku Jyllands-Posten. Roku 2009 podporoval protesty proti Ahmadínežádovi v Íránu, roku 2011 podporoval intervenci v Libyi, žádá též mezinárodní úder proti Bašáru al-Asadovi v Sýrii. Je znám též svou obhajobou Dominique Strauss-Kahna (svého osobního přítele od mládí) obviněného ze sexuálního obtěžování, byť jinak vždy politicky podporoval spíše jeho pravicového oponenta Nicolase Sarkozyho, s nímž jsou rovněž blízkými přáteli.  Ke svým aktivitám má i dostatek prostředků, neboť roku 1995 se stal dědicem dřevařské firmy "Becob", kterou roku 1997 prodal za 750 milionů franků obchodnímu impériu François Pinaulta (mj. Converse, Samsonite, aukční síň Christie's). Za tyto prostředky například zřídil Institut pro lévinasovská studia v Jeruzalémě.  Je manželem francouzské herečky a zpěvačky Arielle Dombasleové.

Bernard-Henri Lévy (* 5. listopad 1948) je francouzský filozof narozený v Alžírsku v židovské rodině. Je představitelem skupiny, která si říká "Nouveaux philosophes" ("Noví filozofové"), a která je typická svou kritikou marxismu (který často v minulosti vyznávali) a totalitarismu (k dalším známým představitelům patří například André Glucksmann či Alain Finkielkraut), s čímž je spojena též kritika Hegela, Sartra, poststrukturalismu či multikulturalismu. Pojem zavedl sám Lévy roku 1976.

Bernard-Henri Lévy (Selbstbezeichnung: BHL; * 5. November 1948 in Béni Saf, Französisch-Algerien) ist ein französischer Journalist, Publizist und Mitbegründer der "Nouvelle Philosophie". Er schreibt regelmäßig für das Wochenmagazin "Le Point", ist einer der Direktoren des Verlagshauses Éditions Grasset, gibt das Journal "La Règle du Jeu" heraus und ist Anteilseigner der Tageszeitung "Libération".


Historie ceny.

Cena V. I. Lenina byla zřízena 23. června 1925 usnesením ÚV Všesvazové komunistické strany (bolševiků) a Sovětu lidových komisařů. Zpočátku se ceny udělovaly jen za díla vědecká.  V letech 1935 až 1957 nebyly ceny udělovány. (V letech 1941 – 1954 byly udělovány Stalinovy ceny ve třech stupních).  15. srpna 1956 přijal ÚV KSSS a Rada ministrů SSSR usnesení o obnovení Leninovy ceny, která bude udělována každoročně v den výročí narození V. I. Lenina – 22. dubna. Roku 1957 bylo stanoveno, že Leninovy ceny budou udělovány za vynikající vědecké práce, architektonické a technické projekty, vynálezy zavedené do národního hospodářství, technologické postupy a další; byla také zřízena Leninova cena za vynikající díla literatury a umění. V březnu 1960 byla zřízena Leninova cena za oblast žurnalistiky a publicistiky.  Od roku 1957 se Leninovy ceny udělovaly každý rok, od roku 1967 jedenkrát za dva roky (v sudé roky). Dosti často se udělovaly tak zvané „skryté“, nebo „tajné“ Leninovy ceny (hlavně za práce spojené s obranou vlasti, usnesení o jejich udělení se nepublikovala). V těchto případech pravidlo „jedenkrát za dva roky“ nemuselo platit.  Od roku 1961 se, v souladu se zřizovacím usnesením, mohlo udělit ročně až 76 cen. Z nich 60 uděloval výbor pro Leninovu cenu z oblasti vědy a techniky a 16 výbor pro Leninovu cenu z oblasti vědy a umění při Radě ministrů SSSR. Zprvu počet cen dosahoval čísla 42, ale roku 1967 se snížil na 25. Laureáti dostávali diplom, zlatou medaili a peněžní prémii. Roku 1961 to bylo 7500 rublů na laureáta, od roku 1969 pak 10000 rublů.  V období let 1956-67 byla Leninova cena jedinou vysokou státní cenou, proto bylo množství laureátů vysoké. Roku 1967 byla zřízena Státní cena SSSR, která byla považována za méně prestižní, což zvýšilo úroveň Leninovy ceny. Nebylo také dovoleno udělit obě ceny za stejné dílo.  Podle usnesení ÚV KSSS a Rady ministrů SSSR z 9. září 1966 (СП СССР, 1966, No 21, ст. 188) se jedenkrát za dva roky udělovalo 30 Leninových cen (z toho 25 za vědu a techniku a 5 za literaturu, umění, architekturu). Roku 1970 byla zřízena doplňková prémie za literární a umělecká díla pro děti. Usnesením ÚV KSSS a Rady ministrů SSSR ze 17. února 1967 byl stanoven okruh státních a společenských institucí, které navrhovaly laureáty Leninovy ceny. Leninova cena nemohla být udělena jednomu laureátovi vícekrát.

