Historie výroby.

Jako první ji údajně začal vyrábět řezník a uzenář František Zvěřina roku 1857, když předtím experimentoval s naložením kýty vcelku i s kostí. Jednalo se o luxusní výrobek, který se prodával nejen v Praze, ale také v Karlových Varech a Drážďanech. Tuto šunku začali napodobovat další uzenáři a ta se rozšířila do velkých měst tehdejšího rakousko-uherského mocnářství Vídně a Budapešti. Poté se začala vyrábět ve Francii a v USA.  Dobrý zvuk měla šunka Antonína Chmele z pražské Zvonařky, který ji vyráběl od roku 1879. Ten svoji výrobu rozšířil a v roce 1898 u něj pracovalo už 28 dělníků. Šunka se stala věhlasnou a firma se dále rozrůstala. Díky nejvyšší kvalitě svých výrobků Antonín Chmel získal privilegium c. a k. dvorního dodavatele, a zboží dodával také ke královským dvorům v Bavorsku a Rumunsku.  V roce 1929 měla jeho firma už 250 zaměstnanců. Po únoru 1948 byla jeho firma znárodněna a výroba šunky od kosti prakticky zanikla a byla postupně nahrazena dušenou šunkou, krytou aspikovým povrchem, v konzervě s typickým vejčitým tvarem.

Pražská šunka a řeznický klan Chmelů.

S rozvojem pražské šunky je spojen především pražský uzenář Antonín Chmel, ale i další uzenáři a řezníci z jeho rozvětveného příbuzenstva. Antonín Chmel zřejmě nebyl prvním ze svého rodu, který ji vyráběl a nemusel ji ani nutně vyrábět průmyslově. Byl však prvním vůbec, kdo ji vyráběl průmyslově. V tom spočívá jeho význam.  Nejznámější zástupci rodu Chmelů, kteří se podíleli na výrobě a distribuci pražské šunky:

Spory o pražskou šunku.

V době svého vzniku se nikdo z výrobců včas nepostaral o ochrannou známku ani jinou průmyslovou ochranu tohoto výrobku. Důsledkem toho se úspěšný produkt stal rychle známým po celém Rakousko-Uhersku a následně i v zámoří, nikoli však aktivitou jednoho výrobce, ale rozsáhlým kopírováním ze strany konkurenčních uzenářů a řezníků. Mezinárodní soudní spory, které se o pražskou šunku na přelomu 19. a 20. století vedly, byly neúspěšné. V rámci meziválečného Československa se naopak dařilo postihovat uzenáře, kteří za Pražskou šunku vydávali výrobek, který prokazatelně nebyl vyroben v Praze.  V nedávné době byl učiněn obnovený pokus o mezinárodní registraci ochranné známky pro pražskou šunku, proti čemuž se ale ohradilo několik států.

Pražská šunka, v zahraničí známá jako Prague Ham nebo Prager Schinken, je gurmánská pochoutka, z hlediska výroby lehce uzená a pak vařená vepřová kýta. V modifikované podobě je známá také jako šunka od kosti.

Prager Schinken (auch: Pragaschinken, tschechisch "Pražská šunka") ist ein berühmter Kochschinken der böhmischen Küche. Um ihn als Aufschnitt zu verwenden, wird er mit der Schwarte sanft gebacken und diese dann entfernt. So ist er heute üblicherweise im Handel erhältlich und wird auch üblicherweise kalt gegessen.


Historie.

Podle usnesení Státní rady č. 125 z července 1875 mělo dojít k oceňování mimořádných osobností a dobrodinců. Za tímto účelem byla v roce 1876 zřízena "Cena úřadu" (":" 賞勲局). Medaile cti byly založeny 7. prosince 1881 a poprvé uděleny následujícího roku. Původně byly udíleny pouze medaile na červené, zelené a modré stuze. Tento systém byl rozšířen v roce 1887 císařským výnosem č. 16, kdy přibyla medaile se žlutou stuhou. V roce 1918, během období Taišó, byla císařskou vyhláškou č. 349 přidána medaile s tmavě modrou stuhou.  V roce 1927 byla zavedena zlatá spona, která byla určena jedincům, kteří stejné vyznamenání obdrželi minimálně pětkrát. Po druhé světové válce bylo usnesením vlády č. 4 ze 3. května 1947 rozhodnuto o zrušení císařského výnosu č. 16 z roku 1887 a tak byla zrušena i medaile se žlutou stuhou. Tento typ byl obnoven v roce 1955 vládním nařízením č. 7, kterým byl také zaveden nový typ medaile s fialovou stuhou.  V roce 2003 byly čestné medaile reformovány.

Pravidla udílení.

Medaile (kromě medaile s tmavě modrou stuhou) jsou udíleny pravidelně dvakrát ročně vždy 29. dubna (v den narozenin císaře Hirohita) a 3. listopadu (v den narozenin císaře Meidžiho). Udělení medaile je možné pouze fyzickým osobám. Pokud by měla být vyznamenána právnická osoba nebo kolektiv, udílí se místo medaile osvědčení ("": 褒状), které je označeno příslušnou barvou podobně jako medaile.  V případě že vyznamenaná osoba zemře před slavnostním předáním medaile, je ocenění předáno do rukou pozůstalých (s výjimkou medaile s tmavě modrou stuhou).  Medaile jsou udíleny za vykonané záslužné skutky a také za vynikající výsledky v práci. Každoročně je těmito medailemi oceněno přibližně 800 lidí.

Insignie.

Medaile kulatého tvaru o průměru 30 mm je vyrobena ze stříbra. Na přední straně na pozlaceném středovém kotouči jsou stylizované znaky 褒章. Středový kotouč je obklopen stříbrný prstencem s motivem třešňových květů. Na zadní straně je (s výjimkou medaile s tmavě modrou stuhou) jméno příjemce. Provedení je shodné u všech typů, liší se pouze barvou stuhy, která je z hedvábného moaré. Šířka stuhy je od roku 2003 přesně 36 mm.  Na stuze je stříbrná spona s uvedeným datem udělení medaile. V případě opětovného udělení se na sponu doplní další datum. Pokud je medaile udělena stejné osobě pětkrát či vícekrát je stříbrná spona nahrazena sponou zlatou. Spona je od roku 1927 zdobena vzorem třešňových květů.

Typy.

Červená stuha (紅綬褒章).

Tento typ byl poprvé udělen v roce 1882 a to za záchranu rybářů, kteří ztroskotali. Je udílen osobám, které riskovaly svůj život při záchraně života ostatních. Po druhé světové válce byl tento typ udílen čím dál méně. Po reformě v roce 2003 byl počet příjemců zvýšen. Od roku 2011 je minimální věková hranice pro udělení medaile snížena na 13 let.

Zelená stuha (緑綬褒章).

Tento typ byl poprvé udělen v roce 1882. Původně byl udílen dětem, vnoučatům, ženám a služebníkům za projevené pozoruhodné skutky zbožnosti a dále osobám, za jejich pečlivost a vytrvalost při svém zapojení do pracovní činnosti a osobám, které se staly svým chováním vzorem pro veřejnost.  Poté co se po druhé světové válce změnily společenské hodnoty, přestal být tento typ medaile po roce 1950 udílen. Po roce 1955 byl do jisté míry nahrazen typem se žlutou stuhou. V roce 2003 bylo udílení medaile se zelenou stuhou obnoveno. Od tohoto roku je udílena morálně skvělým jedincům, kteří se aktivně zapojili do služby veřejnosti.

Žlutá stuha (黄綬褒章).

Tento typ byl poprvé udělen v roce 1887. Medaile se žlutou stuhou byla zrušena v roce 1947 a obnovena roku 1955. Udílena je osobám, které se staly vzorem veřejnosti svou pečlivostí a vytrvalostí, s jakou plní své povinnosti pro veřejné blaho.

Fialová stuha (紫綬褒章).

Tento typ byl poprvé udělen v roce 1955. Udílen je za akademické a umělecké úspěchy. Reforma v roce 2003 odstranila věkovou hranici a umožnila tak ocenění i mladých objevitelů nových technologií, umělců a sportovců. Automaticky je také udílena japonským olympijským vítězům.

Modrá stuha (藍綬褒章).

Tento typ byl poprvé udělen v roce 1882 a to za zlepšení zavlažování vyprahlých oblastí, které umožnilo rozšíření zemědělství do těchto míst a zlepšila tak život mnoha vesničanů. Udílen je osobám, které dosáhly významných úspěchů v oblasti veřejného blahobytu a veřejné služby. Reforma z roku 2003 rozšířila podmínky pro udělení tohoto typu medaile.

Tmavě modrá stuha (紺綬褒章).

Tento typ byl poprvé udělen v roce 1919. Udílen je osobám, které mimořádně štědře podpořily komunitu.

Medaile cti (: 褒章) je japonské státní vyznamenání udílené japonskou vládou. Medaile jsou udíleny občanům Japonska, kteří vykonali záslužné činy a také těm, kteří dosáhli vynikajících výsledků ve své práci či v akademické nebo umělecké oblasti.

Die Ehrenmedaille () ist ähnlich den amerikanischen ("Medals of Honor") und den europäischen Entsprechungen ein Verdienstorden, der vom japanischen Staat in sechs unterschiedlichen Ausführungen verliehen wird. Sie dient der Ehrung von Personen, die sich etwa um die Gesellschaft, öffentliche Wohlfahrt und Kultur verdient gemacht haben. Im Allgemeinen wird der Begriff "kunshō" () als Übersetzung des Wortes "Orden" verwendet. In diesem Sinne wird die Bezeichnung Ehrenmedaille auch verwendet, um Auszeichnungen zu bezeichnen, die der Erinnerung dienen (Gedenkmedaille) oder wie der Begriff Medaille, der auch für militärische und sportliche Auszeichnungen verwendet wird.


Popis přírodní památky.

Chráněné území o rozloze 43,73 ha zasahuje do katastrálních území obcí Zahrádky u České Lípy, Kvítkov, Sosnová a Česká Lípa (k. ú. Dubice u České Lípy). Je ve výšce 247–303 m n. m. a patří geomorfologicky jak do Českolipské kotliny, tak do Provodínské pahorkatiny.  Robečský potok v katastru obce Zahrádky vytéká z Novozámeckého rybníka a protéká pískovcovým skalním masivem, kde vytváří velice malebnou skalní průrvu v celkové délce asi 4 km, která končí poblíž města Česká Lípa, v části Dubice – Robeč. Příkré pískovcové skalní stěny zde vytváří impozantní a mohutný pískovcový kaňon s malou údolní nivou na jeho dně. Voda se zde hluboko zařízla do druhohorních kvádrových pískovců, jež tvoří geologický podklad celé zdejší oblasti. Je zde řada jeskyní, převisů, voštin.

Historie.

Neprostupné údolí se stávalo v období válek (třicetiletá válka, prusko-rakouská válka) pro obyvatele okolních vsí úkrytem před vojenskými oddíly i pruskými verbíři.  Počátkem 19. století upravil hrabě Vincenc Karel Kounic, tehdejší majitel panství Nový zámek (dnešní Zahrádky), okolí svého zámku v romantický krajinný celek, k němuž patřilo i Peklo. Robečský potok byl po celém svém toku splavněn a plavba na člunu patřila k oblíbeným kratochvílím šlechty pobývající na zámku.  V roce 1881 byla projektována železnice Česká Lípa – Lovosice (dnešní Trať 087), která měla vést údolím. Na nátlak vlastivědného spolku Excursions Club, majitele pozemků hraběte Kinského a veřejnosti byl ale projekt přepracován a v průběhu roku 1898 tak údolí nad osadou Karba překlenul ocelový viadukt s pěti pískovcovými oblouky o výšce 24 m (světlost 12 m) a celkové délce 209 m. Území Pekla bylo vedeno od roku 1895 jako soukromá rezervace. Výnosem MKI (Ministerstvo kultury a informací) č.13.903/67 byla lokalita 18. listopadu 1967 zapsána mezi chráněná území. Dne 21. prosince 1987 byla zapsána do obdobného seznamu výnosem Ministerstva kultury ČSR č.17.094/87 se začleněním do CHN – chráněná naleziště. Rozsah byl 43,73 ha a předmětem ochrany byla "Lokalita bledule jarní v pískovcovém kaňonu". Také most přes údolí (který je již vně rezervace) byl navržen k zařazení mezi technické památky. V roce 1992 byla lokalita přeregistrována mezi NPP (národní přírodní památky).

Naučná stezka.

