Dějiny.

Začátky.

City & South London Railway, první londýnská podzemní (ražená) železnice, postavená pod supervizí Jamese Henryho Greatheada, který byl odpovědný za Tower Subway. Trať otevřeli v listopadu roku 1890 ze Stockwell do v současnosti zavřené stanice na King William Street. Tato stanice byla postavena na nevhodném místě a nebyla schopna zvládnout nápor cestujících a tak byla v roce 1900 otevřena nová trasa do Moorgate přes stanici Bank. V roce 1907 byla City & South London Railway prodloužena na jih ke Clapham Common a na sever k stanici Euston.  Charing Cross, Euston & Hampstead Railway (známá také jako "Hampstead Tube") otevřeli v roce 1907. Trasa vedla ze stanice Charing Cross (která byla dlouhá léta známá pod jménem Strand) do Golders Green a Highgate (dnes Archway). V roce 1914 byla prodloužena o jednu zastávku na jih do stanice Embankment.  V roce 1913 se obě linky dostaly do vlastnictví jedné společnosti a během 20. let byly vybudovány spojnice ve stanicích Camden Town a Kennington. Tunely City & South London Railway byla rozšířena na standardní velikost a trať byla prodloužena na severu z Golders Green do stanice Edgware (1923-1924) a na jihu z Clapham Common do stanice Morden (1926). Výsledná linka byla pojmenována jako Morden-Edgware Line, i když existovaly mnohé alternativní pojmenování ve stylu kontrakce Baker Street & Waterloo Railway na "Bakerloo", jako např. "Edgmorden" nebo "Medgware". Své současné jméno, Northern Line, dostala linka v roce 1937.

Northern Heights.

V červnu 1935 předstoupil London Transport s odvážným plánem prodloužit trasu Northern Line s využitím již existujících tratí (zejména London & North Eastern Railway na sever od Highgate) skrz tzv. "Northern Heights Plan". Tyto tratě postavila společnost Edgware, Highgate and London Railway (a její následovníci) v 60. a 70. letech 19. století a vedly z Finsbury Parku do stanice Edgware přes Highgate s větvemi do Alexandra Palace a High Barnett. Dále by byla trať prodloužena z Edgware, přes Brockley Hill, Elstree až do Bushey Heath a novým depem Aldenham.  Projekt zahrnoval elektrifikaci pozemních tratí, které byly v té době obsluhované parními lokomotivami a vybudování tří nových spojnic: mezi Northern City Line a stanicí Finsbury Park na povrchu; prodloužení větve Highgate ke trati London & North Eastern Railway (LNER) nedaleko East Finchley skrz nové podzemní tunely a krátkou odbočku ze stanice Edgware patřící LNER do stejnojmenné stanice spadající pod London Underground.  Práce na projektu započaly koncem 30. let, avšak s počátkem druhé světové války se práce zabrzdily. Práce pokračovaly na spojnici z Highgate a na větvi směřující k High Barnett. Úsek Archway - East Finchley otevřeli v roce 1939, v roce 1940 otevřeli úsek East Finchley - High Barnet a nakonec v roce 1941 i novou stanici v Highgate. Jediná trať spadající pod LNER byla elektrifikována v roce 1941 až po Mill Hill East a sloužila k zásobování tamních kasáren. Práce na ostatních částech projektu byly zastaveny.  Po válce se území za Edgware stalo součástí tzv. "Zeleného pásu" (angl. "The Green Belt") a potenciální poptávka po vlakové dopravě z Bushey Heath se rozplynula. Dostupné finanční zdroje byly přesunuty na dokončení východního prodloužení Central Line a 9. únor a 1954 byl "Northern Hights Plan" zastaven na dobro. Trať z Highgate do Alexandra Palace byla v roce 1954 uzavřena pro přepravu cestujících. V současnosti je tato oblast oblíbená zejména u cyklistů.  V roce 1975 se Northern City Line, v té době známá jako větev Highbury, stala součástí British Rail a v současnosti je provozována společností First Capital Connect.

Současnost.

Během 80. a 90. let Northern Line pro svou nespolehlivost a přelidněnost získala přezdívku "Misery Line", i když její pověst se mírně vylepšila s uvedením nových vlakových souprav z roku 1995, které jezdí dodnes.  V roce 2003 se na stanici Camden Town vykolejil vlak. Tato nehoda poškodila signální zařízení a stanici během oprav nebylo možné využívat jako uzel - vlaky z Edgware jezdily pouze po větvi Bank, zatímco vlaky z High Barnett jezdily pouze po větvi Charing Cross. Plná převádí byla obnovena 7. března 2004. Jak příčina nehody se uvádí nevhodná geometrie tratě způsobující nadměrné tření. Během teroristických útoků v Londýně 7. červenec 2005 se čtvrtý útočník měl původně vydat na svou poslední cestu vlakem Northern Line, ale jelikož kvůli poruše jedné soupravy linku uzavřely, bombu odpálil místo toho v autobuse na Tavistock Square.  13. října 2005 byla provoz na celé Northern Line zastavena z důvodu technické závady na systému záchranných brzd ve vlacích. Omezený provoz byl obnoven 17. října a plný provoz byl obnoven o den později.

Vozový park.

Všechny soupravy na Northern Line jsou z roku 1995 a mají standardní nátěr v londýnských barvách - bílé, modré a červené. Oproti předchozím soupravám jsou stávající mnohem pohodlnější a jsou vybaveny orientačním systémem.

Trasa.

Uzel Camden Town.

Spojnice mezi dvěma severními větvemi a dvěma jižními větvemi Northern Line se nacházejí jižně od stanice Camden Town. Stanice ma dvojici nástupišť na obou severních větvích, takže vlaky směřující na jih mohou vyrazit směrem k Charing Cross nebo k Bank z kteréhokoliv jižního nástupiště.

Větev Charing Cross.

"Vlaky směřující na jih obvykle končí ve stanici Kennington, kde se otáčejí."

Větev Bank.

"Obě větve se spojují před stanicí Kennington."

Budoucnost.

Transport for London si v roce 2025 představuje rozdělení Northern Line do dvou zvláštních linek. Současný provoz souprav ve všech kombinacích mezi větvemi totiž omezuje interval souprav na max. 2,5 min., protože soupravy na sebe musí navzájem čekat na kolejových křížení. Oddělení linek umožní zmenšení intervalu na 2 min. (nebo i méně) na všech částech trasy. K tomuto však bude nutné přestavět stanici Camden Town, protože v současném stavu by nezvládla nápor přestupujících. Navzdory vizím, má TfL problém se získáním povolení pro projekt a přestavbu. V případě realizace by se mohl změnit název a barva jedné nebo obou linek. Linka větve Charing Cross by končila ve stanici Kennington, odkud by mohla být prodloužena dále na jih.  Od roku 2011 má na lince začít fungovat automatická obsluha vlaku, která je již v současnosti v provozu na DLR a od roku 2009 má být i na Jubilee Line.  Program Thameslink v centru města by měl pomoci Northern Line a pobrat část cestujících.  V červnu 2008 společnost Treasury Holding vlastnící elektrárnu Battersea oznámila návrh na prodloužení Northern Line ze stanice Kennington do nově přestavěné oblasti v místě dnešní elektrárny. Výstavba započala v roce 2015 s předpokládaným dokončením prodloužené trasy do stanice Battersea Power Station v roce 2020.

Zajímavosti.

Mezi stanicí Hampstead a Golders Green se nachází rozestavěná, ale nikdy nedokončená stanice North End. Stavební práce na ní byly ukončeny v roce 1906. Se svými 63 metry měla být nejhlubší na celém systému metra. V současnosti nejhlubší je tak stanice Hampstead s nástupišti 58,5 metry pod úrovní terénu.

Northern Line je jedna z linek londýnského metra. Na mapách je znázorněna černou barvou. Je to podzemní linka s raženými tunely na ose sever-jih. Se svými dvěma větvemi v severní části a dvěma větvemi v centrální části patří k nejsložitějším trasám londýnské podzemní sítě a je nejvíce vytíženou linkou vůbec. Navzdory svému názvu (česky: "severní linka") je linkou, která sahá nejdále na jih.

Die Northern Line ist eine U-Bahn-Linie der London Underground. Sie ist 57,6 Kilometer lang, hat 50 Stationen (davon 36 unterirdisch) und durchquert das Stadtgebiet in Nord-Süd-Richtung. Ihre Linienkennzeichnung (z. B. auf dem Liniennetzplan) ist Schwarz. Mit 252,3 Millionen Reisenden jährlich ist sie die am zweitmeisten frequentierte Linie des gesamten Underground-Netzes. Die Northern Line entstand aus dem Zusammenschluss der Vorgängergesellschaften City and South London Railway und Charing Cross, Euston and Hampstead Railway.


Historie.

Tampotisk vznikl původně jako metoda pro potisk ciferníků náramkových hodinek. V druhé polovině šedesátých let zažila tato stará tisková metoda, která byla do té doby rozšířená primárně pouze v hodinářském průmyslu, neočekávaný rozvoj. Tamponový tisk se najednou začal jevit jako ideální metoda potisku pro obrovské množství aplikací a po objevení silikonových tamponů a tampotiskových strojů nové konstrukce tento druh tisku zažil skutečný rozkvět. Počet výrobců tampotiskových strojů se pak zněkolikanásobil, aby se uspokojila poptávka po jednoduchém a levném potisku. Tampotisk umožnil nové možnosti designu konstruktérům a návrhářům a výsledkem bylo, že výrobky se staly atraktivnější a funkčnější.  V současnosti tampotisk dosáhl technicky velmi pokročilé úrovně a má široký rozsah použití.  Tampón jede dozadu a barevník zároveň dělá bod 2. dalšího cyklu. A tak celý proces pokračuje stále dokola.

Princip.

Druhy technologie.

Systém otevřených barevníků (starší technologie).

Systémy s otevřenými barevníky používají otevřenou nádržku s barvou ve formě korýtka, které se nalézá za klišé. Zaplavovací těrka nahrne barvu přes klišé a při zpětném pohybu pak stírací nůž setře všechnu přebývající barvu, která se nalézá na klišé mimo vyleptaný obrazec, takže barva v obrazci je připravena pro vyzvednutí tamponem.

Systém uzavřených barevníků (novější technologie).

Systém uzavřených barevníků používají barevník, který slouží jako zásobárna barvy a zaplavovací i stírací těrka v jednom. Barevník má zabudované permanentní magnety díky nimž je stále přitahován ke klišé (v případě fotopolymerního klišé pak k ocelovému držáku klišé). Keramický (případně kovový) prstenec s leštěnou pracovní hranou, který je výměnnou součástí barevníku, těsní barvu proti samovolnému vytečení na klišé.  Výhody oproti otevřenému systému: "Čistota" – Na klišé zůstane jen nezbytně nutné množství nutné pro vyplnění leptaného obrazce barvou. Barva se nerozstřikuje po okolí v případě rychlejšího pohybu stroje. "Ekonomičnost" – Barva v barevníku nezasychá, je možné ji tam nechat třeba přes noc a pokračovat následující den bez nutnosti vše čistit (uspora času, barvy i čisticích materiálů). Je velmi výhodný zvláště u velkých sérií potisků i různých motivů na různé předměty, ale stejným odstínem barvy.  Nevýhody oproti otevřenému systému: Nehodí se pro malosériové potisky větší škálou barev.

Tamponový tisk (nebo tampotisk) je tiskový proces, který může přenést 2-D obraz na 3-D objekt. To se děje pomocí nepřímého hlubotiskového procesu, kdy se obraz převádí z tiskové desky (klišé) přes silikonový nosič, tzv. tampon, na substrát (plocha pro potisk). Tampotisk se používá pro tisk na produkty v řadě průmyslových odvětví - automobilový průmysl, propagační výrobky, oblečení, elektronika, elektrické spotřebiče, zdravotnictví, sportovní potřeby a hračky. Rovněž může být použit k potisku funkčními materiály, jako jsou vodivé barvy, lepidla, barvy a maziva.

Der Tampondruck ist ein indirektes Tiefdruckverfahren, bei dem die Druckfarbe durch einen elastischen Tampon aus Silikonkautschuk von der Druckform auf den Bedruckstoff übertragen wird. Die Übertragung der Farbe auf das Material erfolgt durch Anpressen in unterschiedlichen Stärken. Das Tampondruckverfahren ist das wichtigste Verfahren zum Bedrucken von Kunststoffkörpern und ist damit unter anderem in der Werbemittelbranche von großer Bedeutung. Es ging aus dem Decalcierverfahren hervor, als 1968 der Graveurmeister Wilfried Philipp die wenig standfesten Gelatinetampons dieses Verfahrens durch solche aus Silikonkautschuk ersetzte.


Geografie.

Mount Rainier je nejvyšší horou státu Washington a celého Kaskádového pohoří. Její topografická prominence činí 4027 metrů, což je o 7 metrů více než prominence hory K2. Při jasném počasí je viditelná z většiny území metropolitní oblasti Seattle-Tacoma. Pokud je obloha vskutku výjimečně jasná, mohou ji zahlédnout i obyvatelé měst Portland v Oregonu a Victoria v Kanadě.  S 26 ledovci a celkem 93 km2 sněhových polí a ledovců se jedná o nejvíce zaledněný vrchol 48 pevninských států USA. Na vrcholku hory se nachází dva velké sopečné krátery, z nichž každý měří více jak 300 metrů v průměru. Východní kráter je však větší než jeho západní druh. Geotermální teplo, které sopka vyzařuje, zajišťuje, aby nebyly okraje těchto kráterů pokryté sněhem nebo ledem. Také zapříčinilo vytvoření největší sítě sopečných ledovcových jeskynní na světě, s délkou chodeb až 3 kilometry. Malé kráterové jezero, o velikosti 40x9 metrů a hloubce 5 metrů, je se 4329 metry nad mořem nejvýše položeným jezerem Severní Ameriky a nachází se v nejnižší části západního kráteru, pod 30 metry ledu, takže je přístupné pouze díky jeskyním.  Ze stejnojmenných ledovců hory pramení řeky Carbon, Cowlitz, Mowich, Nisqually nebo Puyallup. Bílá řeka pochází z Winthropova ledovce, Emmonsova ledovce a ledovce Fryingpan. Řeky Carbon, Mowich a Bílá řeka nakonec své vody odvádí do řeky Puyallup, která ústí do Počátečního zálivu v Tacomě. Řeka Nisqually se vyprazdňuje do vod oceánu nedaleko města Lacey, řeka Cowlitz pak ústí do řeky Columbie mezi městy Kelso a Longview.