Mezinárodní Leninova cena.

Leninova cena se nesmí zaměňovat s Mezinárodní Leninovou cenou ( – Mezinárodní Leninova cena „Za upevnění míru mezi národy“), udělovanou sovětskou vládou většinou občanům jiných států.

Leninova cena () byla v SSSR jedna z nejvyšších forem vyznamenání občana za nejvýznamnější dílo z oblasti vědy, techniky, literatury, umění a architektury.

Der Leninpreis () war einer der höchsten Staatspreise der Sowjetunion. Er wurde am 23. Juni 1925 gestiftet und wurde bis 1935 verliehen. Von 1936 bis 1956 wurde kein "Leninpreis" vergeben. Von 1941 bis 1954 wurde stattdessen der Stalinpreis in drei Stufen vergeben. Erst am 15. August 1956 wurde er wieder eingeführt. Die Verleihung fand alljährlich am 22. April, dem Geburtstag Lenins statt, erstmals 1957, zuletzt 1991. Ausgezeichnet wurden Einzelpersonen in den Feldern Wissenschaft, Literatur, Kunst, Architektur und Technik.


David Kalākaua jako kandidát na trůn.

Volba krále v roce 1872.

Když v roce 1872 zemřel bez dědice poslední havajský král Kamehameha V. z dynastie Kamehameha a před smrtí neměl následníka, ani nástupce neurčil, rozhodovala o budoucím králi vláda podle královské konstituce. Kandidáti na krále byli dva. Prvním byl králův bratranec William Lunalilo a druhým byl právě David Kalākaua.  Kalakaua byl konzervativnější než Lunalilo, který byl spíše liberálnější a také oblíbenější. A tak to byl právě Lunalilo, kdo byl zvolen králem. David Kalākaua tuto volbu přijal.

Volba krále v roce 1874.

Král Lunalilo však nevládl dlouho. Po roce a 25 dnech vlády, zemřel na tuberkulózu, aniž by stejně jako Kamehameha V. zanechal dědice nebo určil nástupce. A tak byl již havajským králem zvolen hned Kalākaua, který byl v předchozí volbě jedním ze dvou kandidátů.

Vláda.

Po svém zvolení cestoval po Havajských ostrovech a vyslal obchodní zástupce do USA. Během své vlády také v roce 1881 podnikl cestu po světě, během které ho jako regent v nepřítomnosti zastupovala jeho sestra (jako následník) Liliuokalani. Král Kalākaua nejprve zamířil do San Francisca, kde byl také jako hlava státu uvítán. Potom se vypravil do Japonského císařství, kde se setkal s císařem Meidži. V cestě pokračoval přes Čínu, Siam (Thajsko), Barmu, Britskou Indii, Egypt, Itálii, Belgii, Německé císařství, Rakousko-Uhersko, Francii, Španělsko, Portugalsko, Spojené království Velké Británie a Irska zpět do Spojených států. Mezi další hlavy států, se kterými se setkal, patří papež Lev XIII., Umberto I., Taufík I., Vilém II. Pruský, Rama V., prezident Chester A. Arthur a královna Viktorie. Stal se prvním králem, jenž uskutečnil cestu okolo světa. Na Havajských ostrovech se v té době usazovalo mnoho amerických plantážníků, misionářů a obchodníků. Proto také roce 1875 podepsala Havaj s USA vzájemnou obchodní dohodu, díky níž se cukrová třtina mohla do USA dovážet bezcelně, a za dvanáct let bylo USA uděleno právo opevnit námořní základnu Pearl Harbor nedaleko Honolulu. Král Kalākaua byl za přispění Američanů v roce 1887 donucen vzdát se části svých pravomocí a ustanovit konstituční monarchii, kterou pak mohli američtí plantážnící snadno ovládnout.  Král Kalākaua nechal postavit královský palác Iolani, který stojí dodnes. Již psychicky vysílený král v roce 1890 odjel do San Francisca, kde 20. ledna 1891 ve věku 54 let zemřel. Jeho poslední slova před smrtí byla: "Řekněte mému lidu, že jsem se snažil".  Jelikož však král se svou ženou neměli žádné děti, stala se po jeho smrti havajskou královnou jeho sestra Liliuokalani. Ta byla americkými plantážníky o 2 roky později svržena a z Havaje se stala republika a později teritorium USA.  V knize Der alte Kaiser, wie nur Einer ihn Sah. Der wahrheitsgetrene Bericht des Leibkammerdieners Eugen Ketterl (česky vyšlo jako: Paměti komorníka císaře Františka Josefa I) se o uvedeném panovníkovi píše: !Když tento navštívil Vídeň, byl ubytován v hotelu Imperial a před hotel postavena čestná stráž. Hned prvního dne návštěvy si král David Kalakaua I sedl za stůl zcela nahý a nechal si servírovati snídani. A vůbec choval se tento urozený mocnář způsobem, že všechny korunované hlavy které navštívil se musely cítit kompromitovány. Když pak byl ve stavu vysoké opilosti přivezen v dvorní ekvipáži z varieté Ronacher, byl to skandál rozměrů dosud nevídaných. čestná stráž ihned stažena a králi naznačeno, že Rakousko neklade další váhu na jeho pobyt."