Malebně půvabným údolím dnes vede červená turistická značená cesta od železniční zastávky Zahrádky až do České Lípy. Asi 2 km od České Lípy u Skautské skály začíná naučná stezka Peklo, která seznamuje v úseku 4 km na 10 zastaveních návštěvníky s místní přírodou a zajímavostmi. Původní panely byly několikrát nahrazeny novými. Trasa naučné stezky je po březích potoka s občasnými přechody po mostech z jedna na druhou stranu, je vybavena kvůli velkému množství turistů povalovými chodníky a řadou mostů. Stěny kaňonu jsou zarostlé reliktními bory, javořinou, lipami. Na trase v soutěsce je tunel a skalní byt. Poslední zastavení (tedy tabule s informacemi) je u osady Karba. Na jaře v mokřinách kolem potoka zde kvete bledule jarní a další chráněné byliny. Byl zde zaznamenán při dlouhodobém průzkumu v letech 1995 – 1996 výskyt 148 druhů obratlovců a 250 druhů hmyzu, desítky z nich patří k druhům ohroženým, či kriticky ohroženým (např. volavka bílá, žluva hajní, konipas luční, slepýš křehký).

Skalní reliéfy.

Na českolipské straně údolí jsou na skalách vyryty reliéfy, podobizny bez popisu. Jejich autory byli Erich Hockel (podobizna Friedricha Nietzscheho, podobná Stalinovi) a sochař Augustin Schindler z České Lípy zde vytvořil v letech 1934 či 1935 podobiznu Richarda Wagnera.

Přístup turistů.

Pěší turisté mohou pokračovat po červené stezce (kdysi trasa 0354, nyní Evropská dálková trasa E10) dál na Zahrádky, a pak po břehu rezervace Novozámeckého rybníka. Pokud jdou z jihu, pak po průchodu soutěsky dojdou k České Lípě, bývalému přírodnímu koupališti v Dubici. Odtud jezdí linka MHD až k nádraží. Nad údolím u Zahrádek jsou stopy po zřícenině hradu Frýdlant. V polovině naučné stezky je žlutě značená odbočka k obci Kvítkov. Cykloturistika je v údolí zakázána.  Po povodních v létě 2010 byla řada mostků a povalové chodníky v majetku Lesů ČR poničeny a Peklo se stalo neprůchodné. Do konce roku 2010 měly být dle tvrzení MěÚ Česká Lípa opravené, opravy byly provedeny s ročním zpožděním. Problémem je nedodržování zákazu vjezdu cyklistů a motorových vozidel, který navrhuje řešit i s dalšími opatřeními plán na roky 2014-2022.  Počátkem října 2013 bylo údolí na týden zcela uzavřeno, protože zde Lesy ČR po dohodě se Správou CHKO Kokořínsko prováděly první část úprav terénu a trasy naučné stezky.  V roce 2019 byla po sesuvu skal střední část naučné stezky (údolí Robečského potoka) uzavřena (od 27.2.2019). Sanace skal probíhá od 3.1.2020 do 31.3.2020.

Národní přírodní památka Peklo () u České Lípy se nachází v údolí Robečského potoka mezi obcí Zahrádky u České Lípy a městem Česká Lípa. Jedná se o maloplošné chráněné území, který bylo vyhlášeno již roku 1967. Památka byla ve správě Ministerstva životního prostředí prostřednictvím Agentury ochrany přírody a krajiny ČR, později ve správě rozšířené CHKO Kokořínsko. Údolím je vedena naučná stezka NPP Peklo, hojně navštěvovaná zejména na jaře kvůli kobercům kvetoucích bledulí.

Peklo (deutsch "Höllengrund", auch "Karbenschlucht") wird das schluchtartige, felsige Durchbruchstal des Robečský potok "(Robitzbach)" bei Česká Lípa "(Böhmisch Leipa)" in Nordböhmen (Tschechien) genannt. Wegen seines urwaldartigen Waldbestandes und der einzigartigen Flora und Fauna wurde das Tal 1967 auf 67 ha als "Nationales Naturdenkmal" unter staatlichen Schutz gestellt.


Mládí.

Sidneův otec byl Robert Sidney, 2. hrabě z Leicesteru, přímý potomek Johna Dudleye, 1. vévody z Northumberlandu a prasynovec Philipa Sidneyho. Jeho matka byla Dorothy Percyová, dcera Henryho Percyho, 9. hraběte z Northumberlandu. Sidney se narodil na hradě Baynard v Londýně, a byl vychován v Penshurst Place v Kentu. Jeho matka psala svému manželovi v listopadu 1636, že slyšela, že jejich syna "moc vychvalují všichni, kteří přicházejí od vás... [pro] velkou bystrost a velmi příjemnou povahu". Poté, co strávil nějaký čas v Irsku, jehož byl jeho otec guvernérem, se Sidney vrátil do Anglie v roce 1643.

Anglická občanská válka a republika.

Navzdory tomu, že dříve slíbil, že pouze "extrémní nouze mě přinutí pomýšlet na to, abych v Anglii pozvedl zbraň", Sidney sloužil v armádě Východní asociace a stal se podplukovníkem jízdy hraběte z Manchesteru. Bojoval v bitvě u Marston Moor v roce 1644, o čemž pak jeden svědek napsal: "Plukovník Sidney statečně zaútočil v čele jízdního pluku mého pána lorda Manchestera a vrátil se s mnoha zraněními, opravdovými odznaky jeho cti". Později byl Sidney jmenován plukovníkem tohoto regimentu, ale vzdal se funkce kvůli špatnému zdraví.  V roce 1645 byl Sidney zvolen do Dlouhého parlamentu jako poslanec za Cardiff, kde se postavil proti kompromisu s králem Karlem I. V roce 1648 byl proti čistce umírněných, kteří vytvořili kusý parlament. Přesto, že byl komisařem soudu nad Karlem, Sidney oponoval rozhodnutí popravit krále; zpochybňoval zákonnost a moudrost takového kroku.  Roku 1649 Sidney změnil názor a prohlásil královskou popravu za "nejspravedlivější a nejodvážnější čin, jaký kdy byl v Anglii nebo kdekoliv jinde vykonán".  Když v roce 1653 Cromwellova armáda vstoupila do Parlamentu s rozkazem jej rozpustit poté, co byl představen návrh zákona, který by volby učinil svobodnějšími, Sidney odmítl opustit budovu, dokud mu nepohrozili fyzickou likvidací. Považoval pak Cromwella za tyrana.  Na odpočinku byl Sidney údajně dost odvážný, aby rozčílil Lorda ochránce tím, že uvedl představení "Julia Caesara", v němž sám hrál roli Bruta. Na čas byl milencem Lucy Walterové, pozdější milenky Karla, prince z Walesu.  Sidney se domníval, že republika náležitě prosazovala národní zájmy Anglie (na rozdíl od vojenských selhání Stuartovců).

Diplomat.

Po Cromwellově smrti (1658) armáda zrušila v roce 1659 Protektorát a znovu se sešel kusý parlament s Sidneyem jako členem. Během let 1659-1660 byl Sydney členem delegace, která měla pomoci dojednat mír mezi Dánskem a Švédskem, jelikož válka by ohrozila námořní obchod Anglie a Nizozemí.  Sidney pohrdal konvenční diplomacií ("pár ran z našeho děla by ten mír prosadilo") a chtěl prosadit mír příznivý pro Anglii. Jelikož švédský král Karel X. nebyl schopen je okamžitě přijmout, delegace vyjednala s Nizozemci o vytvoření společné flotily, která by vynutila mírové podmínky. Karel X. si stěžoval, že Angličané "chtějí všechny komandovat, jako kdyby tu byli páni". Sidney osobně předal Karlovi návrh smlouvy (již přijatý Dánskem) a pohrozil mu vojenskou akci. Zaznamenal, že Karel "nám ve velkém vzteku... řekl, že jsme udělali návrh pomocí naší flotily a položil ruku na svůj meč, že on má návrh po svém boku". Sidney necouvl a pozorovatel napsal: "Každý byl překvapen, jak se mu Sidney postavil". Ale hlava delegace Edward Montagu měl v plánu se s flotilou vrátit do Anglie, načež Sidney projevil "svůj názor, [že] za odesílání flotily pryč by si zasloužil, aby ztratil hlavu".  I přes toto omezení vlivu Anglie nakonec Dánsko, Švédsko, Francie, Anglie a Holandsko smlouvu 27. května 1660 podepsali. Během tohoto období Sidney podepsal návštěvní knihu na Univerzitě v Kodani slovy: "PHILIPPUS SIDNEY MANUS HAEC INIMICA TYRANNIS ENSE PETIT PLACIDAM CUM LIBERTATE QUIETEM" ("Tato ruka, nepřítel tyranů, mečem hledá mír a svobodu"). Tento citát byl aktem zákonodárce začleněn do velké pečetě státu Massachusetts v roce 1780 během Americké revoluční války.

Exil.

Sidney byl právě v zahraničí, když byla v roce 1660 obnovena monarchie. Jeho první reakce na restauraci stuartovské monarchie byla: "Jelikož krále uznal parlament, vím... že jsem mu povinen službou, jaká přísluší poddanému, a budu ji konat. Budou-li záležitosti probíhat legálně a umírněně, budu raději mít zaměstnání než být bez něj."  Protože v roce 1659 obhajoval popravu Karla I., Sidney si myslel, že bude moudré, aby zůstal v exilu v Římě. Jakýsi cizinec ho zachránil z pokusu o atentát. V roce 1663 během návštěvy Kalvínské akademie na Univerzitě v Ženevě Sidney napsal do návštěvní knihy: "SIT SANGUINIS ULTOR JUSTORUM" ("budiž pomstěna krev spravedlivých"). V Augsburgu v dubnu 1665 byl terčem dalšího pokusu o atentát.  V polovině roku 1666 byl Sidney v Paříži, kde jednal s králem Ludvíkem XIV. Ludvík pak napsal, že Sidney "mi slíbil, že vyvolá velké povstání... ale chtěl předem 100 000 ecu... bylo to víc, než jsem chtěl vsadit na slovo uprchlíka, [a tak] jsem mu nabídl [do začátku] pouze 20 000". Sidney zůstal ve Francii do roku 1677, kdy se vrátil do Anglie.

"Dvorní maximy".

Během let 1665-66 Sidney napsal "Dvorní maximy", ve kterých argumentoval pro zrušení obnovené monarchie: "... jako smrt je "největší zlo, které může postihnout člověka, monarchie je nejhorší zlo, které může postihnout národ"". Tvrdil též, že anglický republika bude mít přirozenou "jednotu zájmů" s holandskou republikou, jelikož se zbaví "dvou nenáviděných rodin, Stuartů a Oranžských". Rukopis nebyl široce známý a poprvé vyšel tiskem roku 1996.

Konec života.

Sidney se vrátil do Anglie na začátku září 1677. Po smrti svého otce zdědil 5100 liber, ale pro získání dědictví byl nucen podat žalobu na své bratry, kteří jako vykonavatelé pozůstalosti mu odmítli vyplatit peníze. I když nakonec vyhrál, řízení bylo zdlouhavé a vyžadovalo zůstat několik let v Anglii. Bydlel v Leicester House v Londýně. Opět se začal angažovat v politice a přál si alianci s Nizozemci proti oběma královským rodům Stuartům a Oranžským.  Po rozpuštění posledního parlamentu Karla II. v roce 1681, Sidney, podle Burneta, pomohl napsat odpověď na královo prohlášení, nazvanou "Prosté a skromné ospravedlnění činnosti posledních dvou parlamentů".  Sidney se spojil s lordem Shaftesburym a dalšími proti tomu, co vnímali jako královskou tyranii, "sílu bez autority". Sidney byl později zapleten do spiknutí Žitného domu, plánu na zabití Karla a jeho bratra Jakuba, který se později stal králem Jakubem II.

Soud a poprava.