Vrcholy.

Široký vrchol hory Mount Rainier obsahuje tři pojmenované vrcholky. Ten nejvyšší nese jméno Columbia Crest, druhý nejvyšší, 4315 metrů nad mořem, je Point Success, který se nachází na jižní straně hřebenu. Jeho topografická prominence činí pouze 42 metrů, takže se nejedná o samostatný vrchol. Nejnižší ze tří vrcholů, Liberty Cap, se se 4301 metry nad mořem nachází na severozápadní straně vrcholu, nad Svobodným hřebenem nebo Willisovou zdí. Jeho prominence činí 150 metrů, což z něj dělá sporný samostatný vrchol.  Na východním svahu Mount Rainier se ve výšce 3395 metrů nad mořem nachází vrchol známý jako Little Tahoma Peak, erodovaný pozůstatek bývalé, daleko vyšší podoby celé Mount Rainier. Jeho topografická prominence je 262 metrů, a tak je považován za samostatný vrchol. Prakticky se tedy jedná o třetí nejvyšší bod státu Washington.

Geologie.

Mount Rainier patří mezi stratovulkány Kaskádového sopečného oblouku. Zdejší ložiska lávy jsou až 840 tisíc let stará a jsou částí Liliové formace. Kdysi tvořila sopečný vrchol, který předcházel nynější Mount Rainier. Ten je až 500 tisíc let starý.  Jedná se o velice erodovanou sopku s ledovci, pravděpodobně je tvořena především andezitem. Kdysi pravděpodobně vyčnívala do větší výšky, nejspíš okolo 4900 metrů, než však před 5 tisíci lety došlo k velké sutinové lavině a k Osceolskému laharu.  V minulosti bylo takových lavin a laharů mnoho, a to díky přítomnosti velkého množství ledovců. Lahary pak vždy cestují celých 50 kilometrů k pobřeží Pugetova zálivu. Asi před 5 tisíci lety se odlomil velký kus vulkánu, který vytvořil obrovskou lavinu sutin a ta měla na svědomí Osceolský lahar, který pokryl celé území dnešního města Tacoma a jižní část Seattlu. Při této události přišla hora o svých svrchních 500 metrů. Před asi 540 lety hora vyprodukovala Elektronový lahar, který však nebyl tak velký.  Po již zmíněném obrovském kolapsu, který se odehrál před 5 tisíci lety, byl nový vrcholek postaven díky erupcím vylučujícím lávu a tefru již před 1 tisícem let. Na místě bylo nalezeno až 11 vrstev holocenní tefry.

Činnost sopky a hrozby.

Poslední zaznamenaná erupce sopky se odehrála mezi lety 1820 a 1854, mnoho svědků ale nahlásilo sopečnou aktivitu také v letech 1858, 1870, 1879, 1882 a 1894.  Přestože se jedná o činnou sopku, v roce 2010 neexistovaly žádné důkazy o bezprostředně hrozící erupci. Pokud by k ní ale došlo, měla by devastující dopad na všechno území, které sopku obklopuje. Mount Rainier se nachází na seznamu Decade Volcanoes, což znamená, že v případě erupce patří mezi 16 nejničivějších sopek světa. Pokud by Mount Rainier vybuchla tak mocně, jako Mount St. Helens v květnu 1980, dopad by byl několikanásobně větší, především kvůli většímu množství ledovců a také díky faktu, že území pod Mount Rainier je více obydlené. Největší hrozbu představují lahary, jelikož mnoho zdejších obcí se nachází na místech, kudy lahary dřívějších erupcí proudily do moře. Podle USGS v těchto obcích žije až 150 tisíc obyvatel. Vulkán také ohrožuje hydrotermální aktivita, která snižuje jeho pevnost. Podle geologa Geoffa Claytona by lahar podobný jako Osceolský lahar před 5 tisíci lety zničil celá města Enumclaw, Orting, Kent, Auburn, Puyallup, Sumner a Renton. Lahar by se dostal též do ústí řeky Duwamish, kde by zničil část centra města Seattle a způsobil tsunami na Pugetově zálivu a Washingtonově jezeře. V Kanadských Kaskádách se nachází vulkán s podobným dopadem erupce, Mount Meager. Ten v posledních 8 tisících letech způsobil několik masivních sesuvů půdy a potkala ho i velice ničivá erupce. Další hrozby, které Mount Rainier vykazuje, jsou pyroklastické proudy a láva.  Risk ničivosti erupce mírně snižují sirény varující před lahary a vyznačené evakuační cesty v okrese Pierce. Více zalidněný okres King by byl v případě erupce rovněž ohrožen lahary, ale zatím nemá žádný výstražný systém. Od roku 2001 ale do této záležitosti neproudí peníze z federálních fondů. Některé podniky v riskantních městech, jako je obec Orting, se tedy začínají obávat, aby nedošlo k podobné katastrofě jako před třiceti lety, kdy erupce sopky Nevado del Ruiz vyhladila město Armero v Kolumbii.

Seismický profil.

V blízkosti vrcholku hory je obvykle každý měsíc zaznamenáno až pět zemětřesení. Občas se vyskytne série pěti až desíti menších zemětřesení v pouhých třech dnech, především v oblasti do 4 kilometrů pod vrcholem. Tato zemětřesení pravděpodobně způsobuje cirkulace horkých tekutin pod horou. Díky těmto tekutinám také existují v národním parku Mount Rainier mnohé teplé prameny a parní otvory. Tyto série zemětřesení jsou však pro vulkány typické a jen vzácně jsou spojovány se sopečnou aktivitou. V době nedávné se odehrály v letech 2002, 2004 a 2007, kdy dosahovaly až stupně 3,2 na Richterově stupnici. Další série se odehrála roku 2009, která obsahovala větší počet zemětřesení než jakákoli jiná na této sopce od počátku monitorování, tedy v posledních dvaceti letech. Další série byla zpozorována roku 2011.

Ledovce.

Ledovce patří mezi nejviditelnější a nejdynamičtější složkou celé hory. Mezi jejich funkce patří eroze vulkanického kuželu a napájení několika řek, které jsou často využívány v hydroenergetice a zavlažování. 26 velkých ledovců a celoroční sněhové pokrývky celkem pokrývají 93 km2 povrchu hory a jejich objem činí 4,2 km3.  Ledovce se pohybují díky gravitaci, sjíždějí dolů po skalách a navíc se deformují, jelikož se v nich přemisťují ledové krystalky. Největší rychlost má ledovec těsně nad povrchem a kolem vlastní osy. V květnu 1970 bylo změřeno, že Nisquallyjský ledovec se pohybuje rychlostí až 74 centimetrů za den. Rychlosti ledovců jsou díky většímu tání vody větší v letním období.  V minulosti velikost ledovců na hoře kolísala, například při poslední době ledové, která začala před 25 tisíci lety a skončila o 10 tisíc let později, dosahovaly ledovce Mount Rainier až k okraji nynější pánve Pugetova zálivu.  Mezi 14. a 19. stoletím se mnohé ledovce hory rozšířily do nejnižší nadmořské výšky od poslední doby ledové. Podobné jevy se během tohoto období odehrávaly po celém světě, a tak mu geologové přezdívají Malá doba ledová. Například Emmonsův ledovec se za tu dobu přiblížil na 2 kilometry k nynějšímu tábořišti White River.  Až do roku 1920 tyto ledovce ustupovaly pomalu, ale pak se jejich ústup zrychlil. Mezi vrcholem Malé doby ledové a rokem 1950 ztratily až čtvrtinu své celkové délky. V dalších třiceti letech je však čekalo mírné rozšiřování, jelikož v té době bylo podnebí o něco chladnější a několik zim přineslo vskutku bohaté sněhové nadílky. Od začátku 80. let minulého století však ledovce opět mírně ustupují.

Lidská historie.

Původní obyvatelé nazývali Mount Rainier "Talol" nebo "Tacoma", což v jazyce Pujalupů znamenalo „matka vod“. Existuje však jiná teorie, že Tacoma znamená „vyšší než Koma“, což je indiánské označení pro Mount Baker.  V době prvního kontaktu s bělochy obývaly území a údolí kolem hory četné indiánské kmeny. V okolních lesích lovili původní obyvatelé zvěř a na lučinách sbírali plody. Mezi zdejší kmeny patřily Nisquallyjci, Kaulicové, Jakimové, Pujalupové a Muckleshootové.  Prvním Evropanem, který zahlédl Mount Rainier, se stal v květnu 1792 kapitán George Vancouver. Při své expedici ji pojmenoval po svém kontradmirálovi Peteru Rainierovi.  V roce 1833 prozkoumal zdejší území při hledání léčivých rostlin doktor William Fraser Tolmie a v roce 1870 byl uskutečněn první úspěšný výstup na vrchol hory. Hazard Stevens a P. B. Van Trump se za něj při návratu do ulic města Olympia dočkali bouřlivého potlesku. V roce 1888 na horu vylezl i John Muir, který, přestože se mu líbil výhled z vrcholu, prohlásil, že nejhezčí pohled je zdola. Později se Muir stal jedním z mnoha, kteří bojovali za legální ochranu území okolo hory. Roku 1893 bylo území kolem Mount Rainier prohlášeno pacifickou lesní rezervací, za účelem ochrany fyzických a ekonomických zdrojů, kterými bylo dřevo a četné říční prameny.  Za účelem ochrany zdejší scenérie a poskytování zábavy pro obyvatelstvo se zdejší podniky a železnice snažily o vytvoření národního parku, který by zvýšil turismus v oblasti. V březnu 1899 vytvořil prezident William McKinley národní park Mount Rainier jako pátý ve Spojených státech. Kongres věnoval park výhodám a zábavě lidu, ochraně dřeva, minerálních ložisek, přírodních kuriozit a dalších divů v rámci parku a jejich zachování v původní kondici.  V roce 1998 začal USGS instalaci systému varujícího před lahary, aby byla usnadněna evakuace z rizikových oblastí údolí řeky Puyallup. Nyní má tento systém na starosti oddělení pohotovosti a správy okresu Pierce. Tacoma se nachází 60 kilometrů od hory při ústí řeky Puyallup do moře, na březích řeky stojí také města Puyallup a Orting.  Washingtonský státní čtvrťák, který byl vydán do oběhu v dubnu 2007, má na sobě Mount Rainier a lososa.

Kontroverzní název.

Přestože Mount Rainier je považováno za oficiální jméno hory, Theodore Winthrop ji ve své knize "The Canoe and the Saddle" říká Mount Tacoma. Dílo pochází z roku 1862, tedy z období, kdy byla pro horu používána obě jména. Je však pravda, že název Mount Tacoma byl užíván spíše ve městě Tacoma a jeho blízkém okolí.  Až v roce 1890 však Rada geografických názvů Spojených států rozhodla, že jejím oficiálním názvem bude Mount Rainier. I kvůli tomu byla v roce 1897 zdejší Pacifická lesní rezervace přejmenována na Lesní rezervaci Mount Rainier, jejíž trvání skončilo o tři roky později vytvořením národního parku. Přesto existovaly snahy navrátit hoře jméno Mount Tacoma, a to tak silné, že se jimi až do roku 1924 zabýval Kongres.

Horolezectví a rekreace.

Horolezectví na Mount Rainier je obtížné, především díky tomu, že se zde nachází největší americké ledovce mimo Aljašku. Většině horolezců výstup na vrchol zabere dva až tři dny. Pro zdolání Mount Rainier je nutná zkušenost v překonávání ledovců, putování divočinou a sebezáchrany. Každý rok se o výstup pokouší 8 až 13 tisíc lidí, z nichž 90 procent šplhá po jihovýchodním svahu přes Camp Muir. Zbytek lezců využívá severovýchodního svahu a cesty přes Emmonsův ledovec a Camp Schurman. Okolo poloviny pokusů bývá úspěšných, nejčastějším důvodem selhání je nepřízeň počasí.  V roce 2012 získala hora obrovský zájem veřejnosti, když jeden ze správců parku (rangers) přišel o život při záchraně několika horolezců uvízlých v bouři. Přitom, co pomáhal horolezcům do helikoptéry, spadl a poté, co klouzal asi kilometr dolů po svahu, na místě zemřel. Pravděpodobně navíc padal bokem napřed. V turistickém centru v Paradise mu byl po čtyřech dnech postaven pomník.  Nejhorší horolezecká nehoda se na hoře udála v roce 1981, kdy přišlo o život jedenáct lidí na Ingrahamově ledovci. Jedná se o největší počet životů, které si vyžádala jedna nehoda na hoře od roku 1946, kdy v blízkosti Jižního Tahomského ledovce havarovalo letadlo s 32 lidmi. Každý rok si hora vyžádá v průměru dva životy, jejichž konec nejčastěji zaviní pády skal či ledu, laviny nebo podchlazení.  V národním parku obklopujícím horu patří mezi nejoblíbenější aktivity pěší turistika, běh na lyžích, fotografování nebo táboření. K blízkosti hory se dá dostat právě díky turistickým stezkám, z nichž ta nejznámější, Wonderland Trail, měří 150 kilometrů a vede okolo všech stran hory. Populární jsou zde také zimní sporty jako běh na lyžích či na sněžnicích.

Mount Rainier je velký stratovulkán 87 kilometrů jihovýchodně od města Seattle v americkém státě Washington. Jedná se o topograficky nejprominentnější horu pevninských Spojených států a Kaskádového pohoří. Její vrchol se nachází v nadmořské výšce 4392 metrů. Mount Rainier je považována za jednu z nejnebezpečnějších sopek světa, konkrétně o jednu z 16 světových sopek v Decade Volcanoes, seznamu nejnebezpečnějších sopek světa. Kvůli obrovskému množství vody, které udržují místní ledovce, by případná erupce uvolnila masivní lahary, jejichž výsledkem by bylo zatopení celého údolí řeky Puyallup a města Tacoma.