Kalākaua (I.) (celým jménem: "David Laʻamea Kamanakapuʻu Mahinulani Nalaiaehuokalani Lumialani Kalākaua-a-Kapaʻakea") nebo také David Kalākaua (I.) byl v letech 1874–1891 král Havajských ostrovů. Byl předposledním panovníkem Havajského království a prvním z dynastie Kalakaua. Někdy býval nazýván jako "veselý král".

Kalākaua, geboren als "David Laʻamea Kamanakapuʻu Mahinulani Nalaiaehuokalani Lumialani Kalākaua", (* 16. November 1836 in Honolulu; † 20. Januar 1891 in San Francisco, Vereinigte Staaten) war der letzte männliche Monarch des hawaiischen Königreiches. Er regierte vom 12. Februar 1874 bis zu seinem Tod. Seine Schwester Liliʻuokalani folgte ihm auf dem Thron. Ihm zu Ehren wurde die „Hauptstraße“ von Waikīkī, direkt am gleichnamigen berühmten Strand entlangführend, benannt.


Organizace.

Podle vyhlášky ministerstva vnitra z 18. ledna 1850 bylo vytvořeno 16 četnických pluků. Každý pluk měl asi 1000 mužů.

Organizace četnických pluků podle dekretu z 18. ledna 1850.

V roce 1854 byl navýšen počet pluků na 19. Důvodem byla příliš velké zatížení pluků 4, 5 a 6. Území kde tyto pluky působily bylo rozděleno a druhá část přidělena novým plukům 17, 18 a 19.

Změny v organizaci četnických pluků v roce 1854.

V roce 1859 kdy Rakousko ztratilo Lombardii byl zrušen pluk číslo 14. V roce 1866 pak byly pluky reorganizovány na zemská četnická velitelství. Roku 1860 byl četnictvo reorganizováno. Počet pluků byl snížen na 10. Početní stav byl snížen z 19000 na 8000.

Četnické pluky po reorganizaci v roce 1860.

V roce 1863 přešla Vojvodina pod působnost 6. pluku.

Velitelé četnictva.

Generální velitel.

1849–1859 - Johann Franz Kempen von Fichtenstamm  1859–1865 - Karl svobodný pán von Steininger  1865–1868 - Adolf sv. p. z Schönbergeru  1868–1871 - Jan rytíř z Greiplu  1871–1894 - Heinrich Karl Giesl von Gieslingen  1894 - 1903 - Johan Edler von Horak  1903 - 1907 - Johan Döller von Wolframsberg  1907 - 1917 - Michael Tišljar von Lentulis  1917 - 1918 - Franz Kanik  1918 - Eduard z Tunku

Velitel pluku v Lombardii 1815 - 1849.

1815 - 1849 Oberste Ludwig Rivaira

Velitel pluku 1850 - 1860.

Čechy.

1850 - Obstlt. Josef Kronenberg  1859 - Obstlt. Eduard Rottée von. Romaroli

Morava a Slezsko.

1850 - Obstlt. Franz Reichardt  1859 - Obstlt.Franz Verrette

Velitel pluku 1860 - 1866.

1. Dolní a Horní Rakousko, Solnohradsko, Štýrsko a Korutany.

1860 Oberst Erwin Stainhauser von Treuberg

2. Čechy, Morava a Slezsko.

1860 - 1866 Oberst Rudolph Severus von Laubenfeld

Zemský velitel 1866 - 1918.

Čechy.

1866 - Oberst Erwin Stainhauser von Treuberg

Morava a Slezsko.