Dne 25. června 1683 byl na Sidneye vydán zatykač. Během zatčení byly zabaveny jeho dokumenty včetně rukopisu "Pojednání o vládě". Byl souzen od 7. listopadu 1683. William Howard, 3. baron Howard z Escricku byl jediný svědek, a protože zákon vyžadoval dva svědky, bylo nutné, aby soud použil "Pojednání" jako druhého svědka. Ministr spravedlnosti Jeffreys (jehož styl vedení soudu byl tehdy i později terčem značné kritiky) rozhodl: "Scribere est agere" ("psát znamená jednat").  Státní zástupce Heneage Finch popsal "Pojednání" jako "argument pro lidi, aby povstali se zbraní v ruce proti králi". Na to Sidney řekl, že je snadné ho odsoudit tím, že cituje jeho slova vytržená z kontextu: "Pokud rozsekáte bibli na kusy, můžete udělat ze všech autorů Písma rouhače; můžete obvinit Davida za to, že říká, že neexistuje žádný Bůh, a apoštoly, že byli opilí." Tvrdil také, že má právo si psát, co chce, pokud to neuveřejní. Jeffreys odpověděl, že nikdo nemá právo proklínat krále, na veřejnosti ani v soukromí. Sidney byl shledán vinným z velezrady a odsouzen k trestu smrti dne 26. listopadu. Jeffreys, mrzutý jako vždy, řekl, že doufá, že Bůh by dá Sidneye do pořádku pro vstup na onen svět, "jelikož vidím, že pro tento svět způsobilý nejste".  V "Apologii Algernona Sidneye v den jeho smrti", Sidney napsal, že jeho celoživotní snahou bylo: "...bránit všeobecná práva lidstva, zákony této země a pravé protestantské náboženství proti zkaženým zásadám, svévolné moci a papežství... Teď ochotně pokládám svůj život za totéž; a maje při sobě spolehlivé svědectví, že Bůh... mě podpoří,... pramálo lituji, i když mě člověk odsoudil"  Sidney požádal krále o milost na základě Jeffreysova neprofesionálního chování a přátelé a příbuzní podpořili jeho prosbu. Ale král byl stejně nesmiřitelný jako předtím v případě Williama Russella. Sidney se pak smířil se smrtí a prohlásil "Král si tedy může udělat tabatěrku z mého zadku".  Byl popraven dne 7. prosince 1683 a jeho ostatky byly pohřbeny v Penshurstu.

"Pojednání o vládě".

Pro Sidneyho byla absolutní monarchie velké politické zlo. Jeho "Pojednání o vládě" (text, pro který Sidney přišel o život) bylo psáno během vylučovací krize jako reakce na knihu Roberta Filmera "Patriarcha", obranu božského práva monarchů"," poprvé vydané v roce 1680. Božské právo králů je politický systém, v němž všechny pravomoci vlády jsou svěřeny výhradně královi a udělil mu je Bůh. V rámci tohoto systému král působí jako Boží ruka na zemi. Jeho moc přesahuje do soukromého náboženského života jeho poddaných. Občané proto byli často pronásledováni a vězněni pro své náboženské přesvědčení. A na tuto formu vlády Sidney silně útočí a popisuje, jak podle něj má vypadat legitimní občanská vláda. Jeho "Pojednání o vládě" bylo zveřejněno v Londýně roku 1698.  Sidney věřil, že lid má právo zvolit si vlastní formu vlády, a že v případě, že vláda je zkažená, lidu zůstává pravomoc ji odvolat a vytvořit jinou. Podle jeho vlastních slov "Bůh ponechává člověku možnost volby formy vlády... Ten, kdo zakládá, může také zrušit."  Sidney také tvrdil, že aby mohla právoplatná civilní vláda existovat, musí být založena na obecném a dobrovolném souhlasu. V "Pojednání o vládě" píše, že "Obecný souhlas... je základem všech spravedlivých vlád."  Kromě toho Sidney věřil, že civilní vláda by měla mít omezené pravomoci. Napsal: "Jediné důvody, pro které se zřizují vlády a nabízí se jim poslušnost, jsou zajištění spravedlnosti a ochrany." To znamená omezenou občanskou vládu, jejímž primárním účelem je 1) zajištění právní spravedlnosti prostřednictvím soudního systému a 2) zajištění bezpečnosti svých občanů. Z toho také podle Sidneye plyne, že pokud se vládě nepodaří plnit tyto základní úkoly, nejsou jí již občané zavázáni poslušností.  "Pojednání o vládě" spolu s Lockovými "Dvěma traktáty o vládě" jsou uznávány za klíčové vlivy při zakládání Spojených států amerických. Otové zakladatelé četli a studovali tyto práce jako studenti koloniálních univerzit. Thomas Jefferson zejména do hloubky studoval a zkoumal díla Lockeho a Sidneye. "Pojednání o vládě" bylo nazváno "učebnicí americké revoluce."

Odkaz.

Po smrti byl Sidney byl uctíván jako "whigovský vlastenec–hrdina a mučedník".  Sidneyův vliv na politické myšlení v Británii osmnáctého století a koloniální Americe byl z dobových politických teoretiků pravděpodobně druhý hned za Johnem Lockem. Ve své studii o politické teorii v Británii let 1689 až 1720 J. P. Kenyon napsal, že vliv Sidneye byl "jistě mnohem větší" než Lockea. Básník James Thomson ve své básni "Roční období" ocenil Sidneye jako "britského Cassia", hrdinu "prohřátého" "starověkou osvícenou láskou / antickou svobodou".  Sidneyho pověst utrpěla ránu, když Sir John Dalrymple v roce 1771 publikoval své "Memoáry Velké Británie a Irska", v nichž odhalil, že Sidney dostával důchod od Ludvíka XIV. Dalrymple, který Sidneye dříve velmi obdivoval, napsal, že by jen stěží cítil větší hanbu, kdyby viděl, jak jeho vlastní syn utekl z bitvy.  "Sidney" se často používal jako křestní jméno ve Spojených státech po americké revoluci kvůli obdivu k Algernonu Sidneymu jako mučedníkovi královské tyranie.

Algernon Sidney nebo Sydney (14. nebo 15. ledna 1623 – 7. prosince 1683) byl anglický politik a člen Dlouhého parlamentu. Dnes je znám především jako republikánský politický teoretik. Sloužil jako plukovník a byl komisařem v procesu proti králi Karlu I., přičemž byl proti králově popravě. Sidney byl později obviněn ze spiknutí proti Karlu II. Obvinění bylo zčásti založeno na jeho práci "Pojednání o vládě" ("Discourses Concerning Government"). Byl popraven za velezradu a posmrtně rehabilitován. Po smrti byl uctíván whigy jako vlastenec, hrdina a mučedník.

Algernon Sidney (* 14. Januar/15. Januar 1623 in Baynard’s Castle, London; † 7. Dezember 1683 in London) war ein englischer Politiker, ein politischer Philosoph und ein Gegner Karls II. von England. Mit seinem Opus "Betrachtungen über Regierungsformen" beeinflusste er neben John Locke die amerikanische Unabhängigkeitserklärung und die amerikanische Verfassung.


Svět.

Hra Guild Wars 2 se odehrává na kontinentě zvaném Tyria. Ve světě Guild Wars existují ještě dva další kontinenty, které však nejsou ve hře přístupné. Je to východně laděná Cantha a severní Afrikou inspirovaná Elona (také známá jako Země zlatého Slunce). Cestu do Canthy znemožňuje nejen nemrtvá flotila draka Zhaitan ale i fakt, že do ní mají cizinci vstup zakázán. Elona i Tyria jsou na rozdíl od Canthy součástí stejného superkontinentu, avšak cestu po souši blokují krystaličtí posluhovači draka Kralkatorrika (vlastně i drak sám). Navíc je Elona momentálně ovládána nemrtvým lichem jménem Palawa Joko.

Draci.

Příběh Guild Wars 2 se točí kolem návratu prastarých draků. Těchto draků je šest, přičemž čtyři z nich jsou známí a popsaní. Úkolem hráče je zabít draka Zhaitana, jenž se nejvíce podílí na devastaci Tyrie. Jako první se v podzemí Tyrie probudil Primordus a vyhnal s pomocí svého šampióna Great Destroyera Asury, Dredge, Skritty a Trpaslíky z podzemí. Jeho přisluhovači jsou Destroyeři a zastupuje element ohně. Následován byl Jormagem, jehož elementem je led a sníh. Tento drak vyhnal Kodany a Norny ze severu. Jeden norský hrdina mu však dokázal vyrazit zub. Jeho přisluhovači se nazývají Icebrood. Třetí se probudil Zhaitan. Tento nemrtvý drak vyzdvihl poloostrov Orr z hlubin moře, což způsobilo masivní záplavy po celém světě. Padlý orský národ a všechny utonulé promění ve své přisluhovače Risen. O drakovi z hlubin Nekonečného oceánu se ví snad jen to, že se probudil jako čtvrtý. Vyhnal z moře Kraity, Quaganny a nestvůry karky. Jako přisluhovače si vytváří podivná chapadlovitá stvoření. Pátým probuzeným drakem je Kralkatorrik. Probudil se v domovině Charrů, přeletěl přes padlé království Ascalon a přistál v Crystal desert zanechávaje za sebou spálený pruh země Dragonbrand. Jeho elementem jsou krystaly a jeho přisluhovači se nazývají branded. Šestým drakem je drak džungle, jehož jméno zní Mordemoth. Probudil se působením sylvari Scarlet Briar napojením na Ley Lines. Jeho přisluhovači se nazývají Mordrem. Mordremoth je drak, na kterého se hra zaměří v Living World Season 2. Některé draky můžete porazit ve "world eventech", které se stále opakují a zúčastní se jich mnoho lidí.  Všechny rasy mají svůj vlastní příběh, který je pěkně vymyšlený a velmi zábavný.

Guild Wars 2 je pokračování fantasy MMORPG hry "Guild Wars" od americké firmy ArenaNet. V této hře existují čtyři platidla (zlato - klasické platidlo, karma - za úspěchy v úkolech, laurely - speciální platidlo získávané plněním daily achievmentů a gemy - bonusové platidlo pro změny vzhledu postavy za reálné peníze, za gemy nelze koupit vylepšení po stránce síly atd.). Hlavních serverů je několik a mezi těmi může hráč přecházet. Na rozdíl od většiny MMORPG se hra zaměřuje na hráče a jejich kooperaci. Abyste si hru užili, nemusíte hodiny grindovat. Téměř za vše, co uděláte, vás hra odmění. Takže pokud nechcete plnit úkoly (což by byla chyba, protože systém dynamických událostí je skvělý), stačí se věnovat craftingu, průzkumu lokací, osobnímu příběhu, plnění dungeonů, strukturovanému PvP, World PvP nebo plnění velkých jednorázových eventů (například odražení invaze nestvůr z moře a zničení jejich hnízda). Hra má časté aktualizace, a tak se nemusíte bát, že by vás přestala bavit.

Guild Wars 2 ist ein MMORPG für Windows und Mac OS. Es wurde, ebenso wie der Vorgänger "Guild Wars", von ArenaNet entwickelt und vom Publisher NCsoft am 28. August 2012 erstmals veröffentlicht.


Kariéra.

Většinu úspěchů zaznamenala ve štafetě na 4×400 metrů. První mezinárodní úspěch ve štafetových bězích si připsala na MEJ v roce 1997 v Lublani, kde ruské kvarteto doběhlo těsně čtvrté. O rok později na MSJ v Annecy brala stříbro. Reprezentovala na letních olympijských hrách 2000 v Sydney, kde vybojovala ve štafetě bronz. O čtyři roky později na olympiádě v Athénách skončila stříbrná, když ruské kvarteto ve složení Olesja Krasnomovecová, Natalja Nazarovová, Olesja Zykinová a Natalja Anťuchová proběhlo cílem v čase 3:20,16 a nestačilo jen na americké kvarteto.

Individuální úspěchy.

V roce 1997 na ME juniorů v Lublani doběhla ve finále čtvrtky na sedmém místě. O rok později se stala ve francouzském Annecy juniorskou mistryní světa. V roce 2000 vybojovala stříbrnou medaili na halovém ME v belgickém Gentu, kde ve finále prohrála o tři setiny se svojí krajankou Světlanou Pospelovovou. Bronz zde mj. získala Helena Fuchsová.  Je dvojnásobnou halovou mistryní světa v běhu na 400 metrů. První titul získala na šampionátu v roce 2003 v Birminghamu. V témže roce doběhla na světovém šampionátu v Paříži ve finále na čtvrtém místě jako nejlepší z Evropanek. V roce 2004 obhájila titul na halovém MS v Budapešti a na letní olympiádě v Athénách 2004 se umístila ve finále čtvrtky na osmém místě.  V roce 2005 získala na světové letní univerziádě v tureckém İzmiru zlatou medaili. V roce 2008 doběhla na halovém MS ve Valencii na druhém místě v čase 51,10 s.  18. února 2004 zaběhla v Moskvě třetí nejrychlejší čtvrtku celé historie, časomíra v cíli se zastavila na hodnotě 49,68 s. Čtvrtku v hale zaběhla rychleji jen Jarmila Kratochvílová v roce 1982 (49,59 s) a 1981 (49,64 s).

Natalja Viktorovna Nazarovová (; * 26. května 1979, Moskva) je ruská atletka, jejíž specializací je hladká čtvrtka a štafetové běhy.

Natalja Wiktorowna Nasarowa (, engl. Transkription "Natalya Nazarova"; * 26. Mai 1979 in Moskau) ist eine ehemalige russische Leichtathletin. Seit 1999 lief sie in der russischen 4-mal-400-Meter-Staffel, gewann aber auch allein im 400-Meter-Lauf internationale Medaillen. Mit insgesamt sechs Weltmeistertiteln in der Halle gehört sie zu den erfolgreichsten Athletinnen überhaupt.