Mount Rainier [] ist ein Schichtvulkan und Zentrum des Mount-Rainier-Nationalparks 87 km südöstlich von Seattle in Pierce County, US-Bundesstaat Washington. Mit 4392 Metern ist er der höchste Gipfel der Kaskadenkette und des Bundesstaats Washington.


Charakter linky.

Jubilee Line je podzemní linkou metra, většina její trasy vznikla ražbou, kromě povrchového severozápadního úseku mezi stanicemi Finchley Road a Stanmore, a dále na východě mezi stanicemi Canning Town a Stradford; převažuje koncepce dvou jednokolejných tunelů, některé stanice mají ostrovní nástupiště. Linka je dlouhá celkem 36 km, má 27 stanic a ročně přepraví 213 554 000 cestujících (2011). Slouží jí depo Stratford Market.

Historický vývoj.

Když byla linka 1. května 1979 otevřena, nevznikla celá jako nová, ale byla to vlastně přeznačená větev Stanmore linky Bakerloo Line. Až úsek mezi stanicemi Baker Street a Charing Cross o délce čtyř kilometrů byl postaven jako nový. Nově vzniklá stanice pod novým názvem Charing Cross zde vytvořila přestupní uzel, který spojil původní stanici Strand na lince Northern Line a původní stanici Trafalgar Square na lince Bakerloo Line.  Již existující stanice Charing Cross Embankment na linkách Circle, District, Bakerloo a Northern Line byla současně přejmenována na Embankment.  Zamýšleným názvem pro "Jubilee" byl "Fleet Line", podle říčky Fleet, která je největší londýnskou podzemní řekou. Nakonec však byla pojmenována na počest stříbrného jubilea královny Alžběty II. roku 1977. Taktéž původní záměr prodloužit linku až na Fleet Street byl odložen na neurčito. Podle původního návrhu měla být použita tmavě šedá na označení linky; nakonec se používá stříbrná.  Část, která byla odevzdaná do provozu v roce 1979, byla jen prvním úsekem celkové linky, vzhledem k problémům s financováním navazujících traťových úseků se s výstavbou dalších ale začalo až na konci 90. let 20. století. II. fáze výstavby měla zahrnovat úsek ve směru Aldwych, Ludgate Circus, Cannon Street, a pod Temží až na konečnou stanici Lewisham.  Prodloužení výstavby jižního prodloužení Jubilee line ovlivnil také vznik lehkého metra – Docklands Light Railway. Nakonec však stříbrná linka přece jen prodloužena byla. Roku 1999 se ve třech etapách otevíraly nové stanice. Prodloužení se začalo stavět ze stanice Green Park, a tak vznikla větev se stanicí Charing Cross, která byla tudíž nevyužitá; nakonec se rozhodlo o jejím uzavření.

Vozový park.

Po svém otevření na lince jezdily soupravy vyrobené v roce 1972. Jejich první výměna se uskutečnila o dvanáct let později, starší vlaky se odsunuly na Northern Line. Nové vlaky se však brzy ukázaly jako nespolehlivé a problémové; například jednokřídlé dveře zpomalovaly provoz. Ještě před otevřením nového úseku v roce 1999 bylo rozhodnuto vozový park opět obměnit. Současné vlaky jsou z roku 1996, podobají se podobným použitým na Northern Line z roku 1995. Vybaveny byly orientačním systémem; jak hlášením zastávek, tak i digitálními ukazateli směru.  Vlaky, které až do 26. prosince 2005 na Jubilee line jezdily, byly šestivozové. Na přelomu let 2005 a 2006 bylo rozhodnuto, že budou nasazeny sedmivozové soupravy. Tato změna však nemohla být uskutečněna okamžitě; nebylo technicky možné aby v provozu jezdily jak šestivozové, tak sedmivozové vlaky. Linka tedy byla na celých pět dnů uzavřena, výsledek však přinesl zvýšení kapacity o 6000 cestujících za hodinu, což je nárůst o 17 % oproti původnímu stavu. Modernizací prošlo rovněž signalizační zařízení.

Jubilee Line je nejnovější linka Londýnského metra. Prochází přes centrum města trasou ve tvaru písmene "U" od severozápadu na severovýchod, je značena stříbrnou, respektive šedou barvou. Její první úsek byl otevřen roku 1979.

Die Jubilee Line ist eine U-Bahn-Linie der London Underground. Sie ist 36,2 km lang und hat 27 Stationen (13 davon unterirdisch). Auf dem Liniennetzplan ist sie grau bzw. silbern eingezeichnet.


Život.

Jeho původ je sporný, otec byl nejspíš rolník. Pravděpodobně se narodil na předměstí Haddingtonu zvaném Giffordgate. Také rok narození je nejistý, uvažuje se o období 1505-1515. Ani o jeho univerzitních studiích nepanuje shoda, většinou se však uvádí, že studoval na Univerzitě St. Andrews, a že zde byl ovlivněn učencem Johnem Majorem. Jistější je, že v St. Andrews působil jako kaplan a notář.  V letech 1540–1547 byl učitelem v rodinách Hugh Douglase a Johna Cockbuma, kteří začali koketovat s protestantismem. Knox se veřejně se k protestantismu přihlásil okolo roku 1545. Velký vliv na něj měl kazatel George Wishart, jehož se Knox stal věrným pobočníkem a dokonce jakýmsi bodyguardem. Roku 1546 byl však Wishardt upálen jako kacíř. To Knoxe velmi zatvrdilo a jeho víru to jen posílilo. Situace ve Skotsku se navíc vyhrotila a došlo i k násilnostem, při nichž byl zabit katolický kardinál Beaton. Protestanti se poté opevnili na zámku v St. Andrews, včetně Knoxe. V červenci 1547 však katolíci (posíleni francouzskou armádou) na St. Andrews zaútočili a pevnost padla. Knox byl poté poslán do Francie na galeje. Byl zde vězněn devatenáct měsíců.  V roce 1549 byl propuštěn, možná na přímluvu anglické vlády. Návrat do Skotska však nepřicházel v úvahu, a tak začal jeho desetiletý exil. Pět let žil v Anglii, působil jako anglikánský pastor. Dva roky strávil v Berwicku, pak žil v Newcastlu. Mohl se stát biskupem v Rochesteru, ale odmítl, protože se anglikánům stále více vzdaloval. Anglikánská církev mu připadala moc "římská". Navíc v roce 1553 se královnou stala katolička Marie I. Tudorovna, a tak Knox Anglii opustil, jako mnoho jiných anglických protestantů. Centrum exilu bylo ve Frankfurtu, tam se uchýlil i Knox. Brzy však začaly exilovým společenstvím - jak bývá obvyklé - zmítat spory. Knox stál v čele skupiny, která chtěla změnit podobu bohoslužeb. Konzervativnějším anglikánům se to však nelíbilo. Za pomoci vlivného Richarda Coxe byl Knox z Frankfurtu nakonec vypuzen.  Odešel do Ženevy, kde se setkal s Janem Kalvínem. Napsal zde též text "První zatroubení proti obludné vládě žen" (1558). Bývá označován za nejvíce protiženský text dějin. Knox v něm útočil zejména na čtyři mocné ženy tehdejší Evropy: Marii Tudorovnu, Marii de Guise, Kateřinu Medicejskou a Marii Stuartovnu.  V roce 1556 se na chvíli mohl vrátit do Skotska. Zde se mezitím protestanti pod tlakem značně radikalizovali a Knox se v tom s nimi ztotožnil. Katolíky prohlásil za modláře, katolickou mši označil za stejný hřích jako obětování dětí Molochovi. Cíl vybití všech modlářů přitom označil za nevyhnutelný pro každého skutečného křesťana. V důsledku těchto výpadů mu začala hořet půda pod nohama a raději zavčas odešel zpátky do Ženevy. Ve Skotsku byl pak v nepřítomnosti odsouzen.  Do vlasti se vrátil roku 1559, když došlo k revoltě, Tudorovna byla svržena a protestanti se chopili moci. Byl jedním ze šesti teologů, kteří v srpnu 1560 sepsali "Skotské vyznání víry". (Všichni se shodou okolností jmenovali John, proto se hovoří o Šesti Janech). Vyznání bylo posvěceno i skotským parlamentem a stalo se ústavou skotské reformované církve až do roku 1647, kdy bylo nahrazeno tzv. "Westminsterským vyznáním". Od té doby se sloužení staré katolické mše ve Skotsku trestalo smrtí. Knox po tomto triumfu vydal v rychlém sledu tři významné spisy: "Knihu kázně" (1561), "Knihu všeobecného řádu" (1564) a "Dějiny reformace náboženství v království skotském" (1644).  V dalších letech hájil tvrdé puritánské pojetí církve. Vedl také nesmiřitelnou kampaň proti anglické katolické královně Marii Stuartovně. Když byla zatčena za vraždu svého manžela, lorda Danleyho, přimlouval se za její popravu.

John Knox (asi 1505 – 24. listopadu 1572, Edinburgh) byl skotský náboženský reformátor, původně katolický kněz, který roku 1560 založil protestantskou Skotskou církev, dnes zvanou presbyteriánská.

John Knox (* um 1514 in Gifford Gate bei Haddington, East Lothian; † 24. November 1572 in Edinburgh) war ein schottischer Reformator und Mitbegründer der Presbyterianischen Kirchen.


Historie.

Roku 2002 se dvaadvacetiletý angličan z londýnské čtvrti Muswel Hill Johnny Borrell rozhodl založit svou vlastní skupinu, inspirací mu byla kapela Libertines, kde spolu se svým spolužákem ze střední školy Johnem Hassalem účinkoval jako baskytarista. V létě téhož roku se snažil najít prostřednictvím magazínu NME nějakou spřízněnou duši pro svou novou kapelu. Odepsal mu jediný člověk a to švéd Bjorn Agren. Rázem si spolu padli do noty, měli vokál, kytaristu a role baskytaristy se ujal dlouholetý kamarád Bjorna, také švéd Carl Dalemo. Bubeník Christian Smith-Pancorvo přišel do skupiny jako poslední. Jejich první demonahrávka Hackney s Toerag Studios se dostala do éteru rádia XFM. Díky tomu v roce 2003 podepsala kapela smlouvu s nahrávací společností Mercury - label Vertogo.První singlovou deskou a stejnojmenným videoklipem byla Rock 'n Roll Lies. Debut byl dokončen v červnu 2004. Christian Smith odešel a nahradil ho bubeník z Winchesteru Andy Burrows. Skupina se stala anglickým objevem roku 2004 a debutové album Up All Night, jehož producentem je John Confield a sám Johnny Borrell, se stalo třetím nejprodávanějším albem ve Velké Británii. Stali se předkapelou U2, vystupovali na fenomenálním festivalu Glastonbury 2005, objevili se na Live8 a podílejí se na akci Make Poverty History. Objeli a koncertovali takřka po celém světě. V roce 2006 vyšlo druhé eponymní album, produkoval ho Chris Thomas (producent desek Beatles, Pink Floyd, Pulp, Roxy music). Album "Razorlight" se stalo nejprodávanějším albem po několik týdnů na britských ostrovech a zařadilo se mezi 100 nejžádanějších hudebních nosičů na světě. Třetí studiové album "Slipway Fires" s pilotním singlem "Wire To Wire" vyšlo 3. listopadu 2008, nezaznamenalo však tak příznivý ohlas jako v případě předchozích dvou desek.  Dne 5. března 2008 kapelu z osobních důvodů opustil bubeník Andy Burrows. Několik dní po odchodu podepsal smlouvu s Universal Records, nahrávání druhého sólového alba je plánováno na léto 2009.

Razorlight je britsko - švédská skupina hrající styl indie a post-punk revival. Ve svých začátcích se nechala inspirovat skupinami The Clash, Television nebo The Kinks.

Razorlight ist eine englische Rockband um den Sänger Johnny Borrell, dem früheren Bassisten der Libertines. Mit den Liedern America und Wire to Wire feierten sie weltweit ihre größten Erfolge.


Popis.

Jsou to rostliny jednoleté nebo vytrvalé s oddenky, tenkými větvenými kořeny a lodyhami vzpřímenými, vystoupavými nebo poléhavými. Lodyhy bývají většinou větvené, někdy mají zpětné háčky, pomoci nichž se opírají o sousední rostliny a často rostou současně s neplodnými prýty. Listy jsou jen lodyžní, nejčastěji přisedlé, úzce podlouhlé nebo kopinaté, mírně kožovité a s jednou žilkou. Listy mají palisty, které bývají od listů nerozeznatelné; přesleny, které spolu zdánlivě vytvářejí, jsou vlastně dva vstřícně vyrůstající listy s palisty, jež srostly nebo se naopak rozdělily na více částí.  Květy ve vrcholících se skládají do úžlabního nebo vrcholového vidlanu či laty, které bývají bohatě rozvětvené. Květy se stopkami bez listenců jsou nejčastěji oboupohlavné, jen někdy jsou postranní květy vrcholíků samčí. Kalich obvykle chybí nebo je silně redukován, kolovitá nebo nálevkovitá koruna se čtyřmi plochými nebo miskovitými plátky má krátkou trubku. Barvu mívá bílou, žlutou, nazelenalou, růžovou nebo fialovou. Semeníky tvořené dvěma plodolisty mají dvě čnělky s kulovitou bliznou. Květy jsou opylovány entomogamně, u některých druhů dochází k autogamii. Plodem je dvounažka rozpadající se na dva merikarpy s hladkým či drsným povrchem nebo s háčky, šíří se většinou pomoci zoochorie.

Význam.

Některé druhy svízele mají léčivé účinky, působí diureticky, odstraňují křeče hladkého svalstva a čistí krev i pokožku. V moderním lékařství však tyto rostliny už zcela ztratily na významu, stejně jako při barvení látek. Také vlastnost některých druhů zaplevelovat pole je silně potlačena.

Taxonomie.

V České republice se vyskytuje těchto 26 druhů svízele a jeden kříženec:

Externí odkazy.

Svízel ("Galium") je široký rod bylin z čeledi mořenovitých, ve které je řazen do podčeledi "Rubioideae". Rostliny tohoto rodu, tvořeného asi 400 druhy, se vyskytují ve všech světadílech. Přizpůsobily se různým prostředím a rostou v chladných horských i arktických oblastech, ve vyšších nadmořských výškách tropů, nejvíce druhů se vyskytuje v mírném a subtropickém pásmu.