1866–1867 - Petr rytíř Lammer z Castell-Rombalda  1867–1873 - Antonín Sabranský z Thalbrücku  1873–1880 - Adolf Polivka z Treunsee  1880–1885 - Jindřich John  1885–1891 - Antonín Galina  1891–1897 - Engelbert z Grosslu  1897–1900 - František šl. Polak  1900–1902 - Jindřich Hawel z Heidsee  1902–1905 - Ludvík Eppich  1905–1912 - Jan Herold ze Stody  1912–1912 - Bedřich Vranex (zatímní)  1912–1914 - Gustav Gautsch z Frankenthurnu  1914–1918 - Leopold Trummer z Tronningenu  1918–1918 - Karel Straube Oběžníkem z roku 1908 bylo předepsáno, že pokud se jednalo o velitele stanic a okresní velitele, měly jako znamení malý zlatý knoflík s císařským monogramem.

Četnictvo a C.K. četnictvo byl vojensky organizovaný sbor určený k udržování veřejného pařádku a bezpečnosti, který působil v letech 1815 - 1867 v Rakouském císařství a v letech 1867 - 1918 v Rakousko-Uhersku. První jednotkou četnictva v Rakousku byl četnický pluk v Lombardii. která připadla po Vídeňském kongresu Rakousku. Tento pluk byl spolu s ostatními vojenskými jednotkami zařazen do rakouské armády. C. k. četnictvo vzniklo císařským nařízením z 8. června 1849.

Die k.k. Gendarmerie (: „bewaffnete Leute“) wurde als militärisch organisierter Wachkörper per kaiserlicher Verordnung vom 8. Juni 1849 ins Leben gerufen. Mit der Neuordnung des öffentlichen Sicherheitswesens nach der Revolution von 1848 löste die k.k. Gendarmerie eine Vielzahl der auf dem Land in Dörfern und Kleinstädten aktiven Sicherheitsorgane (Büttel, Landdragoner u. a.) ab, einschließlich der gutsherrlichen Patrimonialpolizei.


Osobní život.

Samuel Huntington se narodil manželům Nathanielovi a Mehetabel Huntington 16. července, 1731 ve Windhamu v Connecticutu (jeho rodiště se nyní nazývá Scotland, město ve Windham County, Connecticut, které se od Windhamu v roce 1857 odtrhlo). Byl čtvrtým z deseti dětí, ale nejstarším synem. Měl omezené vzdělání na veřejných školách, své další vzdělání si doplňoval sám. Když bylo Samuelovi šestnáct let, učil se bednářem, ale i nadále pomáhal svému otci na farmě. Jeho vzdělání pocházelo z knihovny Rev. Ebenezera Devotiona a knih vypůjčených od místních právníků.  V roce 1754 se Samuel přestěhoval se do Norwiche v Connecticutu, kde začal pracovat jako právník. V roce 1761 se oženil s Marthou Devotion (Ebenezerova dcera). Zůstali spolu až do její smrti v roce 1794. Neměli vlastní děti, takže když zemřel jeho bratr (Rev. Joseph Huntington), adoptovali synovce a neteř. Vychovávali Samuela H. Huntingtona a Frances jako své vlastní.

Politická kariéra.

Svou politickou kariéru začal v roce 1764, kdy ho město Norwich poslal jako jednoho ze svých zástupců do dolní komory „Connecticut Assembly“. Pracoval zde až do roku 1774. V roce 1775 byl zvolen do horní komory tohoto orgánu, v této funkci pracoval do roku 1784. Kromě výkonu funkce v zákonodárném sboru byl v roce 1768 jmenován Kingovým právním zástupcem pro Connecticut a v roce 1773 byl jmenován nejvyšším soudem kolonie, tehdy známým jako „Supreme Court of Errors“. Od roku 1784 do roku 1787 byl hlavním soudcem Nejvyššího soudu.  Huntington byl otevřeným kritikem donucovacích aktů britského parlamentu. V důsledku toho jej shromáždění v říjnu 1775 zvolilo, aby se stal jedním z jejich delegátů druhého kontinentálního kongresu. V lednu 1776 odcestoval spolu s Rogerem Shermanem a Oliverem Wolcottem do Filadelfie jako delegát za stát Connecticut. Podepsal Deklaraci nezávislosti a Články Konfederace. Během kongresu onemocněl neštovicemi.

Prezident kontinentálního kongresu.

Huntingtonova stálá tvrdá práce a neochvějný klidný způsob komunikace, přestože neproslul širokým vzdělání ani brilantním řečnickým uměním, mu získal respekt ostatních delegátů. Výsledkem bylo, že když John Jay odcestoval do Španělska jako diplomat, Huntington byl 28. září 1779 zvolený jako President kontinentálního kongresu. To je důvodem proč je někdy považován za prvního amerického prezidenta. Prezident kongresu byla spíše ceremoniální pozice bez skutečné autority, ale úřad vyžadoval od Huntingtona zvládnout hodně korespondence a podepisovat úřední dokumenty. Během doby, kdy pracoval jako prezident Kongresu naléhat na ostatní státy a jejich úřady, aby finančně podporovaly armádu a poskytovaly peníze na válečné výdaje během americké revoluce. Články konfederace byly během jeho funkčního období konečně ratifikovány.  Huntington zůstal prezidentem Kongresu až do 9. července 1781, když ho špatné zdraví donutilo rezignovat a vrátit se do Connecticutu. V roce 1782 ho Connecticut znovu jmenoval jako delegáta, ale jeho zdravotní potíže a povinnosti soudce mu zabránili funkci přijmout. Vrátil se do Kongresu jako delegát zasedání v roce 1783, aby viděl úspěch revoluce ztělesněné v Pařížské smlouvě.