Život a kariéra.

V roce 1976 natáčel režisér Oldřich Lipský známou komedii "Marečku, podejte mi pero!" Potřeboval dětského herce pro jeden malý záběr: Malý školák vejde do třídy a podá učiteli chemie vzkaz od ředitele školy. Dětský herec, kterého sehnala produkce, ale onemocněl a režisér Lipský se obrátil na svůj štáb: „Pokud někdo znáte malého kluka, který dokáže říct tři věty a neroztřese se před kamerou, přiveďte ho“. Přihlásil se Tomášův strýc, který ve štábu pracoval jako rekvizitář. Příštího dne přivedl svého synovce Tomáše Holého, bylo mu tehdy jen 7 let. Tomáš nejenom, že dokázal říct své tři věty a neroztřásl se před kamerou, ale dodal záběru tu správnou náladu – starý profesor se náležitě upatlal Tomášovým bonbónem a pak se přilepil k papírovému lístku se vzkazem."" Navíc si dokázal během jediného dne získat sympatie celého štábu.  Není divu, že Oldřich Lipský na malého Tomáše nezapomněl. Obsadil ho do svého dalšího filmu, hudební komedie pro děti "Ať žijí duchové!" Role sice nebyla velká, ale žádný divák ji nemohl přehlédnout, protože Vašek měl několik výrazných projevů, které jsou snadno postřehnutelné a natolik výrazné, že si je většina diváků zapamatuje a zařadí si je mezi „hlášky“ tohoto filmu.  Koncem stejného roku hledala režisérka Marie Poledňáková malého herce pro svůj nový film "Jak vytrhnout velrybě stoličku" (1977). Konkurzu se tehdy zúčastnilo asi 160 dětí a zase pomohla náhoda. Tomáš nebyl nijak přehnaně hezký, odstávaly mu uši, paní režisérka si ho moc nevšímala a málem tak připravila národ o rozeného baviče. Když zkouška končila, najednou se rozlétly dveře a Tomáš se vrátil. Nemluvil, jen gestem naznačil, že si tam zapomněl čepici a zašklebil se na paní režisérku. Ta si ho pozvala na užší kamerové zkoušky. Všechny děti dorazily v pořádku, jen Tomáš byl mokrý od sněhu tak, že ho dvě asistentky musely sušit. Na kamerových zkouškách bylo asi 12 kluků, kteří prošli užším výběrem konkurzu a také filmoví rodiče František Němec a Jana Preissová. Marie Poledňáková s každým z dětí natočila zkušební záběr a pak se zeptala „rodičů“, kterého kluka by si přáli. Oba si jednohlasně vybrali Tomáše Holého. S dospělými herci mluvil úplně přirozeně, jako by to byli kamarádi ze třídy. Když jej přivedli do rozpaků, tak se začal plést, třeba „oženit se“ a „vdát se“ a vzápětí se opravoval. Marie Poledňáková nezatěžovala dětské herce nějakými zbytečnostmi ve scénáři. Nemuseli se učit texty, jenom jim řekla o čem záběr je. Tomáš měl privilegium, že se nemusel striktně držet scénáře. Stačilo jí, když zahrál požadovanou situaci tak, jak to cítil on sám. Příkladem takového záběru je například obalování řízků pro školníka. To opravdu ve scénáři nebylo – je to Tomášova vlastní improvizace na dané téma. Stejně tak slavný záběr s puntíkovaným šátkem a bolavým zubem. Tomáš se během natáčení v Krkonoších doslova zamiloval do svého filmového tatínka Františka Němce. Po návratu z hor následoval jako první právě záběr se šátkem. Marie Poledňáková napovídala Tomášovi, že František Němec je podrazák, který se na něj vykašlal. Takže Tomáš se opravdu rozzlobil a začal skutečně trucovat. Ne ovšem na filmového tátu, ale na paní režisérku.  Pokračování "Jak dostat tatínka do polepšovny" (1978) vlastně vyprovokoval sám štáb. V závěru natáčení celý štáb fantazíroval o tom, jak by se příběh rozdělené a znovu spojené rodiny mohl dále vyvíjet. Marie Poledňáková zvedla vhozenou rukavici a za necelý rok napsala další scénář.  Filmoví pedagogové se často dívají na dětské herectví s úsměvem a za pravé herectví ho nepovažují. Říkají, že dítě vlastně hraje jen samo sebe. V případě Tomáše Holého to určitě neplatí. „Většinu záběrů zahrál na první dobrou klapku. Hrálo se mi s ním lépe než s většinou mých dospělých kolegů z divadla,“ řekla po letech filmová maminka Jana Preissová. Marie Poledňáková zase vzpomíná: „Občas se rozesmál uprostřed záběru a měl různé kouzelné brepty a přesmyčky, ale jinak moc záběrů nezkazil. Tomáš byl velmi pozorný a často se zajímal o skladbu záběru, jak bude vypadat. Někdy trval na tom nejdřív vidět záběr ve hledáčku kamery, jestli je to detail nebo celek a pak se teprve postavil před kameru.“ Však také některé jeho brepty ve filmu záměrně zachovala. Jindy se zase ptal: „Bude se to točit vcelku nebo střihem?“ což znamená, zda se nějaká sekvence, například rozhovor, bude točit s jedním nastavením kamery a nebo jestli se bude prostřihávat střídavě na všechny hovořící. Výraz „točit střihem“ mezi českými filmaři zdomácněl a používají ho dodnes. Tomáš rád bavil celý štáb, během cesty na natáčení seděl v autobusu na sedadle pro průvodce, celou cestu nedal mikrofon z ruky a dělal rádio. Nikdy neodmítnul podepsat fotografii fanouškům.  Přestože byl úspěšným a oblíbeným dětským hercem, rozhodl se, že se herectví nechce v budoucnu věnovat. „Představa, že jednou budu neúspěšným hercem je nesnesitelná,“ řekl, když mu bylo 13 let a ukončil filmovou kariéru. Důvody pro jeho rozhodnutí ukončit kariéru, které nejspíš primárně učinil již v 11 letech"" (poté již jen dokončil nasmlouvané filmové a seriálové projekty), mohou být však i jiné, nebo jich může být více.""  Filmy „Velryba“ a „Polepšovna“ měly rekordní sledovanost a byly úspěšné i v dalších 38 zemích světa.  Po natočení svého posledního českého filmu "Prázdniny pro psa" (1980) a ukončení kariéry se Tomáš věnoval také westernovému ježdění na koni. Na ranči U Zlámané podkovy trávil pak každé prázdniny a koním dal přednost před cestou k moři.  Během natáčení tohoto filmu Tomáš také zachránil život své mladší kolegyni Monice Kvasničkové. Během natáčení jsme bydleli na ubytovně Rybářského svazu pod Karlštejnem. Odtud nás každý den vozili autobusem na různá filmová místa. Bylo to u řeky a bylo tam moc hezky. Jednou kluci vyrazili na splav. Já, jak jsem říkala, jsem byla taková holka, která si rozuměla spíš s kluky než s panenkami. Pořád jsem lezla po stromech a tak. Tak jsem přece nemohla stát stranou a šla jsem s nimi. Když jsem byla v půlce, tak jsem se rozhlédla. Uvědomila jsem si, jak je to na obě strany daleko a dostala trochu strach. Vtom mi ujela noha a byla jsem tam. Ono se to nezdá, ale v té prohlubni pod splavem je docela silný proud. A já byla tehdy taková hubená. Když to nešlo ven, tak jsem se jen schoulila a čekala, co bude. Zrovna, když jsem přemýšlela o tom, že se asi utopím, objevil se stín. A pak najednou hup, stín dostal konkrétní podobu a jméno. Tomáš Holý tam skočil a vytáhnul mě. On byl hrozně hodný člověk. Ve dvanácti letech sám riskoval svůj život, aby zachránil ten můj.  Tomáš si i v dospělosti uchoval řadu svých povahových vlastností, které jsou tak dobře známy z jeho filmů. Miloval humor, jednou například přemluvil tramvajáka, aby mu za jednu korunu prodal tramvaj, aby kamarádi nemuseli na konečné vystoupit. O jeho skutečné povaze nejlépe vypovídá následující historka: Když se po sametové revoluci otevřely hranice, vybral peníze za své dětské filmové honoráře, které mu rodiče střádali a dal je svému strýci Janovi, který ho kdysi přivedl k filmu, aby mohl vidět vytouženou Ameriku...""  Posledních přibližně šest měsíců Tomášova života byla jeho přítelkyní tehdy začínající zpěvačka Lucie Bílá.""  V roce 2006 se Tomáš stal držitelem vůbec první hvězdy na zlínském chodníku slávy. V roce 2013 o něm natočila Česká televize dokument s názvem "Malá hvězda nezapadá".  V roce 2017 Tomášův spolužák Ota Kars napsal na podnět Tomášova tatínka biografii "Jmenuju se Tomáš"."" Kniha získala cenu čtenářů na Magnesia Litera 2018 a cenu čtenářů na Český bestseller za rok 2017. Kniha obsahuje kompletní seznam i popis všech Tomášových rolí, míst kde se natáčelo apod., ale především řadu nových, či upřesněných a vždy ověřených faktů o celém životě Tomáše Holého. Ke knize svými svědectvími a rozhovory s autorem přispělo více než 26 Tomášových nejbližších z různých období jeho života, včetně tatínka Tomáše pana Václava Holého, či z těch nejznámějších např. Lucie Bílá. Kniha "Jmenuju se Tomáš " obsahuje také velmi rozsáhlou obrazovou přílohou plnou osobních i filmových fotografií, dokumentů a dalšího, které poskytla řada lidí, především pak tatínek Václav Holý a sám autor. Přesto, že kniha vyšla až 26.10.2017, stala se jednou z nejprodávanějších českých knih toho roku. I to dokazuje stálou oblíbenost Tomáše Holého.  V roce 2019 napsal Tomáš Franke knihu "Tomáš Holý – Jak jsem točil filmy". Je to podrobný průvodce Tomášovou filmovou kariérou, včetně míst natáčení a vzpomínek pamětníků.

Úmrtí.

Po absolvování gymnázia začal studovat práva, ale jeho život 9 dní před 22. narozeninami tragicky ukončila autonehoda na silnici mezi severočeskými obcemi Kytlice a Polevsko.  Nehoda a její okolnosti jsou popsány podrobně a přesně dle očitých svědků, kamarádů i spolujezdce, který s Tomášem při nehodě jel ve voze, v knize "Jmenuju se Tomáš" od Oty Karse, Tomášova kamaráda a člověka, který osobně mluvil s velkou částí těch, kteří s Tomášem v ten večer byli a později ho i po nehodě vyprošťovali. V každém případě je nepochybné, že Tomáš před jízdou pil, za dobu cca dvou hodin, kdy seděli s kamarády v hospodě v Polevsku, kousek od chalupy jednoho z Tomášových přátel, vypil prokazatelně několik piv. Poté se jel ještě s jedním kamarádem projet. Nakonec se rozhodli k návratu zpět a havarovali s vozem asi 500 metrů od hospody. Tomáš byl na místě mrtev, většina z těch, co ho dostali ven z vozu, si to však nemyslela, a proto ho odvezli s pomocí kolem náhodně jedoucího vozu do Nového Boru, kde lékař konstatoval smrt.  Tomáš v žádném případě nebyl nikdy částí zlaté mládeže, která údajně v okolí na diskotékách často řádila, jak tvrdí některá média dodnes. V okamžiku nehody ale nebyl bez vlivu alkoholu, jak tvrdí zase jeho nekritičtí obdivovatelé. Byl to normální kluk, který udělal v té době dost běžnou chybu, za kterou ale oproti většině zaplatil svým životem.  Další příčiny nehody je možné také hledat především v povětrnostní situaci v kombinaci s vlastnostmi vozu. Silnice má v okolí nehody značný sklon, kolem 14 procent, tedy stejně jako například pražská ulice U Rajské zahrady, která je známá z filmů "Vrchní, prchni" a "Prázdniny pro psa". Samotná zatáčka je poměrně prudká. Přes den panovaly tehdy teploty mírně nad nulou a z kopce tekla voda z tajícího sněhu. Po setmění klesla teplota těsně pod bod mrazu a vytvořila se hladká ledovka. Tomáš pravděpodobně chtěl při jízdě dolů ze svahu před zatáčkou přibrzdit a dostal přetáčivý smyk, kterým byly vozy Škoda 120 proslulé. V roce 2015 na místě tragického úrazu mu nechal Hynek Charous z Brna postavit pomník.  Po smrti maminky Tomáše, Marie Holé, nechal tatínek Václav Holý v roce 2017 vytvořit veřejně přístupný hrob svého syna, Tomáše Holého. Hrob se nachází v Klecanech.