Die Labkräuter ("Galium") sind eine Pflanzengattung innerhalb der Familie der Rötegewächse (Rubiaceae). Die meisten der über 600 Arten gedeihen im gemäßigten Klima der Nord- und Südhalbkugel.


Konstrukce kolejnicového styku.

Příklad jednoduchého kolejnicového styku je uveden na obrázku (nejsou zaneseny drobné díly, podložky, vložky, spony atd.).  Pro hladký průjez železničního kola je požadováno, aby styk zajistil hladký přechod kola z jedné kolejnice na druhou jak v horizontálním tak i vertikálním směru.  Prosté přiložení kolejnic k sobě čelní plochou (řez kolmý na podélnou osu kolejnice) nedokáže zajistit potřebnou stabilitu vzájemné polohy kolejnic. V principu je možno realizovat i šikmý řez ve vertikální rovině, který je zrcadlový pro stýkající se kolejnice.  Z tohoto důvodu se konstruuje pevnostně a prostorově zajištěný kolejnicový styk, který zajišťuje správnou vzájemnou polohu konců kolejnic a je dostatečně mechanický odolný, aby snášel dynamické síly způsobené průjezdem kolejových vozidel.  Konstrukčně dostačujícím provedením pro běžný provoz (není uvažována např. vysokorychlostní trať, monorail apod.) je vyztužení místa styku kolejnic příložkami (spojkami), které fixují kolejnice v požadované poloze. Spojky jsou tvarovány tak, aby z vnější i vnitřní strany přilehly ke kolejnici. Tvar spojek se odvozuje zejména podle tvaru (typu) kolejnice. Upevnění, pevnostní stažení a tím i vzájemné fixování polohy kolejnicového styku se provádí spojkovými šrouby. Počet spojkových šroubů musí být v minimálním počtu 2 ks na každou kolejnici, tj. 4 ks na kolejnicový styk.  Touto kompletací vzniká kolejnicový styk.

Provedení styků.

Podle provozního zatížení tratě, rychlosti, hmotnosti kolejových vozidel, ale i s ohledem na řešení kolejových obvodů, zabezpečení atd. se realizují různé konstrukce kolejnicových styků, zpevněním, elektricky vodivé aj.  Pro zlepšení odolnosti styku vůči dynamickému zatížení provozem je možno přiblížit pražce k místu styku kolejnic, což příznivě ovlivní ohybové zatížení kolejnic ve svislém směru i plošné rozložení sil na podloží. V horizontálním a vertikálném směru je dále možno podložit kolejnice v místě kolejnicového styku můstkovou deskou, což je rozšířená podkladnice, která přesahuje pod obě kolejnice.

Elektrické vlastnosti styku.

Kolejnicový styk obecně nezaručuje elektrickou vodivost nebo izolační vlastnosti mezi stýkajícími se kolejnicemi. Pro konstrukci vleček nebo lokálních tratí, kde se nepoužívá elektrická trakce ani zabezpečení provozu vyžadující elektrickou vodivost styků, je možno použít kolejnicový styk bez definovaných elektrických vlastností.

Dilatační zařízení.

Vlivem změny teploty a tepelné roztažnosti materiálu dochází k délkovým změnám kolejnic. Tyto změny je nutno kompenzovat tak, aby při vysokých teplotách nedocházelo k vybočení koleje z požadovaného směru a naopak, při nízkých teplotách, k trhání kolejnic. Na tratích s oblouky tato změna délky není tak výrazná jako na dlouhých přímých úsecích. Taktéž na mostních konstrukcích, které mají menší teplotní setrvačnost než ostatní podklad tratě, je nutno instalovat dilatační zařízení. Dilatační zařízení má tedy za úkol vyrovnávat teplotní roztažnost kolejnic, to vylučuje, že by toto mohlo být realizováno svařovaným spojem. Vzhledem k tomu, že u dilatačního zařízení je požadována vzájemná volnost pohybu navazujících kolejnicových pásů v podélném směru, není možno provést ani úplné pevné spojení kolejnic bočními spojkami. Podle zatížení a provozu na trati (např. rychlosti) se konstruují dilatační zařízení i několik metrů dlouhá s vně vyhnutými kolejnicemi, viz obrázek.

Umístění styků.

Podle toho, kde se nachází dělící rovina kolejnic, tzv. styková plocha nebo rovina styku kolejnic, jsou kolejnicové styky děleny na vstřícné, kdy jsou styky kolejnic uloženy ve stejné rovině kolmo k ose tratě, vystřídané a neuspořádané.

Kolejnicový spoj (nesprávně kolejový spoj) je konstrukčně technické řešení, zajišťující polohové a pevnostní spojení dvou, na sebe navazujících, kolejnic. Mechanické spojení kolejnic se nazývá kolejnicový styk, je-li proveden svarový spoj, vzniká bezstyková kolej.

Ein Schienenstoß ist der Bereich der aneinander stoßenden Schienenenden im Gleisbau. Aus fertigungs- und transporttechnischen Gründen ist die Länge einer einzelnen Schiene begrenzt (in den Anfängen der Eisenbahn auf ca. 15, später 30 m, heute bis zu 250 m). Um einen endlosen Gleiskörper zu erhalten, müssen die Gleisjoche (und somit die einzelnen Schienen) miteinander verbunden werden.


Popis.

Autochrom je, podobně jako dnešní diapozitiv, barevná průsvitka. Skleněná deska je pokrytá barevnou mozaikou mikroskopických zrnek bramborového škrobu obarvených na oranžovou, zelenou a modrou barvu překrytých černobílou panchromatickou emulzí. Při expozici potom světlo proniká různobarevnými zrnky a po vyvolání do pozitivu tak vznikne barevný obraz. Černobílý obraz na emulzi totiž pozorujeme přes stejné barevné filtry, jako když byla exponována.  Původní autochromy se vyráběly potažením skleněné desky (většinou 13 × 18 cm) včelím voskem, do kterého se nalepila na jemno prosátá a obarvená zrníčka škrobu. U pozdějších desek byla navíc zrníčka zploštěna pomocí přístroje, který jehlou kroužil po desce a vytvořil tlak několika tun na centimetr čtvereční. Zabránilo se tím rozkladu světla plastickými zrníčky a zvýšil jas výsledného obrazu. Na tuto vrstvu byly strojem naneseny saze ucpávající mezery mezi zrníčky, které byly zakryty další vrstvou včelího vosku (šelaku), který chránil barevnou mozaiku. Po zaschnutí laku byla nanesena emulze.  Původní patent však popisuje proces trochu jinak: zrníčka jsou popisována jako červená, modrá a žlutá a místo sazí se zmiňují dvě vrstvy barevných zrníček, takže zrníčka vytvoří také oranžové, fialové a zelené filtry.  Ve 30. letech 20. století se autochrom vyráběl také na filmové podložce.  Autochromy překvapí krásným (i když ne úplně reálným) barevným pojetím a velkou stálostí. Mezi jeho hlavní nevýhody však patřila nízká citlivost, velké výrobní náklady, nereálné podání modré barvy a nemožnost kopírovat vzniklý obraz (každý autochrom je originálem). Později byl proto autochrom nahrazen jinými procesy moderní barevné fotografie (Kodachrome, Agfacolor Neue a Kodacolor).

Autochrom v Čechách.

Průkopníkem používání této techniky v Čechách byl Vladimír Jindřich Bufka, který se autochromem seznámil přímo v Lyonu u bratrů Lumièrů. Pomocí této techniky fotografoval barevně v galeriích Paříže, Moskvy a Petrohradu díla slavných mistrů. V Praze o autochromu pořádal přednášky a napsal knihu "O fotografování v barvách pomocí desky autochromové", která vyšla v roce 1910.  Jediný český fotograf, který se plně soustředil na barevnou fotografii na autochromu, byl Karel Šmirous. Z jeho činnosti se dochovalo několik set autochromů.

Autochrom (autochromatický proces, Autochrome Lumière znamená automaticky barevný) je raný proces barevné fotografie patentovaný roku 1903 bratry Lumièrovými a komerčně vyráběný v letech 1907 až 1935. V této době byl nejrozšířenějším procesem barevné fotografie.

Als Autochromverfahren bezeichnet man ein frühes Verfahren zur Fertigung farbiger Fotografien in Form eines Diapositivs. Es wurde 1903 von den Gebrüdern Auguste und Louis Lumière in Lyon entwickelt. Mit dem auf Farbrasterung basierenden Verfahren war es erstmals möglich, ein Farbbild mit einer einzigen Aufnahme zu erzeugen. Voraussetzung für die sehr realistische Farbwiedergabe durch die "Autochromes" war die vorausgegangene Entwicklung panchromatischer Emulsionen, also lichtempfindlicher Substanzen, die alle Farben des Farbspektrums gleichmäßig wiedergeben. Allerdings war die Belichtungszeit für eine Aufnahme sehr lang.


Legislativní vymezení sociálních služeb v ČR.

Poskytování sociálních služeb v České republice je vymezeno zákonem č. 108/2006 Sb., o sociálních službách. Tento zákon upravuje podmínky poskytování pomoci a podpory fyzickým osobám v nepříznivé sociální situaci prostřednictvím sociálních služeb a příspěvku na péči, podmínky pro vydání oprávnění k poskytování sociálních služeb, výkon veřejné správy v oblasti sociálních služeb, inspekci poskytování sociálních služeb a předpoklady pro výkon činnosti v sociálních službách.

Služby sociální péče.

Služby sociální péče napomáhají osobám zajistit jejich fyzickou a psychickou soběstačnost, s cílem umožnit jim v nejvyšší možné míře zapojení do běžného života společnosti, a v případech, kdy toto vylučuje jejich stav, zajistit jim důstojné prostředí a zacházení. Mezi tyto služby patří:

Služby sociální prevence.

Služby sociální prevence napomáhají zabránit sociálnímu vyloučení osob. Cílem je napomáhat osobám k překonání jejich nepříznivé sociální situace a chránit společnost před vznikem a šířením nežádoucích společenských jevů. Mezi tyto služby patří:

Předpoklady pro výkon povolání sociálního pracovníka.

Předpokladem k výkonu povolání sociálního pracovníka je způsobilost k právním úkonům, bezúhonnost, zdravotní způsobilost a odborná způsobilost dle zákona o sociálních službách.  V sociálních službách vykonávají odbornou činnost:

Registr poskytovatelů sociálních služeb.

Sociální služby lze poskytovat jen na základě oprávnění k poskytování sociálních služeb, které vzniká rozhodnutím příslušného krajského úřadu o registraci.

Vznik Registru poskytovatelů sociálních služeb.

S účinností od 1.1.2007 byl na základě zákona č.108/2006 Sb., o sociálních službách, zřízen Registr poskytovatelů sociálních služeb, který je veden příslušným krajským úřadem.  Zapisují se do něj poskytovatelé sociálních služeb, kterým bylo vydáno rozhodnutí o registraci, a právnické a fyzické osoby uvedené v § 84 zákona o sociálních službách. Místní příslušnost krajského úřadu se řídí zákonem.

Registrace.

V souladu s nabytím účinnosti novely zákona vznikla povinnost také speciálnímu lůžkovému zdravotnickému zařízení hospicového typu a dětskému domovu se na žádost zapsat do registru poskytovatelů sociálních služeb, jestliže poskytovaly pomoc osobám závislým na pomoci jiné osoby a tuto pomoc poskytují i po 1. 1. 2012.  Stejná povinnost platí pro poskytovatele sociálních služeb ve zdravotnickém zařízení ústavní péče.  Zápis do registru poskytovatelů provádí místně příslušný krajský úřad.

Podoba registru.

Registr je veden v listinné a elektronické podobě. Krajský úřad je správcem listinné podoby registru a zpracovatelem elektronické podoby registru.  Ministerstvo je správcem elektronické podoby registru.  Registr v elektronické podobě obsahuje údaje uvedené v § 79 odst. 5 písm. a) až d) (vypsány dole), kapacitu, materiální, technické a personální zabezpečení, poskytování základních a fakultativních činností, a financování jednotlivých sociálních služeb a zobecněné údaje o žadatelích, osobách, kterým je sociální služba poskytována, a to pro účely analytické a koncepční činnosti ministerstva.  Údaje, které jsou v něm obsaženy dle 108/2016 Sb. § 79 odst. 5:  a) je-li žadatelem právnická osoba, obchodní firmu nebo název, sídlo nebo umístění její organizační složky, identifikační číslo osoby (dále jen „identifikační číslo“) a statutární orgán,  b) je-li žadatelem fyzická osoba, jméno, popřípadě jména, příjmení, místo trvalého nebo hlášeného pobytu a datum a místo narození,  c) je-li žadatelem organizační složka státu nebo územní samosprávný celek, jehož jménem bude poskytovat sociální služby organizační složka územního samosprávného celku, její název, sídlo, identifikační číslo jejího zřizovatele, jméno, popřípadě jména, a příjmení vedoucího organizační složky,  d) údaje o poskytovaných sociálních službách, kterými jsou  1. název a místo zařízení anebo místo nebo místa poskytování sociálních služeb, popřípadě požadavek na nezveřejňování místa zařízení, jde-li o sociální služby poskytované v azylovém domě anebo pobytové sociální služby poskytované v intervenčním centru nebo v zařízení pro krizovou pomoc,  2. druhy poskytovaných sociálních služeb,  3. okruh osob, pro které je sociální služba určena, popřípadě jejich věková hranice nebo druh zdravotního postižení,  4. popis realizace poskytování sociálních služeb,  5. popis personálního zajištění poskytovaných sociálních služeb,  6. časový rozsah poskytování sociálních služeb,  7. kapacita poskytovaných sociálních služeb,  8. plán finančního zajištění sociálních služeb,  9. způsob zajištění zdravotní péče, jde-li o poskytování sociálních služeb podle § 34 odst. 1 písm. c) až f),  10. den započetí poskytování sociálních služeb.

Hlášení změn.

Poskytovatel sociálních služeb je povinen do 15 dnů písemně oznámit registrujícímu orgánu všechny změny týkající se:

Zrušení registrace.