Guvernérem Connecticutu.

V roce 1785 byl zvolen do funkce tajemníka guvernéra státu Connecticut Matthewa Griswolda. V roce 1786 se po Griswoldovi stal guvernérem. Guvernérem byl opakovaně volen až do své smrti v roce 1796. V roce 1788 jako prezident kongresu podepsal „Connecticut Convention“, vedoucí k ratifikaci ústavy Spojených států. Vyřešil otázku trvalého státního kapitálu v Hartfordu (Treaty of Hartford). Zemřel ve své kanceláři 5. ledna 1796. Jeho hrobka byla rozsáhle renovována podle projektu z roku 2003, a nachází se na Old Norwichtown Cemetery za jeho domem.

Samuel Huntington (16. července 1731 Windham – 5. ledna 1796 Norwich) byl právník, státník a patriot v době americké revoluce v Connecticutu. Jako delegát kontinentálního kongresu podepsal Deklaraci nezávislosti a stanovy Konfederace Články Konfederace. Od roku 1779 do roku 1781 působil také jako prezident kontinentálního kongresu, v roce 1781 byl prezident Kongresu Spojených států, nejvyšší soudce Nejvyššího soudu v Connecticutu v letech 1784 až 1785 a 18. guvernér státu Connecticut v letech 1786 až do své smrti.

Samuel Huntington (* in Windham, Connecticut; † 5. Januar 1796 in Norwich, Connecticut) war ein Jurist, Politiker, Anführer der Amerikanischen Unabhängigkeitsbewegung in Connecticut und ist als Unterzeichner der Unabhängigkeitserklärung der Vereinigten Staaten einer der Gründerväter der Vereinigten Staaten.


Životopis.

Rodina.

Datum narození Martina Fruweina je neznámé. Pocházel ze Slezska, odkud přišel v roce 1597 do Prahy, kde se na Starém městě pražském stal měšťanem a advokátem. Později za ním přišel do Prahy i jeho bratr Benjamin, působící rovněž jako advokát. Martin měl tři syny (Eliáše, Felixe a Matyáše) a Benjamin jednoho (Adama).

Kariéra.

Od roku 1597 působil v Praze jako advokát a vstoupil do služeb Petra Voka z Rožmberka. Během této služby přijal českobratrskou víru a stal se politickým mluvčím Jednoty bratrské. Zastával v ní významné postavení a stal se voleným zástupcem evangelických stavů (defensorem). Po vydání Rudolfova Majestátu dohlížel nad dodržováním náboženské svobody v Čechách. V roce 1611 se stal členem stavovské komise, která měla za úkol vyšetřit, kdo je hlavním viníkem vpádu pasovských vojsk do Čech. Komise potvrdila, že za vpádem těchto vojsk stál sám císař Rudolf II.  Martin Fruwein byl také úzce spjat s Janem Jiřím ze Švamberka. Toto přátelství dokazuje štambuch Jana Jiřího ze Švamberka, ve kterém se nachází kresba Fruweinova erbu s heslem Pamatuj na smrt z roku 1609. Toto heslo jej může vázat k Řádu lebky, jehož zakladatelem byl Petr Vok z Rožmberka. Ten řádu určil latinské heslo Memento Mori, česky Pamatuj na smrt.

Stavovské povstání.

V roce 1618 byl Fruwein jedním z organizátorů stavovského povstání. Jako zástupce měšťanského stavu se zúčastnil konspirační schůzky sedmi českých pánů v paláci Smiřických, kde bylo rozhodnuto svrhnout habsburské místodržící na Pražském hradě. Spiklenci se druhý den vydali na hrad a stali se tak strůjci druhé pražské defenestrace.  Fruwein se stal i členem vzbouřenecké stavovské vlády - direktoria. Byl zvolen direktorem městského stavu. Po zvolení Fridricha Falckého v roce 1619 byl jmenován hofrychtéřem královských i věnných měst. Za své služby od něj získal predikát "z Podolí".  Po bitvě na Bílé hoře v roce 1620, kde bylo stavovské povstání na hlavu poraženo, byl zajat, oloupen a podroben mučení.