Tomáš Holý (17. března 1968 Praha – 8. března 1990 Polevsko) byl český dětský herec. Byl nejznámější českou dětskou filmovou hvězdou své doby. Na filmovém festivalu v Monte-Carlu v roce 1979 jej porota nazvala nejlepším dětským hercem od dob Shirley Templové.

Tomáš Holý (* 17. März 1968 in Prag; † 8. März 1990 in Polevsko; auch "Thomas Holy" geschrieben) war ein tschechoslowakischer Schauspieler und Kinderstar.


Historie vzniku.

První vejce objednal roku 1885 car Alexandr III. jako dar pro svou ženu, carevnu Marii Fjodorovnu k 20. výročí jejich zasnoubení a až do konce svého života († 1894) své manželce každý rok u příležitosti velikonoc věnoval další takový klenot. Jeho syn Mikuláš II. v otcem započaté tradici pokračoval s tím, že obdarovával jak svou matku, tak svou manželku. Každé další vejce bylo pro dárce i obdarovaného překvapením. Z období rusko-japonské války v letech 1904–1905 nejsou známy identifikovatelné exempláře. Poslední dvě vejce z roku 1917 se již v důsledku dramatických převratných událostí Ruské revoluce k carské rodině nedostala, protože byla dokončena až po její internaci a následné popravě.  Sedm vajec si objednal majitel zlatých dolů Alexander Kelch z Moskvy, který již po roce 1905 přišel o veškerý majetek. Po jednom vejci koupili mj. anglická vévodkyně z Marlborough, ruský kníže Jusupov, bankéř Rothschild a petrolejářský magnát švédského původu Emmanuel Nobel.  Brzy po roce 1917 byl větší počet Fabergého vajec z carských a jiných sbírek odvezen z Ruska. V roce 1927 bylo několik vajec z finančních důvodů na Stalinův příkaz prodáno do ciziny a dostalo se do majetku soukromých osob. První sbírku vajec i jiných Fabergého klenotů po druhé světové válce shromáždil americký tiskový magnát Malcolm S. Forbes; sbírku po Forbesově smrti jeho dědicové nabídli do aukce a již v únoru 2004 ji koupil ruský oligarcha Viktor Vekselberg; v současnosti jsou nejatraktivnějšími exponáty Vekselbergem založeného Muzea Fabergé v Petrohradu. Další z těchto vajec byla v posledních letech vydražena za vysoké částky v různých aukcích, zejména v londýnské aukční síni Sotheby's.  Historikům umění jsou známi majitelé či známo místo uložení 43 vajec. K nim patří kromě objektů ve Vekselbergově majetku dále mj. deset vajec uložených v klenotnici Moskevského kremlu (Oružejnaja palata). Tři vejce jsou v uměleckých sbírkách britské královské rodiny ("Royal Collection") v Londýně, kam se dostala jako dary Alexandře Dánské (v letech 1901–1910 britská královna), sestře Marie Fjodorovny, matky cara Mikuláše II.  Fabergého vejce jsou (až na výjimku – „Vojenské ocelové vejce“) zhotovena zásadně ze zlata, drahých kamenů nejvyšší gemologické kvality a jiných drahocenných materiálů (slonovina, perleť) s využitím technik pestrobarevného opakního či translucidního emailu a gravírování. Každé z vajec je otevírací a každé skrývá jiné překvapení. Některá jsou pojízdná na kolečkách, jiná se dají rozebrat, jedno v sobě ukrývá lokomotivu, několik jich má vyklápěcí stojánky na portrétní miniatury členů rodiny cara Mikuláše II. Některá vejce v sobě skrývají důmyslný mechanismus pro pohyb, figurku nebo stavbu. Pro svou vysokou uměleckou hodnotu, špičkovou kvalitu výroby, důmyslné technické řešení a vysokou cenu použitých materiálů patří tato šperková vejce k nejvzácnějším klenotům na světě a dodnes jsou celosvětově uznávána jako symbol klenotnického umění doby historismu a synonymum luxusu.

Napodobeniny a padělky.

Brzy po ukončení původní výroby, již ve 20. letech 20. století se začaly šířit padělky vajec i jejich miniaturní napodobeniny. Nepřehlednosti situace nahrávali Fabergého synové, kteří se pokoušeli uspokojit trh. Druhá velká vlna padělatelství i s perfektními puncy nastala počátkem 21. století s nástupem 3D skenování do klenotnictví.

Fabergého vejce jsou zlaté klenoty ve tvaru velikonočního vejce, které vytvořil ruský zlatník a klenotník Carl Fabergé z rodiny původem hugenotských uprchlíků z Německa a jeho spolupracovníci (zlatníci a glyptici) v původně rodinné klenotnické dílně v Petrohradu v období let 1885–1917.

Als Fabergé-Eier werden Schmuckgegenstände in Form von Ostereiern bezeichnet, die zwischen 1885 und 1917 in der Werkstatt von Peter Carl Fabergé in Sankt Petersburg angefertigt wurden. Dabei wird unterschieden zwischen Prunkeiern, die im Auftrag des Zaren hergestellt wurden "(kaiserliche)," und solchen als Auftragsarbeiten von Personen, die es dem Zaren gleichtun wollten – wie dem Goldminenbesitzer Alexander Kelch, Beatrice Ephrussi, geborene Rothschild, dem Duke of Marlborough, dem Ölmagnaten Emanuel Nobel oder Prinz Felix Sumarokow-Elston. Damals wie heute sind die Fabergé-Eier ein Inbegriff höchster Goldschmiedekunst und ein Symbol für Luxus.


Rozšíření.

Rostliny tohoto druhu se vyskytují pouze v Evropě, kde rostou mimo Britských ostrovů, Portugalska, Španělska a jižních částí Itálie a Řecka. V České republice je nejrozšířenější na Moravě, a to zhruba v pásu od Znojma po Ostravu, který zahrnuje východní okraje českého masívu a západní okraje Karpat. Jinde se vyskytuje jen tu a tam, v rozsáhlých územích chybí zcela.

Ekologie.

Rostlina stinných a vlhkých míst rostoucí v půdě bohaté na živiny. Vyskytuje se v lužních lesích, hájích, řídkých křovinách, zastíněných příkopech i okolo potoků. Má ráda vápenaté půdy hlinité, jílovité i slínovité. Vyrůstá a kvete záhy na jaře, dokud se stromy ještě neoděly listím; pro svůj počáteční vývoj potřebuje dostatek slunečního svitu.

Popis.

Vytrvalá bylina s lodyhou vysokou 10 až 30 cm, která vyrůstá z velké, kulovité a plné hlízy uložené hluboko pod povrchem. Přímá lodyha má u báze objímavý, šupinovitý list s celistvým okrajem, z jeho paždí někdy roste další slabá lodyha. Výše na lodyze vyrůstají dva až tři dlouze řapíkaté, v obryse trojúhelníkovité listy, které mají dvakrát trojčetně dělenou čepel s obvejčitými a tupými lístky. Její druhové jméno „plná“ je odvozeno od její hlízy, která není dutá.  Květenství je vzpřímený hrozen tvořený pěti až dvaceti stopkatými květy s podlouhlými, vejčitými listeny dlanitě členěnými do tři až šesti úkrojků. Oboupohlavné květy, připomínající pyskaté, mají drobný dvoulistý, brzy opadavý kalich a čtyřplátečnou korunu. Fialovočervené korunní plátky rostou ve dvou kruzích, horní plátek vnějšího kruhu je prodloužen v zahnutou ostruhu a spodní je rozšířen a sklopen dolů. Plátky vnitřního kruhu jsou sobě podobné, vespod srostlé a uzavírají mezi sebou čnělku a šest tyčinek srostlých do dvou sloupečků, z jednoho prýští nektar stékající do ostruhy. Svrchní dvouplodolistový semeník má dlouhou a ohnutou čnělku s terčovitou bliznou. Květy opylí hmyz pouze pylem z cizího květu.  Plody jsou nepukavé, podlouhle kopinaté, jednopouzdré tobolky na dlouhých stopkách. Jsou protažené v přímý či mírně zahnutý zobáček, obsahují semena s masíčkem. V přírodě se rostliny do blízkého okolí rozšiřují jak rozrůstáním hlíz, tak i semeny roznášenými mravenci.

Možnost záměny.

Dymnivku plnou je možno zaměnit za dymnivku nízkou nebo dymnivku bobovitou, od kterých se odlišuje svým květenstvím, které není ani za plodů převislé. Od dymnivky duté se zase liší dělenými listeny v květenství.

Význam.

Celá rostlina, nejvíce však hlíza, obsahuje spoustu alkaloidů, které po požití působí na nervovou soustavu a mohou ve větší dávce způsobit snížení pohyblivosti až katalepsii svalstva. V minulosti ji bylo užíváno k léčbě nervových chorob, tišení bolesti, zmírnění křečí, snižování krevního tlaku a tlumení činnosti střev. V současnosti se již pro rizika možných následků pravděpodobně nepoužívá.  Pro své květy, růst na zastíněných místech a nenáročnost při pěstování se dymnivky plné vysazují na stinná stanoviště do parků a větších zahrad, kde časem vytvoří hustý pokryv z jara intenzivně kvetoucí. Často se vysazuje oranžově kvetoucí kultivar 'George Baker'. V zahradnické praxi se druh rozmnožuje dělením trsů a to brzy po odkvětu.

Taxonomie.

Dymnivka plná je variabilním druhem a v Evropě vyrůstá ve čtyřech poddruzích: V České republice se vyskytuje pouze prvý, nominátní poddruh dymnivka plná pravá.

Dymnivka plná ("Corydalis solida") je nízká, vytrvalá, fialovočerveně kvetoucí bylina stinných a vlhkých míst. Je jedním z mnoha druhů širokého rodu dymnivka. Počty stanovišť s výskytem dymnivky plné ve volné přírodě v Česku postupně klesají, rostlina je proto z hlediska ohrožení zařazena do kategorie C4, mezi druhy vyžadující si další pozornost.

Der Gefingerte Lerchensporn ("Corydalis solida", Syn.: "Corydalis bulbosa"), auch Finger-Lerchensporn, Vollwurz-Lerchensporn oder Fester Lerchensporn genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Lerchensporne ("Corydalis") in der Unterfamilie der Erdrauchgewächse (Fumarioideae) innerhalb der Familie der Mohngewächse (Papaveraceae). Sie ist in Eurasien verbreitet.


Historie.

Několik set let byly vlivy vesmírného počasí zaznamenávány, ale tehdejší astronomové si tyto jevy nedokázali nijak vysvětlit.

Objevení.

V roce 1724 George Graham uvedl, že střelka magnetického kompasu se pravidelně odkláněla od severního magnetického pólu v průběhu každého dne. Tento účinek byl v roce 1882 nakonec Balfourem Stewartem připsán elektrickým proudům v ionosféře a magnetosféře. Roku 1889 to potvrdil Arthur Schuster.  V roce 1852 britský astronom Edward Sabine zjistil, že pravděpodobnost výskytu magnetických bouří na Zemi koreluje s počtem slunečních skvrn, což ukazuje na novou interakci mezi Sluncem a Zemí. V roce 1859 velká magnetická bouře způsobila oslnivé polární záře a narušení globálního telegrafního systému. Richard Carrington správně spojil bouři se sluneční erupcí, kterou pozoroval den předtím v blízkosti velké skupiny slunečních skvrn – tak prokázal, že některé sluneční činnosti mohou ovlivnit dění na Zemi (viz Sluneční bouře v roce 1859, rovněž známá jako Carringtonova událost).  Kristian Birkeland vysvětlil příčiny polární záře vytvořením umělé polární záře ve své laboratoři a předpověděl tím i existenci později objeveného slunečního větru. Zavedením rádiového vysílání se zjistilo, že dochází k periodám silných poruch a hluku během vysílání. Silné narušení radiového signálu během velké sluneční erupce v roce 1942 vedlo k objevu tzv. solárních rádiových bouří (rádiových vln, které pokrývají široký frekvenční rozsah vytvořený sluneční erupcí), což je další aspekt kosmického počasí.

Dvacáté století.