O zrušení registrace rozhoduje registrující orgán, tj. krajský úřad, v případech:  a) poskytovatel sociálních služeb přestane splňovat podmínky registrace  b) poskytovateli sociálních služeb byl uložen správní trest za přestupek v případě zvlášť závažného porušení povinnosti stanovené poskytovatelům sociálních služeb,  c) poskytovatel sociálních služeb ani po uložení správního trestu za přestupek nesplní opatření uložená k odstranění nedostatků v oblasti dodržování standardů kvality sociálních služeb zjištěných při inspekci poskytování sociálních služeb,  d) poskytovatel sociálních služeb požádá o zrušení registrace; tato žádost musí být podána nejméně 3 měsíce přede dnem ukončení činnosti.

Inspekce poskytování sociálních služeb.

Inspekci poskytování sociálních služeb provádí u poskytovatelů sociálních služeb, kterým bylo vydáno rozhodnutí o registraci, a u poskytovatelů sociálních služeb příslušný krajský úřad a Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR.  Předmětem inspekce u poskytovatelů sociálních služeb je:

Sociální službou se rozumí činnost nebo soubor činností zajišťujících pomoc a podporu osobám za účelem sociálního začlenění nebo prevence sociálního vyloučení.

Sozialleistungen sind die im Sozialgesetzbuch vorgesehenen Dienst-, Sach- und Geldleistungen ( SGB I). Deutschland hat im Jahr 2009 30,1 % seines Bruttoinlandsprodukts für Sozialleistungen aufgewendet und lag damit im europaweiten Vergleich auf Rang 4. Im Jahr 2013 waren es 29 %.


Postup lokace.

Před samotným osídlením byly mezi lokátorem a majitelem dohodnuty podmínky osídlení (tj. práva, povinnosti, donace, právní status osidlovaného místa), zároveň byly přesně stanoveny i povinnosti lokátora, jeho odměna, resp. tresty pro případ nesplnění smlouvy. Těchto smluv se nedochovalo mnoho, proto se má zato, že velká část takovýchto dohod byla provedena ústně. Lokátor ručil za splnění této smlouvy jak osadníkům, tak majiteli. Odměnou za provedenou práci byly obvykle pozemky, se kterými mohl volně disponovat, v některých osadách získal nižší soudní pravomoc, resp. (dědičný) úřad rychtáře (v Polsku a Uhersku šoltyse). Někdy se stávalo, že lokátor, který získal již rychtářskou hodnost v jedné vsi, byl pozván vysadit osadu další.  Lokátoři pocházeli z různých sociálních skupin, mohli to být drobní feudálové, měšťané, duchovní nebo i poddaní. Společné pro tyto podnikatele bylo, že museli být schopni vložit do podniku značný obnos v hotovosti.

Kolonizace.

Postupně se zdokonalil způsob kolonizace měst i osad natolik, že spolu začalo spolupracovat více lokátorů, což jim umožnilo osadit větší území nebo urychlit lokační proces u jednoho místa. Tento styl spolupráce přejal např. magdeburský arcibiskup Wichmann a podobně byly organizovány i slezské a asi i lužické weichy.  V některých oblastech, např. ve Slezsku došlo i ke složitější strukturaci v rozdělení práce mezi lokátory. Někdy se v pramenech vyskytuje lokátor jako jakýsi podnikatel, který celý podnik zajišťuje finančně a zodpovídá za něj, samotnou práci s lokací spojenou pak vykonávají jacísi „pod-lokátoři“. Takovýmto lokátorem – podnikatelem bývá nejčastěji šlechtic.

Příklad.

Příkladem takové dohody mezi majitelem a lokátorem v českých podmínkách je dochovaná smlouva z roku 1252, v níž se vyšehradští kanovníci dohodli s humpoleckým mincmistrem Jindřichem o vysazení vsí v lesním újezdě u dnešní Ledče nad Sázavou. Jindřich se zavázal vyměřit toto území a rozvrhnout je na lány téže velikosti, v jaké jsou vyměřeny lány na panství želivského kláštera ve vsích s německými osadníky. Do jednoho roka zde musel usídlit nové lidi. Pokud by toto nesplnil, tak by pozbyl svého lokátorského práva a lidé, kteří se za něj zaručili by museli zaplatit pokutu 30 hřiven stříbra. Jako odměnu měl Jindřich získat do konce života rychtářský úřad, soudní moc, kapitula mu měla propůjčit každý sedmý a osmý lán ve vsích, které zřídí. On a stejně i jeho dědici měli právo volně prodat nebo darovat svůj majetek pokud ho přednostně nabídli kapitule (na rozdíl od ostatních sedláků, kteří museli mít souhlas kapituly k převádění svého majetku)

Lokátor byla osoba, která ve středověku prováděla lokaci, jistá obdoba moderního developera. Majitel půdy ho tedy pověřil založením vsi či města. Povinností lokátora bylo najít lidi ochotné se v novém sídlišti usadit, zastupovat je a zorganizovat veškerou činnost související bezprostředně se vznikem osady (vyklučení lesa, přesun osadníků, vyměření polností, případně parcel a ulic atd.).

Der Lokator (lat. "locator": Verpächter, Grundstücksverteiler, von lat. "(col)locare" „zuweisen“, „vermieten“, „errichten“, „ansiedeln“; auch "magister incolarum"; in Mecklenburg und Pommern auch "posessor" oder "cultor", ähnlich dem Reutemeister in Süddeutschland) war ein mittelalterlicher Subunternehmer, der meist im Auftrag eines Landes- oder Grundherrn für die Urbarmachung, Vermessung und Zuteilung von zu erschließendem Land verantwortlich war. Darüber hinaus warb er Siedler für diese Zwecke an, stellte für die Übergangszeit (z. B. während der Rodung) den Lebensunterhalt zur Verfügung und besorgte Arbeitsmaterialien und -gerät (Saatgut, Zugtiere, Eisenpflüge u. a.). Er spielte somit eine wichtige Rolle bei der Gründung von Städten und Dörfern sowie der Urbarmachung von unbewirtschaftetem Land während der Binnenkolonisation in Norddeutschland und der deutschen Ostsiedlung und war somit an deren Erfolg beteiligt.


Popis jevu.

E. Colin Cherry v 50. letech 20. století zkoumal selektivní pozornost a její projevy. Především se zaměřil na studium dialogu v rušivém prostředí. Představte si, že jste na večírku a mluví k vám nějaký, pro vás nezajímavý, člověk. V tu chvíli zaslechnete od vedlejšího stolu rozhovor, který vás něčím zaujme. Z počátku se snažíte sledovat obě strany, ale po čase zjistíte, že to není možné. Jsme schopni vnímat pouze jeden z těchto rozhovorů a ze druhého nepochytíme téměř nic.  Při společenských akcích, kdy je pozornost člověka vystavena rušivému vlivu ostatních hovorů, mu připadá, že osoba, s kterou právě hovoří, mluví hlasitěji než ostatní. Při objektivním měření jsou však všechny hovory přibližně stejně hlasité. Soustředění pozornosti a zraková vodítka neverbální komunikace zapříčiní vyšší míru porozumění s kontaktovanou osobou. Při telefonickém hovoru rušeném dalšími zvuky je problém rozumět právě proto, že chybí neverbální vodítka. Pokud se někdo pokusí vyslechnout hovor lidí, s nimiž přímo nehovoří, rozumí hovoru podstatně hůř.  Na Cherryho výzkumy navázala Anna Treismanová, která v 60. letech zjistila, že osoby jsou schopny si vybavit útržkové zprávy i z druhé, pro ně nepodstatné, konverzace. Byli schopni rozpoznat, když se změnil mužský a ženský hlas, nebo nějaké náhlé přerušení konverzace. Sternberg přišel na to, že pokud rozhovory nebo sdělení byla stejná, zkoumané osoby to dokáží poznat, i když obě zprávy neproběhly v úplně stejném časovém sledu. Nielsen a Sarason zjistili, že lidé dokáží jasně zaregistrovat z nevnímaných rozhovorů sexuální pojmy, či vlastní jména.

Metoda stínění (Shadowing).

Jedná se o dichotomický poslechový úkol. Ve stejnou chvíli byly jedincům pouštěny dvě odlišné nahrávky, simultánně každou do jednoho ucha. Jedincům byl dán úkol, aby přeříkali slovo od slova jednu z těchto dvou zpráv. To se podařilo, obzvlášť když byly zprávy v každém uchu jasně odlišné, jako například jedna namluvené ženským a druhá mužským hlasem. Díky selektivní pozornosti jsme schopni si vybrat jeden z několika podnětů kolem nás a zaměřit se na něj. S tím souvisí to, že ostatní podněty kolem nás nejsou vnímány a tudíž o nich ztrácíme přehled.  Podobnou metodu můžeme sledovat i u zraku, díky U. Niesserovi a R. Becklenové, kteří provedli zrakovou dichotomickou analogii. Jedincům byly pouštěny ve stejný okamžik dvě videonahrávky, kdy na první kazetě byli tři hráči basketbalu a na druhé dva lidi hrající tleskanou. Úkolem bylo také zaměřit se pouze na jednu z těchto dvou nahrávek. Výsledkem bylo, že ze dvaceti čtyř probandů, kteří byli zaměřeny na hráče basketbalu, pouze jeden registroval potřesení rukou hráčů tleskané. Z toho tedy můžeme opět usoudit, že díky selektivní pozornosti, jsme schopni se zaměřit pouze na jeden předmět zájmu. Jedním z testů, zkoumajících schopnost dělit pozornost, je Stroopův test.

Praktické využití.

Ve chvíli, kdy se tato skutečnost dostala do povědomí lidí, začali vědci zkoumat, jak by se jí dalo využít v životě. Vědci se domnívali, že pokud dokážou přijít na princip tohoto jevu, bude možné se vyhnout některým nehodám a nebezpečným situacím.

Fenomén koktejlové party je psychologické označení selektivní pozornosti ve společnosti dalších osob. Popisuje dva příbuzné jevy: v prvé řadě člověk, zapojený do rozhovoru, hodnotí tuto diskuzi jako hlasitější ve srovnání s jinými okolními zvuky, než odpovídá její reálné hlasitosti. Za druhé jde o aktivaci pozornosti při zaslechnutí důležitého slova – například vlastního jména.

Der Cocktailparty-Effekt, auch intelligentes oder selektives Hören, bezeichnet die Fähigkeit des menschlichen Gehörsinns, bei Anwesenheit mehrerer Schallquellen die Schallanteile einer bestimmten Schallquelle aus dem Gemisch des Störschalls zu extrahieren. Zum Beispiel ist das Gehör auf einer Cocktailparty, wo viele Menschen gleichzeitig sprechen, in der Lage, besonders die Worte eines einzelnen Sprechers wahrzunehmen und die der anderen zu unterdrücken.


Život.

Se svou maminkou se přistěhoval se k dědečkovi Vic Noxonovi do Boulder v Coloradu z předchozího bydliště v New Yorku. Maminka byla těžce nemocná, měla tuberkulózu. V dětském věku bez rodičovského dozoru občas kradl v obchodech a sám později přiznával, že byl uličník. Naučil se dobře jezdit na koních, lyžích a tancovat. Za druhé světové války maturoval, ve vojenské škole začal létat. Pak pokračoval studiemi na University of Colorado at Boulder. Pracoval jako pomocný dělník a později se znovu pustil do studií. V roce 1948 se oženil po roční známosti s René Priceovou.  Vrátil se k armádě, absolvoval letecký výcvik a nastoupil k útvaru. Létal na hlídkové lety z Aljašky a Japonska podél hranic SSSR. V roce 1954 byl přijat do námořní školy zkušebních pilotů v Patuxentu ve státu Maryland. Po dvou letech strávených v letadlech byl poslán do námořní školy, stal se důstojníkem letecké zpravodajské služby. Pak dostal pozvánku mezi budoucí astronauty. U NASA byl od 2. dubna 1959 do září 1967. V době svého letu byl již rozvedený a měl čtyři děti.

Let do vesmíru.

Kosmická loď Mercury-Atlas 7 s kabinou "Aurora 7" odstartovala jako druhá americká na oběžnou dráhu Země. Start proběhl z mysu Canaveral a na palubě byl samotný Carpenter. Během čtyř hodin trvání letu obletěl třikrát Zemi a přistál na hladině Atlantského oceánu. Řídící středisko nebylo s jeho chováním spokojeno, protože si na palubě dělal co chtěl, neplnil připravený program, kvůli fotografování nevyžádaných západů Slunce spotřeboval zbytečně pohonné hmoty a tak přistání bylo riskantní záležitostí. Přistál v kabině na padáku ve vlnách oceánu nedaleko Portorika 465 kilometrů od plánovaného místa, opustil ji, zůstal až do vylovení v malém nafukovacím člunu.. Žabí muži jej pak dopravili na letadlovou loď "Intrepid". Později bylo jeho jednání při letu označeno jako chování potrhlého amerického turisty.

Po skončení letu.

V roce 1967 odešel z kosmického výzkumu a zabýval se podmořskými stanicemi vojenského námořnictva. Na stanici Sealab II v hloubce 62 metrů pod hladinou Pacifiku strávil se skupinou odvážlivců 29 dní. V červenci 1969 odešel do zálohy a začal soukromě podnikat v Los Angeles.  Zemřel 10. října 2013 v hospici v Denveru v Coloradu, kde pobýval po prodělané mozkové mrtvici.

Scott Carpenter, rodným jménem Malcolm Scott Carpenter (1. května 1925 Boulder, Colorado, USA – 10. října 2013 Denver, Colorado, USA) byl americký astronaut, vojenský pilot a aquanaut. Jako druhý Američan absolvoval orbitální vesmírný let.

Malcolm Scott Carpenter (* 1. Mai 1925 in Boulder, Colorado; † 10. Oktober 2013 in Denver, Colorado) war ein US-amerikanischer Astronaut und Aquanaut.


Dětství.