Vězení.

Zpočátku byl uvězněn v podzemním vězení Staroměstské radnice, potom byl přemístěn do Bílé věže na Pražském hradě. Odtud vodil velitel hradní stráže Petr Příchovský z Příchovic s ozbrojeným doprovodem jednotlivé vězně do soudní síně k výslechům. Koncem května 1621 byly vyneseny rozsudky. Martin Fruwein měl být společně s dalšími sedmadvaceti povstalci popraven na Staroměstském náměstí. Ještě před popravou mu měl být vyříznut jazyk, neboť nejvíce prý zhřešil proti císařskému majestátu svými projevy. Pak měl být sťat a jeho tělo rozčtvrceno.  Císaři Ferdinandu II. Habsburskému však protokoly z výslechů nestačily, a proto měli být někteří vězni vyslechnuti na mučidlech. Jedním z nich byl i Martin Fruwein, byl již nemocný a pobýval v žalářní kobce v nejvyšším patře Bílé věže. V pondělí 7. června 1621 jej předváděli k výslechu, požádal o návštěvu toalety, v podstřeší věže se protáhl vikýřem a skočil ze střechy do Jeleního příkopu Pražského hradu.. Byl na místě mrtev.  Císařský místodržitel a předseda exekuční komise Karel z Lichtenštejna napsal do Vídně císaři, že se Martin Fruwein zabil ze zoufalství a strachu před trestem. Bylo tedy rozhodnuto vykonat krvavý ortel i na mrtvém těle. Hlava byla přibita na šibenici na Koňském trhu, dnešní Václavské náměstí, jedna čtvrť těla byla pověšena u silnice na bělohorské pláni, ostatní před městské brány na dalších třech světových stranách.

Připomínka na Staroměstském náměstí.

V roce 2011 v předvečer vzpomínkové akce k 390. výročí českého stavovského povstání umělecká skupina Ztohoven umístila na dlažbě staroměstského náměstí v Praze 28. kříž za tuto oběť.

Martin Fruwein z Podolí (také "Fruvein", "Fruewein," od roku 1619 "Frühwein von Podoli)," datum narození neznámé, Schmiedeberg, Svídnické knížectví - zemřel 7. června 1621, Praha.

Martin Fruwein (auch "Martin Fruewein", "Fruvein", ab 1619 "Frühwein von Podoli"; * in Schmiedeberg, Erbfürstentum Schweidnitz-Jauer; † 7. Juni 1621 in Prag) war einer der aktivsten Teilnehmer des böhmischen Ständeaufstands von 1618.


Historie.

Název pochází z Jizerských hor. První úsek na úpatí Krkonoš byl dokončen v roce 1891. Dokončení horského úseku trvalo několik let. Nejvýše položenou železniční stanicí v Prusku se stala stanice Jakobsthal (Jakuszyce) v blízkosti Novosvětského průsmyku. Terminálem byl Polaun/Grünthal (Kořenov). Celá trať byla otevřena v roce 1902 spolu s tratí Tanvald - Harrachov. Linka byla elektrifikována v roce 1923.  V dubnu 1945 byla většina lokomotiv odstavena. Některé byly přivlastněny v pohraniční stanici Polaun postupující červenou armádou. Po válce bylo elektrické zařízení demontováno a spolu se zbývajícími lokomotivami dopraveno do Sovětského svazu jako válečná reparace. Slezsko bylo připojeno k Polsku a přeshraniční provoz byl zrušen. Po výměně pohraničních území mezi Československem a Polskem byla česká část rozšířena do Harrachova a stala se novou terminálovou stanicí.  Polské státní dráhy (PKP) provozovaly osobní vlaky až do Szklarska Poręba Huta (Josephinenhütte) a nákladní vlaky až do Jakuszyce. Trať až po Szklarska Poręba Górna byla opět elektrifikována v roce 1987. S výjimkou jednodenní oslavy 100. výročí v roce 2002 nebyl nikdy obnoven přeshraniční provoz. Vzhledem k rozhodnutí společného monitorovacího výboru operačního programu Evropská přeshraniční spolupráce ČR - Polsko 2007-2013 byl realizován projekt "Revitalizace železniční trati Szklarska Poreba - Harrachov". Tento projekt byl doporučen k poskytnutí dotace. Rekonstrukce začala v červnu 2009 na polské straně, v říjnu 2009 i na české straně. Pravidelná veřejná železniční doprava přes hranice začala 28. srpna 2010. Do 12. prosince 2015 provozovaly vlaky jak polská společnost Przewozy Regionalne, tak česká společnost Viamont A.S. (později GW Train Regio), nyní je provozuje jak polská společnost Koleje Dolnośląskie, tak České dráhy.