Ve 20. století se zájem o zkoumání kosmického počasí mezi astronomy rozšířil, protože vojenské a komerční systémy (např. rádia, vysílačky, později i televize a mobilní signál) začaly záviset na systémech ovlivňovaných právě vesmírným počasím. Například komunikační satelity se staly důležitou součástí globálního obchodování. Začaly se využívat meteorologické družice k poskytování informací o počasí na Zemi. Signály ze satelitů globálního pozičního systému (GPS) se začaly používat v široké škále různých softwarů.  Mezinárodní geofyzikální rok (IGY) rozšířil výzkum kosmického počasí. Pozemní data získaná během IGY ukázala, že polární záře se vyskytovala v tzv. "aurorálním oválu", trvalé oblasti luminiscence, 15 až 25 stupňů zeměpisné šířky od magnetických pólů. V roce 1958 objevila vesmírná sonda Explorer I Van Allenovy pásy. V lednu 1959 sovětský satelit Luna 1 jako první přímo pozoroval sluneční vítr a změřil jeho sílu.  V roce 1969 sonda Explorer 40 provedla první přímé pozorování elektrického pole působícího na zemskou ionosféru slunečním větrem.  Termín „vesmírné počasí“ se objevil koncem padesátých let, kdy lidé začali zkoumat vesmír a posílali do kosmu družice, jež zkoumaly zdejší prostor. Termín získal popularitu v devadesátých letech spolu s vírou, že právě vesmírné počasí má vliv na dění na Zemi a vyžadoval tedy rozsáhlejší výzkum.

Jevy ovlivňující vesmírné počasí.

Ve sluneční soustavě je vesmírné počasí ovlivňováno slunečním větrem a meziplanetárním magnetickým polem (MMF) neseným sluneční větrnou plazmou. S vesmírným počasím souvisí řada fyzikálních jevů, včetně geomagnetických bouří, elektrizace Van Allenových radiačních pásů, poruchy v ionosféře a scintilace družicového rádiového signálu, polární záře. Koronální výrony hmoty jsou také důležitými hnacími silami vesmírného počasí, protože mohou stlačit magnetosféru a spouštět geomagnetické bouře. Solární energetické částice urychlené odhazováním koronální hmoty nebo sluneční erupcí můžou spustit uvolnění solárních částic do meziplanetárního prostoru, což je nebezpečný typ vesmírného počasí a to hlavně pro kosmonauty, protože může poškodit elektroniku na palubě kosmické lodi a ohrožuje životy astronautů.

Důsledky vesmírného počasí.

Elektronika kosmických lodí.

Některé poruchy vesmírných lodí lze přímo připsat na svědomí vesmírnému počasí. Například ke 46 ze 70 poruch hlášených v roce 2003 došlo během geomagnetické bouře v říjnu 2003. Nejběžnější nepříznivý důsledek vesmírného počasí na kosmickou loď je ozáření lodi radioaktivním ionizujícím zářením.  Záření (částice s vysokou energií) prochází vnějším obalem kosmické lodi a následně do řídících a jiných elektronických systémů. Ve většině případů záření způsobuje výpadek radiového signálu, který kosmonauti využívají ke komunikaci s řídícím centem na Zemi. V méně častých, ale i tak obvyklých případech, záření zničí část elektronického vybavení.

Změny na oběžné dráze kosmické lodi.

Oběžné dráhy kosmických lodí na nízké oběžné dráze Země upadají do stále nižších výšek kvůli odporu způsobenému třením mezi povrchem kosmické lodi a vnější vrstvou zemské atmosféry (známou jako termosféra a exosféra). Kosmická loď na nízké oběžné dráze může nakonec ve výsledku spadnout z oběžné dráhy směrem k zemskému povrchu. Mnoho kosmických lodí vypuštěných v posledních několika desetiletích má schopnost vypálit malou raketu, aby loď měla možnost mírně korigovat svou oběžnou dráhu. Raketa může zvýšit výšku, aby prodloužila životnost lodě, nasměrovat loď na určité místo, nebo odklonit loď tak, aby se zabránilo případnému střetu s jinými tělesy. Takové manévry vyžadují přesnou informaci o oběžné dráze dané lodi. Geomagnetická bouře může způsobit změnu oběžné dráhy během několika dní, k níž by jinak přirozeně došlo během roku nebo více. Geomagnetická bouře přidává teplo do termosféry, což způsobuje, že se termosféra rozšiřuje a stoupá, čímž se zvyšuje tlak na kosmickou loď.  Satelitní srážka mezi Iridiem 33 a Cosmos 2251 v roce 2009 prokázala důležitost znát přesné informace o objektech na oběžné dráze.

Lidé ve vesmíru.

Ionizující záření má na lidské tělo stejně škodlivé účinky, ať už je zdrojem záření rentgenový lékařský přístroj, jaderná elektrárna nebo záření z vesmíru. Stupeň škodlivosti účinku závisí na délce (jak dlouhou dobu bylo tělo záření vystaveno) a energetické síle záření. Stále přítomné radiační Van Allenovy pásy sahají až do oblasti, kde se pohybuje většina vesmírných lodí, ale síla působení je za normálních podmínek v přijatelném limitu, tak aby pro člověka nebyla příliš nebezpečná. Během některých extrémních projevů vesmírného počasí se ale síla může podstatně zvětšit. Mezinárodní vesmírná stanice (ISS) má proti takovémuto záření ochranu, která může udržet hustotu záření v bezpečných mezích. Pro posádku raketoplánu by taková událost vyžadovala okamžité ukončení mise a neprodlený návrat na Zemi.

Pozemní systémy.

Signály kosmických lodí.

Ionosféra ohýbá rádiové vlny stejným způsobem, jakým voda ohýbá viditelné světlo. Pokud je prostředí, kterým se takové vlny pohybují, narušeno, světelný obraz nebo rádiové informace mohou být silně poškozené. Stupeň zkreslení (scintilace) rádiové vlny při průchodu ionosférou závisí na frekvenci signálu. U rádiového signálu v pásmu VHF (30 až 300 MHz) může dojít ke zkreslení, ale není to obvyklé. Rádiové signály v pásmu UHF (300 MHz až 3 GHz) prochází narušenou ionosférou a přijímač je nemusí být schopen správně rozluštit. GPS používá frekvence 1575,42 MHz a 1227,6 MHz (L2). Zde hrozí zkreslení informací a to také způsobuje, že se pomocí GPS nikdy nedá udat naprosto přesná poloha. Odchylka je většinou v řádu několika metrů. Při extrémních projevech kosmického počasí může dojít k posunutí narušené polární ionosféry o 10 ° až 30 ° zeměpisné šířky směrem k rovníku a způsobit střední ionosférické gradienty. To může mít výrazný vliv na zkreslení GPS signálu.

Lidé v komerčních letadlech.

Magnetosféra vede částice kosmického záření a sluneční energie k polárnímu kruhu, zatímco částice s vysokým elektrickým nábojem vstupují do mezosféry, stratosféry a troposféry. Tyto částice na vrcholu atmosféry rozbíjí atomy a molekuly a vytvářejí škodlivé nízkoenergetické částice, které pronikají hluboko do atmosféry a vytvářejí měřitelnou radiaci. Všechna letadla, jež létají ve výšce nad 8 km (26 200 stop) je těmto částicím vystavena. Síla dávky je větší v polárních oblastech než v rovníkových oblastech. Mnoho komerčních letadel letí nad polární oblastí. Pokud událost ve vesmíru způsobí, že ozáření překročí bezpečnou úroveň stanovenou leteckými úřady, je letová dráha letadla odkloněna.  Nejvýznamnějším zdravotním následkem způsobeným ionizujícím zářením je rakovina. Diagnóza rakoviny u pilota mívá významný dopad na jeho leteckou kariéru a může ho dočasně nebo trvale „uzemnit“. Pro zmírnění tohoto statistického rizika byly vypracovány mezinárodní pokyny Mezinárodní komise pro radiační ochranu.  Měření radiačního rozsahu ve výškách pohybu komerčních letadel (přibližně 8 km) byly historicky změřeny nástroji, které zaznamenávají data, jež jsou následně zpracována vědci na Zemi. Systém měření radiačního záření na palubě letadel (ARMAS) byl vyvinut americkou vládní agenturou NASA. ARMAS změřil od roku 2013 řádově stovky letů a poslal data na Zemi prostřednictvím satelitního spojení Iridium.

Vesmírné počasí (či kosmické počasí) je termín, jímž se označují různé jevy ve vesmíru (polární záře, sluneční erupce atd.), které ovlivňují dění na Zemi, nebo ve sluneční soustavě. Jako vesmírné počasí se označují i aktuální podmínky v magnetosféře, ionosféře, termosféře a exosféře. Vesmírným počasím se zabývá jisté odvětví astrofyziky a aeronomie. Tyto jevy nelze spojovat s pozemským počasím atmosféry Země (troposféry a stratosféry).

Der Begriff Weltraumwetter ist analog zu irdischen atmosphärischen Wetterphänomenen definiert und beschreibt Veränderungen des interplanetaren und interstellaren Mediums, die speziell im erdnahen Bereich der Magnetosphäre (bis 50.000 km Abstand zur Erde) wahrgenommen werden. Hauptsächliche Ursachen sind der Sonnenwind und die galaktische kosmische Strahlung der Milchstraße. Durch diese Einflüsse wird der Van-Allen-Strahlungsgürtel beeinflusst und es gelangen in unregelmäßigen Abständen verstärkt Materie, Teilchen- und Strahlungsströme in das Umfeld der Erde. Diese beeinflussen damit die irdische Magnetosphäre, Ionosphäre und Erdatmosphäre.


Klubová kariéra.

Leeds United.

Milner se poprvé objevil na hřišti v dresu Leedsu v listopadu 2002 v zápase proti West Ham United FC. V té době byl díky tomuto střídání druhým nejmladším hráčem, který kdy nastoupil v Premier League. 26. prosince téhož roku se stal nejmladším střelcem Premier League, když dal gól při výhře 2:1 nad Sunderlandem. Kvůli finančním potížím klubu jej byl Leeds nucen prodat do Newcastlu za částku kolem 3,6 miliónu liber.

Newcastle United.

James vstřelil svůj premiérový gól za Newcastle již v předsezónní přípravě v létě 2004. Svůj první soutěžní gól za klub vstřelil v zápase proti Middlesbrough FC 18. srpna 2004. Milner se pomalu v Newcastlu dostával do tempa, ale poté přišlo odvolání manažera Bobbyho Robsona, kterého nahradil Graeme Souness. Ten Milnerovi nedával tolik příležitostí a po koupi Nolberta Solana z Aston Villy odešel Milner na hostování právě do birminghamského celku.

Aston Villa (hostování).

James přišel do Aston Villy na začátku sezóny 2005/06 a svůj debut si odbyl v zápase proti West Hamu 12. září 2005. Tehdejší manažer Villans David O'Leary se z Milnerova příchodu do týmu těšil a v průběhu sezóny naznačil, že by jej v klubu rád měl natrvalo. Aston Villa i Newcastle, v sezóně prošli změnou manažerů. Novým manažerem Villy se stal Martin O'Neill a vedení Newcastlu se ujal Glenn Roeder. I přes zájem O'Neilla o Milnera se však nakonec Newcastle s Aston Villou nedohodl, a i když už přestup vypadal být hotov, povolal jej z hostování zpět.

Newcastle United.

Nový manažer Glenn Roeder dával Milnerovi mnohem více prostoru, nastupoval takřka v každém zápase v základní sestavě. Chválil jej také za jeho přístup v tréninku. Na konci sezóny 2006/07 podepsal James v Newcastlu smlouvu do roku 2011, když vedení klubu převzal Sam Allardyce. V říjnu 2007 vstřelil jubilejní 500. domácí gól Newcastlu v Premier League.  Sezónu 2008/09 sice začal v dresu Newcastlu a dokonce dal gól v zápase Carling Cupu proti Coventry City FC, nicméně po něm bylo zveřejněno, že v předchozím týdnu předal klubu písemnou žádost o přestup.

Aston Villa.

James podepsal v Aston Ville čtyřletou smlouvu 29. srpna 2008, dva dny před koncem letního přestupového období pro anglické kluby. Částka za přestup byla údajně 12 miliónů liber. První gól v Premier League ve svém druhém působení v Aston Ville přišel 17. ledna 2009 v zápase proti Sunderlandu. Díky svým výkonům v dresu Villans si vysloužil také pozvánku do reprezentace od manažera Fabia Capella.  19. května přišla nabídka na 20 miliónů liber za Milnerovy služby z Manchesteru City, tu však manažer Martin O'Neill odmítl. 22. července řekl, že Milner naznačil, že by do týmu City chtěl odejít, ale stane se to, pouze pokud City splní finanční požadavky Aston Villy.

Manchester City.