Narodil se farmářům Albertu a Kate Howeovým 31. března 1928 na jejich statku ve Floral, kanadské provincii Saskatchewan. Měl devět sourozenců. Když mu bylo devět let, celá rodina se přestěhovala do Howes Saskatoon, kde byl otec Ab v době velké hospodářské krize zaměstnán jako dělník. Ve školním věku se u Gordieho projevila dyslexie, školu opustil ve 14 letech, aby se živil jako pomocný dělník. S hokejem začal v osmi letech. V 15 letech se zúčastnil tréninkového kempu New York Rangers ve Winnipegu, kde o něj trenéři neprojevili zájem. O rok již měl skaut Detroitu Red Wings, Fred Pinckney, jiný názor. Zařadil jej do juniorského týmu v Cambridge v Ontariu (Galt Red Wings). V roce 1945 byl přeřazen do týmu Omaha Knights, který hrál v soutěži USHL, kde jako sedmnáctiletý odehrál 51 zápasů se 48 kanadskými body.

Profesionální liga.

Následující sezónu 1946/47 již o něj projevili zájem v hlavním kádru Detroitu, kde také poprvé nastoupil v NHL. To mu bylo osmnáct let a na zádech měl pod svým jménem uvedeno číslo 17. Poté, co Roy Conacher přestoupil do Chicaga, mu bylo nabídnuto dresové číslo 9, které přijal a již nezměnil. V první sezóně odehrál 58 zápasů s 22 kanadskými body (7 + 15), což také bylo nejméně v celé jeho profesionální kariéře. V dresu Detroitu odehrál 25 sezón (1946 – 1971), 1687 zápasů, nasbíral 1809 bodů (786 + 1023) což je 1,07 bodu na zápas. V letech 1958 – 1962 byl týmový kapitán. 12. března 1972 bylo číslo, které nosil vyřazeno a pověšeno pod strop Joe Louis Areny. S Detroitem také vyhrál čtyřikrát Stanley Cup (1950, 1952, 1954, 1955).  Svými nesčetnými šarvátkami si vysloužil přezdívku Mr. Elbows. Taktéž vznikl nový termín, hattrick Gordieho Howea, hráč který jej splnil vstřelil v jednom zápase gól, jednou přihrál na gól a jednou se popral. 28. března 1950 také Howe prožil nejhorší zranění za celou dobu kariéry. Při zápase s Torontem se střetl s hokejkou protihráče Teda Kennedyho a následně s mantinelem. Výsledkem nárazu bylo těžké zranění hlavy a nadočnicového oblouku. Musel se podrobit okamžité operaci, kdy mu z hlavy odstranili krevní sraženinu, která mu tlačila na mozek. I přestože to vypadalo na konec profesionální kariéry, rychle se zotavil a příští sezónu již nastoupil opět do zápasů.  V sezóně 1970/71 se objevily problémy s artritidou v levém zápěstí. To způsobilo, že po konci sezóny oznámil také konec kariéry. V roce 1972 byl uveden do Hokejové síně slávy. Po ukončení kariéry se mu stala obživou funkce viceprezidenta Red Wings. Avšak po vzniku nové hokejové ligy World Hockey Association, mu byla nabídnuta zahrát si v dresu společně se svými syny. Tu přijal a po dvou vynechaných sezónách se opět vrátil na led, tentokrát týmu Houston Aeros. Zajímavostí je, že pouze dva hráči v týmu se narodili dřív, než střelil svůj první ligový gól.  Po čtyřech sezónách strávených Houston Aeros se společně se syny rozhodl změnit působiště. V červnu 1977 podepsali smlouvu s New England Whalers v téže lize. Zde 7. prosince 1977 v zápase s Birmingham Bulls překonal hranici 1000 asistencí. Dvě sezóny stačil odehrát v dresu New England Whalers a WHA zanikla. Tým se tedy přesunul do NHL a přejmenoval se na Hartford Whalers. Opět oznámil, že po sezóně skončí. Tentokrát definitivně. Po 80 odehraných zápasech, 15 vstřelených gólů a 26 asistencí, ukončil svoji dlouhodobou kariéru, ve které odehrál 2186 zápasů, vsítil 975 gólů, 1383 asistencí, celkově tedy získal 2358 bodů.  3. října 1997 nastoupil tehdy devětašedesátiletý k zahajovacímu utkání IHL v dresu Detroit Vipers proti Kansas City Blades. Stal se tak prvním hráčem, který jako profesionální hokejista nastoupil v šesti desetiletích (40., 50., 60., 70., 80. a 90. letech).

Gordon "Gordie" Howe (31. března 1928, Floral, Kanada – 10. června 2016 ) byl profesionální hokejista. Často je označován jako Mr. Hockey a je považován za jednoho z nejlepších hokejistů všech dob. Je čtyřnásobným vítězem Stanley Cupu s Detroitem (1950, 1952, 1954, 1955), šestinásobný držitel Hart Memorial Trophy (1952, 1953, 1957, 1958, 1960, 1963) a Art Ross Trophy (1951, 1952, 1953, 1954, 1957, 1963) a Lester Patrick Trophy (1967). U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Gordon „Gordie“ Howe OC (* 31. März 1928 in Floral, Saskatchewan; † 10. Juni 2016 in Toledo, Ohio) war ein kanadischer Eishockeyspieler. Der als „Mr. Hockey“ bezeichnete Stürmer gehörte zu den bedeutendsten Spielern des nordamerikanischen Eishockeys – in seiner langen Karriere in der NHL erzielte Howe 801 Tore, womit er hinter Wayne Gretzky der zweiterfolgreichste Torschütze in der Geschichte der NHL ist.


Život.

Robert E. Park se narodil v Harveyville v americkém státě Pensylvánie. Vyrůstal v Red Wing v Minnesotě v komunitě plné skandinávských imigrantů, kde absolvoval střední školu. V roce 1882 nastoupil na University of Minnesota v Minneapolis. Odtud roku 1883 přestoupil na Michiganskou univerzitu, ovlivněn Johnem Deweym, jedním ze zakladatelů filozofie pragmatismu, kde v roce 1887 získal titul bakalář filozofie. Mezi lety 1887 až 1898 pracoval jako novinář v Minneapolis, Detroitu, Denveru, New Yorku a Chicagu. V roce 1898 Park nastoupil na Harvardovu univerzitu, kde studoval psychologii a filozofii a v roce 1899 získal titul magistra umění. Poté odešel studovat do Německa na Friedrich Wilhelm Universität (dnešní Humboldtovu univerzitu) v Berlíně a jeden semestr strávil také studiem ve Štrasburku. Následně získal titul Ph.D. na Univerzitě Heidelberg.  V letech 1904–1905 vyučoval filozofii na Harvardově univerzitě a mezi roky 1905–1914 pracoval v Tuskegee Institute, nejdříve jako publicista a později jako ředitel public relations. Začal se také velmi zajímat o to, v jakých podmínkách žijí původní obyvatelé Konga – a díky tomuto zájmu se seznámil s Bookerem T. Washingtonem, jedním z nejvýznamnějších vůdců černochů v USA. Spolupracoval s ním, hlavně v oblasti public relations. William I. Thomas se doslechl o jeho schopnostech a pozval ho, aby vyučoval na Chicagské univerzitě během let 1914–1923. Věnoval se výzkumu lidské ekologie, pro který mu velkoměsto posloužilo jako námět. V roce 1925 zastával funkci prezidenta American Sociological Society (dnešní Americké sociologické asociace). Nakonec působil na Fisk University v Nashville, a to až do své smrti v roce 1944.

Lidská ekologie.

Lidská ekologie je sociologický termín, který zkoumá vztahy mezi lidskou společností a jejím fyzickým prostředím. Poprvé tento termín použil právě R. E. Park roku 1921. S tímto přístupem však operoval již dříve, a to ve své studii o lidském chování v městském prostředí z roku 1915.  Podle Parka jsou vztahy mezi lidmi primárně založené na principu soutěže. Lidé mezi sebou neustále soupeří, zejména o prostor. Výsledkem těchto soutěží je vznik symbiotických vztahů. Ve společnosti navíc dochází k rozdělení na dvě skupiny. Ta první je biotická a je výsledkem soutěže mezi lidmi. Druhá je kulturní, jde v ní o komunikaci a konsenzus. Nové formy komunikace nejenom přinášejí možnost lepšího porozumění, ale vytvářejí také sdružení, která zesilují konkurenci mezi lidmi. Park tvrdí, že lidská ekologie by se měla zabývat pouze první skupinou a jejími důsledky. Nejlepší příklad symbiotické soutěže je město, kde se to může pozorovat na několika úrovních: například na jeho rozdělení.  Předpověděl, že města se přetvoří do pěti soustředných kruhů, kde vnitřní kruhy budou představovat oblasti sociálního a psychického úpadku, naopak prosperující oblasti se přesunou na okraj města. Tento model je znám jako teorie soustředných zón, kterou popsal ve své knize "The City" publikované roku 1925.  V souvislosti se studiem měst zavedl Park také pojem přirozené oblasti, které jsou výsledkem neplánovaných, biotických procesů a jsou to malé a stavebně stejnorodé oblasti na území měst.

Chicagská univerzita.

Dalším důležitým pojmem, kterým se Park během svého života zabýval, bylo rasové soužití. Tuto problematiku studoval zejména během svého působení na chicagské univerzitě společně s Bookerem T. Washingtonem. Co Parka opravdu zajímalo, byl princip vzniku vztahu mezi bělochy a černochy na americkém jihu, kde se tyto dvě rasy setkávaly nejvíce a vztah mezi nimi byl poznamenán otrokářskou historií.  Během svého působení v Chicagu také rozvinul teorii asimilace imigrantů ve Spojených státech. Roku 1950 dokončil svou knihu "Race and Culture", na které pracoval přes 30 let (1913-1944); je to soubor 29 esejů o rasových a kulturních vztazích ve společnosti. Svou teorii pojmenoval jako cyklus rasových vztahů a rozdělil ji na čtyři části. Kontakt, konflikt, dohoda a asimilace. Prvními částmi jsou kontakt a následný konflikt během soutěže. Po určité době dochází k dohodě, která jednu rasu učiní dominantní. Nakonec ovšem dojde k začlenění.  Období Parkova nástupu na chicagskou univerzitu je spojeno s jejím vrcholným rozkvětem. Park dobře znal díla evropských sociologů a v roce 1921 vydal učebnici "Introduction to the Science of Sociology", která po dlouhou dobu určovala směr americké sociologie, protože nebyla jako ostatní standardní učebnice - systematicky spojovala různou literaturu z různých zdrojů a utváří tak ucelené pojednání o sociologii z různých pohledů.

Robert Ezra Park (14. února 1864 – 7. února 1944) byl jeden z prvních průkopníků americké sociologie, jeden z nejvýznamnějších představitelů tzv. chicagské školy. Byl žákem známých amerických pragmatických filozofů Johna Deweye a Williama Jamese, studoval též v Německu. Zabýval se především problematikou velkoměstského života, přistěhovalectví, rasového soužití, davového chování a sociální patologie. Vytvořil též koncept sociální ekologie. K jeho nejvlivnějším pracím patří kniha "The City: Suggestions for the Study of Human Nature in the Urban Environment", kterou roku 1925 napsal s Ernestem Burgessem a R. D. MacKenziem. Pracoval rovněž jako novinář, ve svých článcích se snažil především o mezietnické a mezirasové porozumění.

Robert Ezra Park (* 14. Februar 1864 in Harveyville, Luzerne County, Pennsylvania; † 7. Februar 1944 in Nashville, Tennessee) war ein US-amerikanischer Soziologe. Er ist der Begründer der Chicagoer Schule der Soziologie und war 15. Präsident der American Sociological Society.


Popis.

Listnatý, jednodomý, opadavý, středně rychle rostoucí strom, dosahující výšek 50 m a šířek 20 m, s přímým kmenem, který má až 2 m v průměru. Kořenový systém je z většiny tvořen velmi dlouhým hlavním kůlovým kořenem. Strom začíná plodit přibližně kolem 20. roku věku a dožívá se přes 300 let. Borka je šedohnědočerná, zprvu hladká a později rozbrázděná do tenkých přerušovaných proužků a často šupinovitá. Koruna je široká a zaoblená. Pupeny jsou žlutohnědé a chlupaté, se žlutohnědým hlavním vrcholovým pupenem (terminální pupen) se 4 šupinami. Letorosty bývají zpočátku hnědé, později červenohnědé, středně silné, hladké. Listové šupiny velké a trojlaločné. Listy jsou leskle zelené barvy (na podzim žluté), tenčí než u ořešáku královského ("Juglans regia"), 25-50 cm dlouhé, střídavě uspořádané, lichozpeřené, skládají se ze 7-17 10-20 cm dlouhých a 2,5-4 cm širokých lístků s pilovitým okrajem a kopinatě vejčitou až kopinatě elipsovitou či dlouze elipsovitou čepelí; čepel listu má nesymetrickou, široce klínovitou či ledvinovitou základnu a zašpičatělý vrchol; listy jsou zespodu chlupaté či bez chlupů; řapík listu je 4-8 cm dlouhý, hlavní osa listu (vřeteno) je většinou hladká či mírně chlupatá. Olistění od června do října. Květem je jehněda. Samčí jehnědy jsou téměř bez stopky, žlutozelené a 15 cm dlouhé, s řídce chlupatými prašníky, samičí jsou zelené a mají 7 cm na délku. Květy ořechovce pekanu jsou samosprašné a větrosprašné, při použití více odlišných druhů stromů dochází nicméně k větší sklizni kvalitnějších plodů. Plodem je peckovice s jednou peckou obalenou ve slupce. Slupka 3-4 mm silná, zpočátku zelená a dozráváním hnědnoucí, je rozdělena do několika částí, které se na podzim otevírají, aby uvolnily pecku se semenem uvnitř. Slupka je zde v podstatě pokožka plodu a „oříšek" je pecka obsahující semeno. Plody rostou po 3 až 12. Pecka je vejčitě elipsovitého tvaru, 3-5 cm dlouhá a 2-3 cm široká, červenohnědé barvy, s asi 1 mm silnou, u báze dvoukomorovou a bezešvou (bez podélné brázdy) skořápkou, s jedlým semenem. Strom kvete duben-květen, plody dozrávají v říjnu. Za rok lze z jednoho dospělého stromu (75-225 let starý) sklidit 200-450 kg plodů.

Příbuznost.