Jizerská železnice (polsky: "Kolej Izerska", německy: "Zackenbahn") je železniční trať spojující polské město Jelenia Góra (Hirschberg) a Szklarska Poręba (Schreiberhau). Je součástí bývalé pruské trati Zackenbahn, která spojovala Prusko a Rakousko-Uhersko přes Novosvětský průsmyk. Linka je v současné době provozována společností PKP.

Die Bahnstrecke Jelenia Góra–Kořenov ist eine Nebenbahn in Polen und Tschechien. Die früher als "Zackenbahn" bekannte Strecke verläuft im Isergebirge von Jelenia Góra ("Hirschberg") über Szklarska Poręba ("Schreiberhau") nach Kořenov (früher "Grünthal" bzw. Polaun). Sie war eine der ersten elektrifizierten Eisenbahnstrecken Deutschlands und wurde durch den Einsatz der "Rübezahl"-Triebwagen der DR-Baureihe ET 89 bekannt. Im August 2010 wurde der grenzüberschreitende Verkehr wieder aufgenommen, der kurz nach dem Zweiten Weltkrieg aufgegeben worden war.


Charakteristika.

Samotná nádrž se táhne v západo-východním směru a její nejzápadnější cíp se již nachází na území centrálního Srbska (u vesnice Eleskoviće). V blízkosti jezera se nachází pohoří Mokra Gora. 9,2 km2 se nachází na území Kosova a 2,7 km2 přehrady na území centrálního Srbska.  Její výška činí 107 m; ve spodní části je 460 m široká a 408 m dlouhá. Důvodem výstavby bylo zajištění rezervoáru vody za zavlažování úrodného a rovinného Kosova. Kromě toho se zde nachází i vodní elektrárna, která zásobuje elektřinou město Zubin Potok. Z nádrže jsou vedeny kanály, které umožňují přečerpávání vody do Gračanického jezera. Přehrada navíc zásobuje pitnou vodou Prištinu a slouží i k chlazení elektrárny Kosovo B. To byl také hlavní důvod pro jeho vznik.

Historie.

Hráz nechala zbudovat jugoslávská firma Hidrogradnja v letech 1973 – 1977 jako ve své době jednu z největších hrází zbudovaných ze sypané zeminy. První stavební kámen byl položen v roce 1972. Slavnostního zahájení stavby se účastnil tehdejší jugoslávský premiér Džemal Bijedić. Před napuštěním jezera muselo svoje domovy opustit 578 rodin, zbořeny byly 2 kostely, vysídleno 14 vesnic a zaplaveny 4 hřbitovy. Jugoslávská vláda vyplatila 18 dinárů za každý m2 půdy, o kterou místní obyvatelé přišli. Případné další výdaje na stavbu jezera byly placeny z půjčky, kterou získala SFRJ od MMF.  Po vyhlášení nezávislosti Kosova v roce 2008 se stalo jezero a hydroelektrárna předmětem sporů mezi vládou v Bělehradě a v Prištině. Srbská vláda se snažila za každou cenu znemožnit předání správy jezera Prištině, a to z důvodu, aby kosovská vláda nezískala tímto možnost kontrolovat zásobování vodou severu Kosova. Hydroelektrárna byla ještě v roce 2015 spravována státní srbskou společností Elektroprivreda Srbije; její předání Kosovu nebylo součástí bruselské dohody, ani není podmínkou členství Srbska v EU. Vzhledem k klíčovému významu elektrárny pro kosovské hospodářství má na jejím vlastnictví srbská vláda eminentní zájem.  Jezero má značný význam i v oblasti turistiky a rybaření.

Gazivode (albánsky Liqeni i Gazivodës, srbsky Језеро Газиводе/Jezero Gazivode) se nachází na řece Ibar na severozápadě Kosova. Se svojí rozlohou 11,9 km2 je největší na území Kosova. Vzdutí řeky dosahuje délky 24 km od hráze. U hráze je hluboké 107 m.

Der Gazivodasee (, oder auch "Liqeni i Ujëmanit") ist ein Stausee im Lauf des Flusses Ibar. Seinen Namen hat der See von der an ihm gelegenen Ortschaft Gazivode. Er erstreckt sich zwischen Serbien, in der Gemeinde Tutin und dem Kosovo, in der Gemeinde Zubin Potok. Seine Fläche beträgt 11,9 km2. Er liegt auf einer Höhe von und ist bis zu 105 Meter tief. Der Stausee hat ein durchschnittliches Volumen von 370 Millionen m3. Der See befindet sich zwischen dem Höhenzug Mokra Gora (Teil des Prokletije-Gebirges) im Süden und der Rogozna im Norden.


Popis.