17. srpna 2010 se kluby dohodly na přestupu v údajné hodnotě 24 miliónů liber a opačným směrem putoval Stephen Ireland. Milner během svého debutu v zápase proti Liverpoolu 23. srpna 2010 připravil gólovou přihrávku pro svého bývalého spoluhráče z Aston Villy Garetha Barryho. První soutěžní gól za Manchester City vstřelil v lednovém zápase FA Cupu proti Leicester City FC, který skončil 2:2. První gól v Premier League přišel v zápase proti Evertonu v září 2011, který Citizens vyhráli 2:0. S klubem vyhrál dvakrát Premier League (2011/12 a 2013/14).

Liverpool FC.

V červnu 2015 se dohodl na přestupu do Liverpool FC, přišel po vypršení smlouvy jako volný hráč (zadarmo).

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Anglie debutoval 12. 8. 2009 v přátelském utkání v Amsterdamu proti týmu Nizozemska (remíza 2:2).  Zúčastnil se Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice a EURA 2012 v Polsku a na Ukrajině.  Trenér Roy Hodgson jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Angličané vypadli již v základní skupině D, obsadili s jedním bodem poslední čtvrtou příčku. Pod vedením trenéra Roye Hodgsona se zúčastnil i EURA 2016 ve Francii, kam se Anglie suverénně probojovala bez ztráty bodu z kvalifikační skupiny E.  V srpnu 2016 ukončil reprezentační kariéru, celkem odehrál za anglický národní tým 61 zápasů a vstřelil jeden gól (7. září 2012 proti Moldavsku při výhře 5:0).

James Philip Milner (* 4. ledna 1986, Leeds, Anglie, Spojené království) je anglický fotbalový záložník a bývalý reprezentant, v současnosti hraje v Premier League za Liverpool FC.

James Philip Milner (* 4. Januar 1986 in Horsforth) ist ein englischer Fußballspieler. Der Mittelfeldakteur begann seine Karriere in seiner Heimatstadt beim englischen Erstligisten Leeds United. Dort erzielte er im Dezember 2002 als bis dahin jüngster Spieler ein Premier-League-Tor. Aufgrund finanzieller Engpässe wurde er im Jahre 2004 an Newcastle United verkauft. Im selben Jahr spielte er erstmals für die englische U21-Nationalmannschaft, deren Rekordspieler er mit 46 Einsätzen ist.


Geografie.

Většina obyvatel žije v nížinaté severní části této oblasti poblíž Ferganské kotliny. Na jihu Ošské oblasti směrem k Alajskému hřbetu se zvyšuje nadmořská výška. Nadmořská výška klesá poblíž Alajské kotliny. Hranice s Tádžikistánem je hornatá, kvůli Zaalajskému hřbetu.  Dálnice M41 vede na jih hornaté oblasti od města Oš po hranice s Tádžikstánem. Od vesnice Sary-Tash vede dálnice směrem na východ k čínskému hraničnímu přechodu v Irkeshtamu. Další významná silnice vede západně přes rovinatou krajinu do Kyrgyzské Batkenské oblasti.

Sesuvy půdy.

Vzhledem k silnému dešti je oblast nechvalně známá pro sesuvy půdy. Dne 26. dubna 2004 zemřelo 33 lidí kvůli sesuvu půdy v obci Budalyk v okrese Alai. OCHA/GVA - 2004/0068, koordinátor OSN pro pomoc při mimořádných událostech ve své zprávě hlásil, že Ošskou oblast zasáhlo 16 sesuvů půdy.

Demografie.

Od roku 2009 zahrnuje Ošská oblast 4 města (Oš, Nookat, Uzgen a Kara-Suu), 2 městské osady a 474 vesnic. Počet obyvatel podle sčítání lidu, domů a bytů v roce 2009 činil 999 576 obyvatel. Z nich žije 82 841 lidí v městech a městských osadách a 916 735 ve vesnicích.

Etnické skupiny (menšiny).

Podle sčítání lidu z roku 2009 bylo etnické složení Ošské oblasti následovné: Kyrgyzové 68,6% (758 036 obyvatel), Uzbeci 28% (308 688 obyvatel), Ujgurové (11 181 obyvatel) a Turci (10 934 obyvatel) 1%, Tádžikové 0,6% (6 711 obyvatel), Azerové 0,3% (3 224 obyvatel), Rusové (1 552 obyvatel), Tataři (1 337 obyvatel) a Dungani (793 obyvatel) 0,1%, a ostatní skupiny 0.2% (1 792 obyvatel).

Ošská oblast ( výslovnost "Oş oblusu/Osh oblusu", výslovnost:"Oshskaya oblast’/Ošskaja oblastj") je jedna ze sedmi oblastí v Kyrgyzstánu. Hlavním městem této oblasti je samosprávné město Oš. Ošská oblast sousedí s (podle směru podle směru hodinových ručiček od severu) Džalalabadskou oblastí, Narynskou oblastí, Sin-ťiangem, Čínou, Tádžikistánem, Batkenskou oblastí a Uzbekistánem.

Das Gebiet Osch ( "Osch oblussu"; ) ist eines von sieben Gebieten (Oblast) im in Zentralasien gelegenen Kirgisistan. Es liegt im mittleren Süden des Landes und wird im Norden von Usbekistan und im Süden von Tadschikistan und der Volksrepublik China begrenzt. Das Gebiet hat eine Fläche von 29.200 km2 und etwa 1,1 Millionen Einwohner. Die Bevölkerungsdichte ist mit 39 Einwohnern pro km2 relativ hoch (gemessen an der Bevölkerungsdichte des ganzen Landes, die bei 26 Einwohnern pro km2 liegt).


Náklady dobrovolníků.

Podle webové stránky ISM, mezinárodní dobrovolníci, kteří se připojí k ISM jsou odpovědní za své cestovní náklady a výdaje spojené s pobytem v Palestině.

Filozofie hnutí.

Organizace vyzývá civilisty z celého světa k účasti na nenásilných protestech proti Izraelské armádě na Západním Břehu a v pásmu Gazy.

Postoj ISM k násilí.

Stránka ISM popisuje organizaci jako "hnutí vedené Palestinci odhodlané vzdorovat izraelské okupaci Palestinských území pomocí metod a principů nenásilné přímé akce". Hnutí klade důraz na přítomnost mezinárodních dobrovolníků, kteří na místě "neučí nenásilný odpor", ale podporují odpor prostřednictvím nenásilné přímé akce, nouzové mobilizace a dokumentace.  Článek v britském deníku "The Daily Telegraph" nazval ISM "mírovou skupinou, která využívá násilí", protože jeho poslání uznává "ozbrojený odpor" jako "právo" Palestinců. Zmíněné prohlášení je převzato deklarace ISM:Jak je stanoveno mezinárodním právem a rezolucemi OSN, uznáváme palestinské právo na odpor proti násilí a okupaci ze strany Izraele prostřednictvím legitimního ozbrojeného odporu. Domníváme se však, že nenásilí může být mocná zbraň v boji proti útlaku a zavázali jsme se využívat zásady nenásilného odporu.ISM dále vysvětluje na svých webových stránkách:  Během rozhovoru na CNN s Paulou Zahn s hosty Adamem Shapiro a Huwaidou Arraf byla položena otázka ohledně článku s jejich spoluautorstvím, který uváděl: "Palestinský odpor musí nabývat různé formy, násilné a nenásilné. Ale co je nejdůležitější, musí rozvinout strategii zahrnující oba aspekty. Nenásilný odpor není o nic méně ušlechtilý než sebevražedná operace." Paula Zahn poznamenala, že "někteří lidé by mohli dojít závěru, že podporujete sebevražedné atentáty." Shapiro a Arraf odpověděli:

Taktiky aktivismu.

Uplynulé ISM kampaně používaly následující taktiky:

Ztráty ISM v Palestině a Izraeli.

Časová osa ztrát ISM.

Zabití.

Rachel Corrie.

Dobrovolnice ISM Rachel Corrie byla zabita když se snažila zablokovat buldozer izraelské armády (IDF) provádějící vojenské operace v Rafahu v pásmu Gazy dne 16. března 2003. Interní vyšetřování IDF došlo k závěru, že smrt Corrie byla nehoda, ale očití svědci z ISM s výsledkem nesouhlasí. Jsou toho přesvědčení, že řidič buldozeru úmyslně zasáhl Corrie i přesto že ji viděl stát před svým vozidlem. IDF tvrdí, že nahrávky z akce ukazují stojící Corrie pod úrovni očí řidiče, a také že úroveň hluku byla příliš vysoká, aby byla Corrie slyšet. Činnost buldozeru, který Corrie blokovala, je také předmětem sporu — ISM tvrdí, že to byla příprava na demolici domu palestinského lékárníka. Jiná výpověď, opírající se o filmové záběry tvrdí, že buldozer nebyl v blízkosti domu a odstraňoval křoví pokrývající strukturu, která by mohla být použita jako tunel na pašování zbraní nebo jako kryt pro teroristy ostřelující IDF.  George Rishmawi z ISM řekl pro "San Francisco Chronicle" že: "když jsou Palestinci zastřeleni izraelskými vojáky, nikdo se o to už nezajímá. Ale pokud některého z těchto zahraničních dobrovolníků postřelí nebo dokonce zabijí, pak se o to mezinárodní média budou zajímat."  Rodiče Rachel Corrie podali žaloby ve Spojených státech a v Izraeli, ale v obou případech soudní proces prohráli. V Izraeli, v srpnu 2012, soud rozhodl, že Corrie se mohla nebezpečí vyhnout. Soud konstatoval, že Izrael nenese na smrti Corrie vinu, a nešlo o v případě její smrti o úmysl ani nedbalost. Soudce také řekl, že izraelské vyšetřování bylo přiměřené a neobsahovalo chyby. Soudce také kritizoval USA za neschopnost poslat diplomatické zástupce jako svědky pitvy Rachel Corrie.

Tom Hurndall.

11. dubna 2003 voják Izraelský obranných sil (IDF), seržant Taysir Hayb, střelil dobrovolníka Mezinárodního hnutí solidarity (ISM) Toma Hurndalla do hlavy. Hurndall, který pomáhal Palestincům v Gaze, podlehl svému zranění v lednu 2004. Hurndall byl neozbrojený, oblečený v zářivě oranžové vestě ISM a vedl dvě palestinské děti pryč od izraelského tanku střílejícího kulometem v jejich směru.  Hayb tvrdil, že střelil na muže ve vojenské uniformě, který střílel na vojáky z pistole v uzavřené bezpečnostní zóně. To bylo v rozporu s výpovědí ISM, dokázáno fotografickým materiálem.  Následně Hayb přiznal falšování jeho popisu událostí. Dne 10. května 2004 byl zahájen soudní proces s Haybem s jedním obviněním ze zabití ve smrti Toma Hurndall, dvěma obviněními z maření spravedlnosti, po jednom z předkládání falešných svědectví a získání falešného svědectví, a z nevhodného chování. Hurndallova rodina podala žalobu za vraždu u izraelského soudu. V srpnu 2005 byl Taysir Hayb usvědčen ze zabití a odsouzen na celkem osm let vězení, sedm let za zabití Hurndalla a jeden rok za maření spravedlnosti.

Zranění.

Kate Edwards.

Australská dobrovolnice ISM Kate Edwards utrpěla vnitřní zranění od kulky v Beit Jala. Ona a další dobrovolníci pochodovali k izraelské linii. Po události byla citována výpověď Kate Edwards: "Šli jsme do kopce z Betléma, když proti nám vyjel dolů z kopce tank. Viděla jsem muže v tanku a křičel na nás, abychom se vrátili. Pokračovali jsme."

Caoimhe Butterly.

Irská dobrovolnice ISM a aktivistka za lidská práva Caoimhe Butterly byla střelena do stehna izraelským vojákem během Bitvy o Jenin.

Brian Avery.

5. dubna 2003 vojáci Izraelských obranných sil z armádního konvoje střelili Briana Averyho (narozen 1979) do obličeje a a vážně ho znetvořili, během jeho působení pro ISM na Západním Břehu v městě Dženín. Měl na sobě červenou reflexní vestu s nápisem "lékař" v angličtině a arabštině. IDF odmítli nařídit vyšetřování, protože podle nich nebyl žádný důkaz o střelbě jejich vojáků v ten den. Avery podal žalobu a v listopadu 2008 přijal 150.000 dolarů vypořádání od Izraelské vlády výměnou za stažení žaloby.

Tristan Anderson.

13. března 2009 byl americký dobrovolník ISM Tristan Anderson kriticky zraněn po zásahu granátem se slzným plynem do hlavy, granát byl vystřelen izraelskými vojáky snažícími se rozehnat demonstraci. Anderson byl převezen do nemocnice v Izraeli, kde podstoupil operaci mozku a byla mu odstraněna část čelního laloku a úlomky roztříštěné lebky. ISM dobrovolnice a Tristanova přítelkyně Gabrielle Silverman (Izraelská-Američanka), byla svědkem jeho zranění:

Bianca Zammit.