Ořechovec pekan (a ořechovce obecně) jsou blízce příbuzné ořešákům, například ořešáku královskému "Juglans regia", známému a pěstovanému mimo jiné v České republice. Ořechovec pekan je hodně šlechtěn, existuje přes 500 kultivarů, které se liší množstvím plodů ročně, velikostí plodů, tloušťkou skořápky, vlastnostmi jader (semen) - příchutí a olejnatostí, dobou první plodnosti stromu, odolností stromu proti nemocem, délkou zrání plodů, odolností vůči mrazu a jinými vlastnostmi.

Výskyt.

Strom roste přirozeně v jižní části Severní Ameriky především v údolí řeky Mississippi a jejích přítoků (od států Iowa a Illinois až po Mexický záliv) a též kolem řek v Oklahomě a Texasu; a v severním Mexiku. Pro komerční sklizeň plodů je vysazován též v Alabamě, Louisianě, Georgii, Mississippi, a Novém Mexiku (v Novém Mexiku s umělým zavlažováním) a mimo USA v jižní Africe, Austrálii, Číně, Francii, Izraeli a Španělsku a jinde.

Ekologie.

Strom potřebuje plné slunce, snese i polostín (v polostínu se mu tolik nedaří), nesnáší stín. Roste v nadmořských výškách 500 až 1200 m. Půdy aluviální, mírně kyselé až neutrální či mírně zásadité - pH 4,5 - 8,3, vlhké, hluboké, písčité, jílové či jílovité, vodu dobře odvádějící (nemá rád trvale zavodněné, ale ani příliš dlouho vysušené půdy), nesnáší zasolení půdy, potřebuje půdy bohaté na humus. V přírodě roste obvykle ve smíšených lesích dohromady s jilmem "Ulmus americana", ambroňí západní "Liquidambar styraciflua", topoly "Populus" a dřezovcem trojtrnným "Gleditsia triacanthos" a jinými blízko řek, ve vlhkém a teplém klimatu; nejrychleji roste při průměrné letní teplotě 24-30 °C a úhrnných ročních srážkách asi 2400 mm. Strom dokáže tolerovat zatopení ve stádiu dormance, nikoliv ovšem ve stádiu vegetace. Ořechovec pekan je citlivý na lesní požáry pro svou poměrně tenkou borku. Po požáru dochází k regeneraci populace prostřednictvím semen, šířených vodou a zvířaty. Mrazuvzdorný do –28 °C. Semena potřebují pro klíčení před výsevem studenou a vlhkou stratifikaci po dobu 30-60 dní při teplotě kolem 4 °C a pak projít vývojem při pokojové teplotě. Při výsevu semen přímo ven je třeba chránit semena před myšmi. Jakmile budou semenáče dostatečně velké pro manipulaci, je potřebné je opatrně přesadit do hlubokého květináče kvůli dlouhému kůlovému kořenu a pak co nejdříve zasadit do místa trvalého růstu. Před první zimou je dobrá mírná ochrana sazenice před mrazy. Strom je důležitou potravou a úkrytem pro různá zvířata: semenáče stromu a nižší větve dospělých stromů spásá jelenec běloocasý "Odocoileus virginianus"; semeny stromu se živí mnoho ptáků, dále mýval severní "Procyon lotor", vačice "Didelphimorphia" a veverky.

Nepřátelé a nemoci.

Semeno uvnitř skořápky požírají brouk z rodu nosatců "Curculio caryae" a housenky obaleče ořechovcového "Cydia caryana". Na pupenech a též semenech stromu si pochutnávají larvy zavíječe ořechožravého "Acrobasis nuxvorella". Ze spodní strany listů škodí černá mšice "Melanocallis caryaefoliae". Kmen stromu ražbou tunelů poškozují a strom oslabují drtníci "Xylosandrus crassiusculus", kteří nepožírají dřevo, ale živí se symbiotickými houbami z rodu "Ambrosiella", které v těchto tunelech pěstují a mnoho dalších. Z infekčních nemocí například bakterie "Agrobacterium tumefaciens", která infikuje poškozené či prasklé kořeny a potom způsobuje nádory na těchto kořenech a celkově oslabuje strom. Houba čern "Fusicladium effusum" způsobuje strupy, poškození a likvidaci rostlinných pletiv na větvích, řapících, listech a na plodech a další. Naopak tento strom je výrazně imunní vůči napadení houbou václavkou ("Armillaria").

Přátelé.

Dobře maskovaná severoamerická zákeřnice "Arilus cristatus" je pro strom prospěšná, jedná se o predátora, požírajícího celou řadu jiného hmyzu, tedy i toho, co strom poškozuje.

Využití člověkem.

Tvrdé, těžké, hrubě zrnité, křehké a nepříliš odolné červenohnědé dřevo je využíváno na: rukojeti (zemědělských) nářadí, na nábytek, k výrobě dýhy a podlahovin, vozů či jako palivo. Semena: ke konzumaci – domorodí američané sbírali a konzumovali s oblibou semena pekanu; semena lze jíst syrová či vařená; obsahují hodně tuku a jsou sladké a máslové chuti; používají se též jako součást zmrzliny, koláčů, dortů a chleba. Skladování plodů: Po zhnědnutí zelené slupky a vypadnutí zralých pecek v pozdním podzimu lze celé neporušené (nevylouskané) pecky ("oříšky"), obsahující uzrálé semeno, skladovat v chladných a suchých prostorech nejméně kolem 6 měsíců. V tradiční medicíně domorodých američanů (Indiánů) byly používány: Listy a borka pro své svíravé účinky. Komančové využívali obklady z drcených listů pekanu na léčbu kožních houbových chorob (dermatofytů). Indiáni ze severoamerického kmene Kiowa pili odvar z borky pekanu proti tuberkulóze. Větrem přenášený pyl stromu může některým lidem způsobovat pylové alergie. Ořechovec pekan je národním stromem Texasu. Pro mohutný vzrůst a ozdobné, peří připomínající a barvy na podzim měnící listí, je využíván také jako okrasná a stínotvorná dřevina, pro velký vzrůst je třeba sázet stromy minimálně 12 metrů od sebe (raději mnohem více) a počítat s obrovskými rozměry stromu, ořechovec pekan není do malých dvorků vhodný.

Ořechovec pekanový ("Carya illinoinensis") je druh ořechovce, jehož jiný název "pekan" pochází z algonquinského slova, které znamená „ořech, který potřebuje k rozbití kámen“. Ořechovec pekanový je mohutný strom pocházející z centrální části jihu Severní Ameriky (státy Iowa, Illinois, Kansas, Missouri, Indiana, Tennessee, Kentucky, Mississippi, Louisiana, Texas, Oklahoma, Arkansas).

Der Pekannussbaum ("Carya illinoinensis"), eine andere Schreibweise ist Pecannussbaum, ist eine Pflanzenart der Hickory ("Carya") innerhalb der Familie der Walnussgewächse (Juglandaceae). Er ist in Nordamerika beheimatet und liefert die Pekannüsse.


Muži.

Super G.

Závod v superobřím slalomu se původně měl uskutečnit 3. února, kvůli nepřízni počasí byl přesunut na pondělí 5. února, ale až v úterý se počasí umoudřilo a dovolilo závodníkům super G absolvovat. V době konání závodu se teplota pohybovala kolem −15 °C.  První zlatou medaili z tohoto mistrovství světa si překvapivě odnesl šestadvacetiletý Ital Patrick Staudacher, pro kterého to byl nejen první titul, ale vůbec první umístění na stupních vítězů na světových závodech, kde skončil nejlépe 5., přímo v superobřím slalomu jen nejlépe osmý. V pořadí druhý 34letý olympijský vítěz ve sjezdu, Fritz Strobl z Rakouska, připsal podíl na úspěchu kvalitě sjezdovky, která se postupem času nelepšila, a vysokým startovním číslům favoritů. Těm se v závodě nedařilo a pro medaile si dojeli specialisté na sjezd. Mezi ně lze počítat i třetího Bruna Kernena, švýcarského mistra světa ve sjezdu z roku 1997, pro nějž je to čtvrtá medaile z MS a první ze superobřího slalomu. Favorizovaný americký obhájce zlata Bode Miller při agresívní jízdě chyboval, ve střední části trati ztratil rychlost při těsném nájezdu na branku a dokončil až na 24. pozici.  Z celkem 69 účastníků jich 5 závod nedokončilo, mezi nimi i český reprezentant Petr Záhrobský. Ze zbylých tří českých závodníků se nejlépe umístil na 36. místě Ondřej Bank.

Superkombinace.

Poprvé na mistrovství světa se jela tzv. superkombinace, v níž na sjezd navazuje pouze jedno kolo superobřího slalomu. Na start nastoupilo 69 závodníků, obě kola platně dokončilo pouze 36.  Vítěz sjezdu Bode Miller jel slalom opatrně a skončil bez medailí, zlatou medaili naopak získal 7. ze sjezdu Švýcar Daniel Albrecht, který svůj náskok 0,58 s před obhájcem titulu a špičkovým rakouským slalomářem Raichem těsně udržel, byť se mu smrskl na pouhých 8 setin sekundy. Závod byl velkým úspěchem pro švýcarské reprezentanty, kromě 1. místa získali zásluhou Marca Berthoda ještě bronzovou medaili a zbylí dva obsadili 4. a 8. místo.  Ondřej Bank se celkově umístil desátý, přestože po pádu v první části závodu, v závěru sjezdu, proťal cílovou čáru na zádech a s jedinou lyží.

Sjezd.

Závod ve sjezdu byl odložen na neděli kvůli hustému sobotnímu sněžení. Do rakouské nominace se nevešel Christoph Gruber, přestože vyhrál první trénink 7. února. Závod byl od počátku poznamenán mlhou, jeho start musel být o dvacet minut odložen než se viditelnost na spodní části trati trochu zlepšila. Po odjetí 11 závodníků byl z téhož důvodu opět na několik minut přerušen. Z 56 závodníků ze startovní listiny dokončilo závod 48.  Titul získal Nor Aksel Lund Svindal, který v době šampionátu vedl v celkovém pořadí světového poháru. Překvapivě stříbrný byl Čechokanaďan Jan Hudec, rodák ze Šumperka, který do té doby v závodech na světové úrovni získal nanejvýš 7 místo, bronz připadl 37letému domácímu veteránovi Järbynovi. Medailistům, zejména Hudcovi a Järbynovi z první poloviny úvodní 11členné skupiny závodníků, přály dobré podmínky, naopak řada favoritů doplatila na sníženou viditelnost. Obhájce titulu Bode Miller se musel spokojit se sedmým místem, nejlepší z Rakušanů byl až osmý Scheiber, Hermann Maier obsadil třinácté místo.  Z českých reprezentantů byl nejlepší Ondřej Bank, Petr Záhrobský skončil 4 místa za ním, původně zapsaný Filip Trejbal nenastoupil na start.

Obří slalom.

Nor Aksel Lund Svindal získal v obřím slalomu svou druhou zlatou medaili na tomto MS, když ze 4. místa v 1. jízdě dokázal dotáhnout ztrátu 0,23 s na vedoucího Švýcara Daniela Albrechta, ba dokonce ho ještě předstihnout o 0,48 s. Jízdu si sám pochválil jako téměř bezchybnou. Třetí skončil rovněž Švýcar Didier Cuche.  Český reprezentant Ondřej Bank obsadil 17. příčku, když oproti prvnímu kolu klesl o jedno místo. Všichni Rakušané skončili až za ním, včetně obhájce titulu Hermanna Maiera. Ten tak poprvé odjel z mistrovství světa bez medaile. Z českých závodníků dokázal dokončit závod ještě Petr Záhrobský, Filip Trejbal i Kryštof Krýzl vypadli v 1. kole. Z celkem 75 závodníků přihlášených do závodu dokončilo platně obě jízdy 45.

Slalom.

Vítězem slalomu se stal sedmadvacetiletý Mario Matt, který tak přinesl rakouským barvám dlouho očekávanou zlatou medaili. Po MS ve Svatém Antonu v roce 2001 je to jeho druhý titul v této alpské disciplíně. Už první jízdu se prosadil s velkým náskokem 1,14 s před tehdy druhým Felixem Neureutherem a byl nejrychlejší i ve druhém kole, takže jej od stříbrného Itala Mafreda Mölgga nakonec dělil drtivý odstup 1,81 sekundy. Třetí místo obsadil Francouz Jean-Baptiste Grange.  Závod byl poznamenán řadou pádů a lyžařských chyb, které vyřadily i mnoho favoritů. Domácí Jens Byggmark, Ital Giorgio Rocca, Američané Bode Miller a Ted Ligety, švýcarský medailista Daniel Albrecht i Nor Aksel Lund Svindal skončili už po prvním kole, stejně jako tři z českých závodníků, takže nakonec byl z české reprezentace klasifikován pouze celkově 16. Filip Trejbal.  Ve druhém kole pády pokračovaly a vedle po prvním kole druhého Němce Felixe Neureuthera se jízdu nepodařilo dokončit ani Švédům Andre Myhrerovi a Markusu Larssonovi, Finu Kalle Palanderovi či Chorvatu Ivicovi Kosteličovi. Obě kola absolvovalo 47 závodníků ze 75, hodnoceno však bylo jen prvních 25.

Ženy.

Super G.

Titul v superobřím slalomu obhájila precizní jízdou domácí Anja Pärsonová, které se po operaci kolena do té doby sezóna nedařila a první vítězství v ní proto oslavila „tučňákem“, jízdou po břiše. Svou první medaili na mistrovství světa si vybojovala stříbrná americká závodnice Lindsey Kildowová. Na třetím místě skončila Renate Götschlová, vedoucí závodnice žebříčku FIS v této disciplíně. Výsledek přičetla množství chyb, které v riskantní jízdě udělala.  Závod dokončilo 34 závodnic ze 43členné startovní listiny. Z českých reprezentantek se účastnila pouze Lucie Hrstková, která skončila na 29. místě.

Superkombinace.