Dosahuje velikosti 2,5 až 4 mm. (Samička má tělo jen mírně větší než sameček, pokud nezapočítáme kladélko.) Nápadně dlouhé kuželovité rostrum je delší než hlava. Nohy jsou dlouhé (zadní pár je delší než celé tělo), křídla redukována – u samečků srpovitého tvaru (háčky), u samiček ve formě šupin. Samečci mají na konci zadečku klíšťkovité kopulační ústrojí, samičky dlouhé, dozadu smeřující kladélko.  Specifickou adaptací sněžnic ("Boreus" sp.) na zimní aktivitu je brachypterie (redukce křídel) a způsob pohybu – skákání.  Skákací mechanismus sněžnic je mezi členovci poměrně výjimečný – skok je uskutečňován současným pohybem dvou párů končetin, prostředního a zadního. Využití dvou párů končetin umožňuje širší rozložení reakčních sil na odrazovou plochu, což je výhodné na měkkém povrchu, jakým je sníh. Při odrazu je těžiště mezi prostředním a zadním párem končetin, rotace těla při pohybu vzduchem je malá. Odraz dvěma páry končetin je silnější, protože se zapojí více svalů. Skok sněžnice matné může být delší než 10 cm a skoků bývá více za sebou.

Rozšíření.

Vyskytuje se v holoarktické oblasti v severní Eurasii a Severní Americe.  V České republice je sněžnice matná rozšířenějším ze dvou druhů žijících v ČR. Druhým druhem je sněžnice lesklá ("Boreus westwoodi").

Ekologie.

Životní cyklus sněžnice je pevně vázán na zimní období. Dává přednost podhorským a horským oblastem a objevuje se hlavně po delším sněžení, při oblevě. Druhy žijící na území ČR a Slovenska (viz níže) preferují listnaté lesy s bukem lesním ("Fagus sylvatica") a porosty mechu rokytu cypřišovitého ("Hypnum cupressiforme").

Vývoj.

Sněžnice matná se páří na podzim. Samec se samicí zůstávají spojeni až několik dnů, během nichž samec vozí samici na zádech. Samička poté klade asi deset vajíček do půdy. Po několika dnech se líhnou drobné larvy s tělem ve tvaru „C“, bez panožek. Vývoj larev probíhá v půdě porostlé mechem, který larvám i dospělcům slouží jako útočiště a potrava. Saprofágní larvy se zdržují pod kameny, v trsech mechu apod. Vyvíjejí se dva roky (4 instary). Před kuklením larva přede rourku z hedvábí. Dospělci se dožívají asi šesti měsíců a spatřit je můžeme od října do března na vlhkém mechu v lesích a na sněhu. (Podle vlhkosti se stěhují hlouběji.)

Potrava.

Dospělci jsou draví. Loví chvostoskoky, ale nepohrdnou mrtvým chvostoskokem či soustem rostlinného původu (vysávají mechy aj.). Larvy se živí rostlinnou potravou a mrtvými organismy.

Zajímavosti.

Ve Vysokých Tatrách žije endemická sněžnice karpatská ("Boreus lokayi" Klapálek, 1901). Sněžnice matná je tmavší, smolně hnědá a má tmavé nohy. Sněžnice lesklá a karpatská mají nohy žlutavé.  V německy mluvících zemích je sněžnice známá jako „sněžná blecha“ (Schneefloh), protože skáče. Dokáže skočit až 20 cm.  Anglicky je lidové pojmenování sněžnicovitých „sněžní škorpióni“ (snow scorpionflies, snow scorpion flies) nebo na Britských ostrovech „sněžné blechy“ (snow fleas).  V období 50. let 20. století, kdy komunistická propaganda všemi dostupnými prostředky upozorňovala na hrozící nebezpečí agrese ze strany imperialistických západních velmocí a kdy podle informací v rádiu a novinách „americký brouk“ mandelinka bramborová byla rozhazována z letadel kapitalisty nad územím ČSSR, aby pustošila pole, způsobovala sněžnice matná paniku. Vyděšení lidé ji nosili k určení do muzeí a vysokých škol, neboť si nedovedli vysvětlit výskyt hmyzu přímo na sněhu jinak, než že jde o další zákeřnou imperialistickou biologickou zbraň.

Sněžnice matná ("Boreus hyemalis", synonymum "Boreus hiemalis") je hmyz, o jehož způsobu života máme velice málo spolehlivých údajů, stejně jako o způsobu života ostatních druhů čeledi sněžnicovití. Je aktivní v zimě – odtud české rodové jméno.

Der Winterhaft oder Gletschergast ("Boreus hyemalis", Syn.: "Boreus hiemalis") ist ein 3 bis 4,5 Millimeter langes Insekt aus der Familie der Winterhafte (Boreidae).