24. dubna 2010 byla Bianca Zammit, 28letá aktivistka z Malty, střelena do stehna ostrou municí vojáky IDF během demonstrace v tzv. "nárazníkové zóně" uvnitř pásma Gazy. Dva Palestinští demonstranti byli také střeleni během stejné demonstrace v uprchlickém táboře Al Maghazi.

Duben, 2012.

14. dubna skupina nejméně 200 pro-palestinských aktivistů, vyrazila na jízdních kolech, a v několika autobusech, na tichý protest. Byli zastaveni izraelskými vojáky před nájezdem na Dálnici 90, a požádáni nepokračovat "pro jejich vlastní bezpečnost". Legálnost akce demonstrantů je nejasná, některé zpravodajské agentury uvedly povolení protestu cyklistů, jiné vydání povolení popírají. Během následující hodiny aktivisté výzvu odmítli a zablokovali nájezd na dálnici, vypukla "rvačka". V rozhovoru poskytnutém jedním z účastníků bylo uvedeno,""בשלב מסויים החלטנו לאתגר את החיילים ולנסות להמשיך בנסיעה"" ("... v určitém okamžiku jsme se rozhodli otestovat vojáky a pokračovat v pohybu") a po několik okamžicích byli napadeni. V rozhovoru pro JPost se píše: "Asi po půl hodině, řekl, se cyklisté rozhodli obejít vojáky IDF a v ten moment propuklo násilí." Čtyři aktivisté utrpěli zranění obličeje a zad a museli být odvezeni do nemocnice v Jerichu na Západním břehu. Další den bylo ISM zveřejněno video ukazující důstojníka IDF bijícího dánského demonstranta do tváře útočnou puškou. Důstojník IDF řekl, že byl napaden jedním z aktivistů klackem, a byly mu zlomeny dva prsty. IDF prohlásila, že to byl "vážný incident" a důstojníka suspendovala a incident vyšetřuje. Izraelský premiér Benjamin Netanjahu, prezident Šimon Peres, a Náčelník generálního štábu IDF Generálporučík Benny Gantz odsoudili incident. NGO Monitor uvedl, že ISM "má dlouhou historii podpory aktivistů k přímé akci, což je často ohrozí a přivede k přímé konfrontaci s izraelskou armádou."

Fred Ekblad.

25. července 2014 byl švédský aktivista Fred Ekblad středně-těžce zraněn na hlavě izraelským tankem ostřelujícím nemocnici Beit Hanoun v pásmu Gazy.

Oběti ISM ze strany palestinských ozbrojenců.

Zabití.

Akram Ibrahim Abu Sba'.

6. září 2007 byl člen Regionálního výboru ISM v Jenínu a "spolu-zakladatel jedné z prvních stálých přítomností ISM", Akram Ibrahim Abu Sba, zabit ve službě bojovníky Islámského džihádu, když se snažil "urovnat napětí mezi palestinskými bezpečnostními složkami a členy Islámského džihádu" v palestinském městě Jenin. Akram byl pohřben v Jeninu na hřbitově uprchlického tábora.

Vittorio Arrigoni.

14. dubna 2011 byl italský aktivista ISM Vittorio Arrigoni byl unesen, mučen a popraven oběšením salafistickou skupinou v pásmu Gazy.

Literatura.

Ghassan Andoni; Huwaida Arraf; Nicholas Blincoe; Hussein Khalili; Marissa McLaughlin; Radhika Sainath; Josie Sandercock, eds. (2004). Peace Under Fire: Israel, Palestine and the International Solidarity Movement. Verso..

Mezinárodní hnutí solidarity (, zkratka: ISM) je „hnutí vedené Palestinci“ zaměřené na pomoc Palestinské věci v Izraelsko–palestinského konfliktu. ISM je založeno na použití pouze nenásilných protestů a metod. Hnutí bylo založeno v roce 2001 palestinským aktivistou Ghassanem Andonim; Netou Golan z třetí generace izraelských aktivistů; Američankou palestinského původu Huwaidou Arraf a palestinským aktivistou Georgem N. Rishmawi. Američan Adam Shapiro se připojil k hnutí krátce po jeho založení a je také často považován za jednoho ze zakladatelů.

Das International Solidarity Movement ist eine pro-palästinensische Organisation, die 2001 unter anderem durch den Palästinenser Ghassan Andoni, die israelische Aktivistin Neta Golan und die amerikanische Staatsbürgerin palästinensischer Herkunft Huwaida Arraf gegründet wurde.


Biografie.

Pocházel z šlechtického rodu Hartigů. Jeho otcem byl rakouský politik Franz von Hartig (1789–1865). Edmund v letech 1835 až 1836 působil na praxi u dolnorakouských státních úřadů a pak vstoupil do diplomatických služeb. Byl povolán jako atašé na vyslanectví do Florencie, roku 1840 v stejné funkci na vyslanectví v Paříži. Stal se legačním tajemníkem. V letech 1846–1859 byl postupně rakouským vyslancem v Kasselu, Kodani (od roku 1852) a Mnichově (od roku 1856).  Po obnovení ústavního života v Rakouském císařství počátkem 60. let 19. století se zapojil i do zemské a celostátní politiky. V zemských volbách v Čechách v roce 1861 byl zvolen v kurii velkostatkářské (za nesvěřenecké velkostatky) do Českého zemského sněmu. V téže době také zasedal i v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor), kam ho vyslal zemský sněm (tehdy ještě Říšská rada nevolena přímo, ale tvořena delegáty jednotlivých zemských sněmů).  Politicky patřil k spojencům Antona von Schmerlinga a horlivým stoupencům takzvané Ústavní strany, která prosazovala liberální a centralistický model rakouského státu, s dominantní rolí německé kultury, a odmítala federalistické aspirace Čechů a dalších neněmeckých etnik. 16. prosince 1865 složil mandát zemského poslance. Již v listopadu 1866 se do zemského sněmu nicméně vrátil, nyní ovšem za městskou kurii, obvod Cvikov – Mimoň. Mandát za tento okrsek v severních Čechách obhájil i v zemských volbách v lednu 1867. V krátce poté konaných volbách v březnu 1867 byl opět zvolen za velkostatkářskou kurii. Zastupoval Stranu ústavověrného velkostatku, která byla šlechtickým spojencem centralistické Ústavní strany.  V této době probíhaly v českých zemích ostré státoprávní spory. Česká politická reprezentace odmítala rakousko-uherské vyrovnání a neúspěšně žádala uznání svébytnosti českého státu. Poté, co padl konzervativní ministerský předseda Richard Belcredi a vliv v Rakousku převzala opět centralistická liberální skupina, byl Hartig jmenován 4. dubna 1867 Nejvyšším maršálkem Království českého (předseda zemského sněmu). Funkci zastával jen krátce, do 3. srpna 1867. Podle jiného zdroje do roku 1868. 1. dubna 1867 se stal také doživotním členem Panské sněmovny (jmenovaná horní komora Říšské rady). Zde působil jako zpravodaj při projednávání některých významných předloh, například školských nebo branných zákonů.  Křeslo v zemském sněmu získal opětovně ve volbách roku 1872, znovu za kurii velkostatkářskou. Rezignoval před dubnem 1877.  Byl majitelem statku Mimoň a Vartenberk. V listopadu 1873 ho svým předsedou zvolil Verein für Geschichte der Deutschen in Böhmen ("Spolek pro dějiny Němců v Čechách"). Zemřel v italském San Remu na plicní onemocnění.

Edmund von Hartig, též Edmund z Hartigu (2. listopadu 1812 Vídeň – 30. března 1883 San Remo), byl rakouský a český diplomat a politik německé národnosti, v 60. a 70. letech 19. století poslanec Českého zemského sněmu (v roce 1867 i Nejvyšší maršálek Království českého), poslanec Říšské rady a člen Panské sněmovny.

Edmund Graf von Hartig (* 2. November 1812 in Wien; † 30. März 1883 in San Remo, Italien) war ein österreichischer Staatsmann.


Deportace z vlasti.

V roce 1965 bylo součástí dohody, která zaručila Mauriciu nezávislost také to, že se Čagoské souostroví oddělilo od dřívější kolonie a vytvořilo Britské indickooceánské teritorium. Ústava nového teritoria zakazovala pobyt na ostrovech bez povolení, současně byla přijata bez referenda nebo konzultace s Čagosany. V následujících letech 1967–1973 byli Čagosané tehdy čítající na 2000 lidí vyháněni britskou vládou, nejdříve na ostrov Peros Banhos a poté roku 1973 na Mauricius. Jejich nucená deportace (a podle některých nelegální) byla vykonána za účelem vybudování americké letecké a námořní základny na Diego García, kde je také umístěn malý britský kontingent.

Boj za právo na návrat.

Od 5. listopadu do 23. listopadu 2001 přes dvě stě Čagosanů hlídkovalo před britským Úřadem vysokého komisaře v Port Louis na Mauriciu. Později byly provedeny změny v sekci 6:Čagosané:Občanství britského zákona o Britských zámořských teritoriích.

Návrat zmařen.

Navzdory rozhodnutí soudu, který uznal práva Čagosanů zůstaly ostrovy neobydlené a také s nimi neexistovalo žádné civilní dopravní spojení. Většina Čagosanů zůstávala v zubožených životních podmínkách, neschopna provést návrat. Sliby britské vlády o asistenci při přesídlení se neuskutečnily.

Případ u nejvyššího soudu.

V dubnu 2006 bylo skupině sta Čagosanů povoleno poprvé za 30 let navštívit Britské indickooceánské teritorium. Výlet byl zorganizován a zaplacen Brity. 11. května 2006 Čagosané vyhráli svůj případ u nejvyššího soudu, který uznal jejich nárok na návrat. Britská vláda mezitím podala odvolání.

Rozhodnutí Lordů.

22. října 2008 přijali lordi odvolání podané ministrem zahraničí Davidem Milibandem a zničili tak naděje ostrovanů na návrat.

Mořská přírodní rezervace a únik informací.

V dubnu 2010 založila britská vláda mořskou rezervaci kolem Čagoských ostrovů. Tento akt se stal kontroverzním, jelikož byl učiněn během parlamentní recese. 1. prosince 2010 uniklá korespondence mezi Brity a Američany odhalila pravé záměry za účelem vzniku rezervace. Richard Mills, americký politický poradce v nich odpovídá Colinu Robertsi: Založení přírodní rezervace by, jak nastínil pan Roberts, byla nejefektivnějším, dlouhodobým způsobem jak zamezit dřívějším obyvatelům ostrova nebo jejich potomkům v přesídlení do Britského indickooceánského teritoria.

Uzavření případu.

V roce 2016, po 45 letech soudních sporů, rozhodlo ministerstvo zahraničí Spojeného království, že Čagosané nemají právo se na ostrovy vrátit.

Čagosané (jiný název "Îlois") jsou původní obyvatelé Čagoských ostrovů v Britském indickoceánském teritoriu. Žili na ostrovech Diego García, Peros Banhos, Egmont a souostroví Salomon a Eagle. Většina Čagosanů nyní přebývá na Mauriciu a ve Spojeném království, jelikož byli ze své domoviny na přelomu 60. a 70. let 20. století deportováni britskou vládou. Bylo to z toho důvodu, aby na Diego García mohla být vybudována společná vojenská základna Velké Británie a USA. Dnes na Diegu Garcia nežije žádný Čagosan, zato zde stojí základna Camp Justice. Čagosané jsou původem většinou Afričané, pochází zejména z Madagaskaru, Mosambiku a Mauricia. Francouzi některé z nich přivezli roku 1786 z Mauricia jako otroky, ostatní příchozí byli rybáři, rolníci a dělníci na kokosových plantážích usídlivší se zde během 19. století. Hodně Čagosanů má také za předky Indy. Čagosané hovoří čagoskou kreolštinou, což je směs domorodých jazyků a kreolštiny vzniklé na bázi francouzštiny. Tento jazyk stále používají někteří lidé na Mauriciu a Seychelách. Čagosané žijící ve Spojeném království mluví anglicky.

Die Chagossianer (auch: "Chagossier", "Chagos-Insulaner"; in ihrer Sprache "Sagosien") oder Îlois (in ihrer Sprache „Inselbewohner“) sind eine Volksgruppe von gemischter madagassischer, mosambikanischer, indischer und französischer Abstammung, die vom Ende des 18. Jahrhunderts an bis zu ihrer erzwungenen Umsiedlung Ende der 1960er Jahre auf Diego Garcia und weiteren Inseln des Chagos-Archipels ansässig war. Heute leben Tausende Menschen chagossianischer Abstammung hauptsächlich auf Mauritius sowie in Großbritannien und den Seychellen.