Stejně jako u mužů měla superkombinace žen na mistrovství světa premiéru. V této disciplíně na sjezd navazuje pouze jedno kolo superobřího slalomu. Na startovací listině bylo 45 závodnic z 16 zemí, obě jízdy korektně absolvovalo 28 z nich.  Zlatou medaili získala domácí Anja Pärsonová, která svým druhým titulem v řadě potvrdila výbornou formu. Základem úspěchu byl náskok z vítězství ve sjezdu, který už slalomářky nedokázaly dotáhnout. Druhá Američanka Julia Mancusová prokázala vyrovnaný výkon v obou částech kombinace, když ve sjezdu zaostala za vedoucí závodnicí o 0,95 s a ve slalomu o 0,92 s. Třetí místo obsadila vítězka slalomu Marlies Schildová.  Čtvrtá, dvě desetiny za medailovým umístěním, skončila česká reprezentantka Šárka Záhrobská, které jedenácté místo ze sjezdu dovolilo ve slalomu, své nejlepší disciplíně, útočit na medailové pozice. Na trati, kterou stavěl její otec, ji sice překonala o pouhých 16 setin jen Schildová, ale na medailovou pozici to nestačilo. Čtvrtým místem nicméně vylepšila svou bilanci oproti minulému šampionátu v Santa Catarině, kde byla pátá v tehdy ještě klasické kombinaci s dvoukolovým slalomem.  Na devátou pozici se dostala Slovenka Veronika Zuzulová, která se ve slalomu mohla pochlubit třetím nejlepším časem. Druhá česká lyžařka Lucie Hrstková skončila na 25. místě. Některé záludnosti tratě způsobily problémy i zkušeným závodnicím, druhá ze sjezdu Lindsey Kildowová byla ve slalomu diskvalifikovaná.

Sjezd.

Startovalo 35 sportovkyň z 13 zemí, 5 z nich závod nedokončilo. Češky na startu nebyly.  Výsledky sjezdu se podobaly výsledkům superobřího slalomu. Zlato si už potřetí ze tří závodů v řadě odnesla domácí suverénka Anja Pärsonová, přestože se kritizovala za množství chyb ve střední části. Druhá Američanka Lindsey Kildowová ztratila čtyři desetiny sekundy. Bronz překvapivě získala rakouská závodnice Nicole Hospová, která zatím na světových závodech ve sjezdu stupňů vítězů nedosáhla.

Obří slalom.

Na startovní listinu se zapsalo 98 závodnic z 38 zemí, obě jízdy korektně absolvovalo 64 z nich.  Mistryní světa se stala Rakušanka Nicole Hospová. V prvním kole byla sice čtvrtá a ve druhém zvítězila jen o pouhou setinu, ale úspěšnějším soupeřkám z 1. kola se ve 2. kole nedařilo a tak v součtu zvítězila nad druhou domácí Marií Pietilaeovou o 0,85 s, která byla v prvním kole také až na šestém místě. Bronzovou příčku obsadila italská reprezentantka Denise Karbonová, 11. z 1. kola a 4. v kole druhém.  Výbornou jízdou v 1. kole se předvedla česká lyžařka Šárka Záhrobská, která střední část tratě zvládla nejrychleji ze všech a umístila se na 2. příčce. „Šárka začíná předvádět to, co na tréninku,“ komentoval jízdu otec Petr Záhrobský. Druhou jízdu však pokazila, skončila až 25., což ji odsunulo až na celkové 12. místo. Vedoucí závodnici z 1. kola Julii Mancusové se rovněž nedařilo, skončila pátá a Genevieve Simardová, která se v 1. kole se Záhrobskou s navlas stejným časem dělila o 2. místo, se celkově umístila na desátém místě.  Domácí šampionka Anja Pärsonová, která dominovala předchozím třem závodům, nedokončila druhé kolo.  Další česká závodnice Petra Zakouřilová se umístila na 40. místě, Lucie Hrstková po pádu nedokončila 1. kolo a Eva Kurfürstová v prvním kole skončila 53. a do druhého nenastoupila.

Slalom.

Šárka Záhrobská přinesla ze závodu ve slalomu Česku vůbec první zlatou medaili v alpském lyžování.  Záhrobská v prvním kole startovala jako třetí a předstihla o 0,12 s domácí favoritku Anju Pärsonovou, která si z předchozích disciplín odnášela už tři zlaté medaile. Čas těchto dvou závodnic pak už nikdo další nepřekonal, na třetím místě se umístila rakouská reprezentantka Marlies Schildová.  Ve druhém kole předstihla ostatní agresívním stylem Chorvatka Ana Jelušičová. Z pátého místa v prvním kole si však odnášela ztrátu 0,67 s, takže si nakonec polepšila jen na 4. místo. Schildová za ní zaostala pouze o 5 setin, což ji spolu s nízkou ztrátou z 1. kola 0,23 s vyneslo do čela průběžného pořadí. Záhrobská startovala jako poslední z elitní třicítky a v horní části na Rakušanku lehce ztrácela, v součtu časů však zvítězila o 0,11 s.  Z ostatních českých reprezentantů se do elitní třicítky vešla jen Petra Zakouřilová, Michaela Smutná se umístila na 40. místě. Lucie Hrstková byla po prvním kole 34., ale nedokončila druhé kolo.

Soutěž týmů.

Na mistrovství světa se tato soutěž jela podruhé. Šestice závodníků z každé země, přinejmenším dva muži a dvě ženy, v ní musí absolvovat celkem 4 super G a čtyři slalomy. V každém jízdě reprezentuje každou zemi jeden závodník, ženy a muži se střídají. Pořadí ze všech osmi kol se sčítá a země s nejmenším součtem vyhrává. Nenastoupí-li závodník na start, odpovídá to poslednímu místu. Nedokončí-li závodník kolo, je-li diskvalifikován nebo je-li jeho výsledný čas horší než 108 % vítězného času, odpovídá to také poslednímu místu, ale ve výsledkové listině je výše než závodníci, kteří nenastoupili na start.  Rakušané ve složení Renate Götschlová, Michaela Kirchgasserová, Marlies Schildová, Mario Matt, Benjamin Raich a Fritz Strobl potvrdili pozici světové jedničky v alpském lyžování, neboť měli titul jistý už před závěrečnou sérií. Mistr světa Mario Matt tak nemusel jet naplno, takže se před něj umístil i český reprezentant Filip Trejbal. V závěru o zbylé dvě medaile bojovala především družstva Švédska a Švýcarska. Švýcar Marc Berthod však slalom nedokončil.  Navzdory únavě z absolvování všech závodů na MS byl z českých sjezdařů nejúspěšnější Ondřej Bank, který vyhrál svou sérii s časem 49,72 s. Šance českého mužstva startujícího jen v pěti kvůli absenci dvou závodníků, především čerstvé mistryně světa Šárky Záhrobské, byly malé. Neúspěch zpečetily výpadky Lucie Hrstkové v super G a Kryštofa Krýzla ve slalomu.

Zúčastněné země.

Mistrovství se zúčastnilo 60 zemí: (v závorce je počet sportovců)

39. Mistrovství světa v alpském lyžování 2007 se uskutečnilo ve švédském Åre mezi 3. únorem a 18. únorem 2007. Åre se nachází v Jämtlandu, 98 km od města Östersund. Mistrovství patřilo mezi největší události švédského zimního sportu, účastnilo se ho 350 závodníků z 60 zemí. FIS rozhodla o konání mistrovství v Åre v roce 2002 – protikandidáty byly francouzské Val-d'Isère a norský Lillehammer. V Åre se již konalo Mistrovství světa v alpském lyžování 1954.

Die 39. Alpine Skiweltmeisterschaft fand vom 3. bis 18. Februar 2007 im schwedischen Åre statt. Åre erhielt den Zuschlag beim 43. FIS-Kongress in Portorož (Slowenien) und setzte sich dabei gegen Lillehammer und Val-d’Isère durch. Es nahmen 451 Sportler aus 60 Ländern teil. Bereits 1954 fand hier eine WM statt.


Struktura signálů.

Základní jednotkou přenosu SONETu je signál pracující 51.840 Mbit/s jmenující se STS-1 (Synchronous Transport Signal one), platí pro elektronickou podporu signálu. Základní jednotkou SDH je STM-1 (Synchronous Transport Module-level 1) vycházející z STS-3, pracující na trojnásobné rychlosti 155.52 Mbit/s oproti STS-1.  Dvě významné komponenty STS-1 rámce jsou hlavička (transport overhead) a informační pole synchronous payload envelope (SPE). Hlavička transport overhead je 24 bytů velká a zahrnuje section overhead a line overhead. Ty jsou použity pro signalizaci, měření chybovosti. SPE je složený ze dvou částí payload overhead ve velikosti 9 byte, použita pro signalizaci, měření chybovosti mezi koncovými body. Dále payload o velikosti 774 byte. STS-1 payload je navržena pro nosný DS-3 rámec. Když DS-3 vstoupí do SONET sítě path overhead je přidán a SONET síť říká kde cesta končí path terminating. Kde je více DS-3 cest, se v SONET síti říká line terminating. Pokud je kdekoli dráha nebo cesta přerušena, sekce skončí také. SONET regenerátor ukončí sekci, ale ne cestu nebo dráhu.  Vstupní data jsou organizována do STS-1 v rámcích velkých 6480 bitů a je přenesen přesně za 125 mikrosekund, tj. odešle se 8000 rámců za sekundu na optických okruzích, které se jmenují OC-1 (optical carrier one). V praxi jsou někdy termíny STS-1 a OC-1 zaměňovány, ačkoli OC-N formát odkazuje na signály v optické formě. Proto je nesprávné říkat, že OC-3 obsahuje 3 OC-1; může být řečeno, že obsahuje 3 STS-1.  Tři OC-1 (STS-1) signály jsou multiplexovány time-division multiplexing, pro správný tvar další úrovně v SONET hierarchií. OC-3 (STS-3), běží rychlostí 155.52 Mbit/s. Multiplex je provedený pomocí prokládání bajtů ze tří STS-1 rámců do STS-3 rámců, obsahující 2430 bytů a přenesených za 125 mikrosekund.  Okruhy s vyšší rychlostí jsou postupně agregovány ve složených pomalejších okruzích. Pro příklad, čtyři OC-3 nebo STM-1 okruhy mohou být agregovány do 622.08 Mbit/s okruhů, které se nazývají OC-12 nebo STM-4.

Vztah k 10 Gigabit Ethernetu.

Další možností rychlého síťového provozu je 10 Gigabit Ethernet (10GbE). Rychlost je podobná STM-64. Nicméně 10GbE explicitně neposkytuje interoperabilitu u datových proudů jako SDH/SONET. Tím se liší od WDM Coarse- and Dense-WDM systems (CWDM, DWDM), které právě umí STM-64, které podporují 10GbE.

Fyzická vrstva.

Fyzická vrstva aktuálně zahrnuje množství vrstev uvnitř, jenom jedna z nich je optická přenosová vrstva (která obsahuje bitrate, specifikaci jitteru, specifikaci optického signálu) SONET a SDH standardy mají uvnitř vlastnosti pro izolaci a identifikaci zdrojů signálů.

Management protokoly.

SONET zařízení je nejčastěji řízen pomocí TL1 protokolu. TL1 je tradiční jazyk telekomunikací pro řízení a nastavování SONET síťových prvků. TL1 (nebo jiný použitý příkazový jazyk pr SONET síťové prvky) musí přenášet jiné řídící protokoly, včetně SNMP, CORBA a XML.  Management SONET sítě je náročný a tajemný, ale je tam pár vlastností, které jsou v podstatě univerzální. První z nich je, že mnoho SONET NE má limitován počet řízených rozhraní. Ty jsou zde:

Další generace.

SONET/SDH bylo původně vytvořeno primárně pro vícenásobný transport E1/T1, E3/T3 a dalších skupin multiplexovaných 64 kbit/s pulzně kódovaného modulovaného hlasu.  Schopnost přenosu ATM (Asynchronous Transfer Mode) provozu byla další z dřívějších aplikací. Aby se podporovala vysoká šířka ATM pásma, bylo vytvořeno spojování, které umožňovalo užší SONET/SDH kontejnery tj. STM-0 nepřímo multiplexovat pro vytvoření větších kontejnerů jako STM-1 pro širší datově orientované linky. SONET/SDH proto umí přenášet hlas a data současně. Jediný problém v tradičním vícenásobném transportu je v jeho flexibilitě. V závislosti na datech, hlasu, který musí být přenášen, může být velký rozdíl ve volném pásmu, protože musí být ve stejně širokých vícenásobných kontejnerech. Pro představu, 100 Mbit/s Fast Ethernet připojený uvnitř 155 Mbit/s STM-1 kontejneru je velké plýtvání  Virtual Concatenation (VCAT) virtuálně spojený umožňuje libovolné spojení s nižší nákladem vícenásobného přenosu pro vytváření větších kontejnerů s úplně libovolnou šíří (tj. 100Mbit/s), bez potřeby SONET/SDH síťových rozhraní pro podporu jednotlivých vícenásobných transportů. Pro virtuální spojení často používané X.86 nebo Generic Framing Procedure (GFP) protokoly umožňují lépe rozložit vícenásobné transporty a proto ušetřit finanční prostředky.  Link Capacity Adjustment Scheme (LCAS) umožňuje dynamicky měnit šířku pásma přes dynamicky virtuálně koncentrované multiplexované kontejnery založené na malých šířkách pásma, které potřebné v síti.

Synchronous optical network, známá jako SONET, je standard pro digitální komunikaci za pomocí laseru nebo LED diod pomocí optických vláken, který je definován v GR-253-CORE Telcordia. Byl vytvořen jako náhrada PDH pro přenos velkého množství telefonních a datových přenosů, a aby byla sjednocena technologie zařízení různých výrobců. Nejmodernější Synchronous Digital Hierarchy (SDH) standard vytvořen ITU (G.707 a jeho rozšíření G.708) byl vytvořen ze zkušeností SONETu. Oba SDH a SONET jsou dnes široce používány; SONET v USA a Kanadě, SDH ve zbytku světa. SDH doplněná například o ATM se stává nejvýhodnější technologií přenosu dat všech druhů.

Das Synchronous Optical Network (SONET) ist eine von ANSI standardisierte Multiplextechnik für synchrone Datenströme und wurde für Übertragungsraten von 51,84 Mbit/s bis zu 2,5 Gbit/s konzipiert. Die Übertragung findet über Lichtwellenleiter unter der Verwendung von Laser oder kohärentem Licht oder LEDs statt. Bei niedrigen Bandraten können die Daten auch über elektrische Schnittstellen übertragen werden. Er wurde von den US-amerikanischen Bell Labs (Bellcore) entwickelt.