Daň za blízké příbuzenství.

Byl nejstarším potomkem španělského krále Filipa II. z prvního manželství s portugalskou princeznou Marií, která zemřela krátce po jeho narození. Jeho rodiče byli blízkýni příbuznými – měli společné oba dědečky a obě babičky.  Mnoho jeho psychických a fyzických nemocí mohlo pramenit právě z častého míchání rodu Habsburků a královské rodiny z Portugalska a Španělska. Brzy se začaly projevovat první příznaky duševní nestability, jako např. nepřiměřené chování a návaly vzteku. Měl deformovaná záda, pravou polovinu těla méně vyvinutou a kulhal.

Infantův život.

Mládí.

Mládí prožil v Madridu pod dohledem svých tet, španělských infantek Marie a Jany, neboť král byl v letech 1554–1559 převážně v Anglii kvůli sňatku s anglickou královnou Marií Tudorovnou. Karel už jako dítě týral malá zvířata. Učení mu dělalo velké potíže.  Přestože Karlova duševní porucha se stávala stále horší, byl v roce 1560 uznán jako dědic královského trůnu. Filip II. následně rozhodl, že není schopen vládnout a vyloučil ho z následnictví.

Dospívání.

Od roku 1561 žil v Alcalá de Henares, kde navštěvoval spolu s královským levobočkem donem Juanem tamní univerzitu. V roce 1562 se Karlovi stala nehoda, říká se, že to byl pád ze schodů, po kterém následovala těžká nemoc a občasná ztráta zraku. Pád zapříčinil těžké poranění hlavy. Lékaři mu museli odstranit část lebky. Po svém zotavení byl Filipem II. v roce 1564 jmenován členem Státní rady. Byl to neúspěšný pokus o zapojení Karla do chodu země. Karel se stal mimořádně divokým a nepředvídatelným. Měl násilnické výbuchy a začal nadměrně pít, jak v soukromí, tak na veřejnosti. Karlovu duševní poruchu ilustruje i to, že týral koně a na služebnictvo i na ministry útočil nožem.  Během svého krátkého života byl dvakrát zasnouben – nejdříve s francouzskou princeznou Alžbětou, a poté s Annou Habsburskou. Obě dvě snoubenky se shodou okolností nakonec staly manželkami Karlova otce Filipa II., který obě přežil.

Domácí vězení a smrt.

V roce 1567 se pokusil uprchnout do Nizozemí, ale přičiněním dona Juana v tom bylo Karlovi zabráněno. Od ledna roku 1568 byl v domácím vězení, kde ještě téhož roku zemřel. Protestoval pravidelnými hladovkami, které společně s následnou žravostí podlomily jeho již tak křehké zdraví a vedly k předčasnému skonu. Dlouhou dobu se proslýchalo, že byl otráven. Pro toto tvrzení neexistuje žádný důkaz. Je mnohem pravděpodobnější, že Karel zemřel přirozenou smrtí. Pohřben byl v El Escorialu.

Zajímavosti.

Don Carlos je pravděpodobně nejlépe známý jako hrdina z tragédie Fridricha Schillera a Verdiho opery Don Carlos.

Karel Španělský, "Carlos de Austria", "don Carlos" (8. července 1545, Valladolid – 24. července 1568, Madrid) byl španělský infant, kníže asturijský a z Girony a hrabě z Cervery.

Don Carlos, spanisch: "Carlos de Austria" (* 8. Juli 1545 in Valladolid; † 24. Juli 1568 in Madrid), war Infant von Spanien aus dem Haus Österreich und als solcher von 1560 bis zu seinem Tod 1568 Fürst von Asturien.


Život.

Narodil se okolo roku 1175 pod jménem Rastko jako nejmladší syn župana Štěpána Nemanji a jeho ženy Anny. V době Rastkova narození byl jeho otec pravděpodobně již v pokročilém věku a později uvažoval o abdikaci. Rastko se však z nástupnictví vyřadil sám, když okolo roku 1186 se odešel vzdělávat na Svatou horu athoskou, kde přijal jméno Sáva. Buď roku 1196, nebo krátce poté přišel na Athos (do kláštera Vatoped) i Štěpán Nemanja, který se roku 1196 vzdal trůnu ve prospěch svého prostředního syna a Rastkova staršího bratra Štěpána. Nejstarší Sávův bratr Vukan, správce Zety (Černé Hory), se všas s nově vzniklou situací nechtěl smířit. Sáva mezitím založil spolu se svým otcem Nemanjou na Athosu klášter Chillandar, kam Nemanja vstoupil a také roku 1199/1200 zemřel. Po smrti byl svatořečen. Roku 1202 došlo k povstání proti Štěpánovi, které vedl Vukan. Sávův nejstarší bratr Štěpána sesadil, ale hned roku 1203 se ale Štěpán opět zmocnil vlády. Tehdy oba bratry usmířil právě Sáva a také na jeho přímluvu dostal Vukan Zetu jako uděl. Když v dubnu roku 1204 dobyli Latinové (křižáci) Konstantinopolis, padl Athos do rukou dobyvatelů, kteří na troskách Byzance vytvořili tzv. latinské císařství. Sáva byl několik let poté svým bratrem Štěpánem pozván do vlasti, kam přenesl z Athosu kosterní pozůstatky svého otce Štěpána Nemanji, které spočinuly v Nemanjou založeném klášteře Studenica. Kolem roku 1216 Srbsko ohrožovali Latinové a Uherské království. Sáva proto začal vyjednávat s uherským králem Ondřejem II. (1205 – 1235) o příměří. Jednání bylo úspěšné a na severních hranicích zavládl klid. Na jihovýchodních ovšem také, protože ještě roku 1216 zemřel latinský císař Jindřich Flanderský a mezi jeho příbuznými vypukly spory o trůn. Někdy kolem roku 1215 si župan Štěpán vzal za ženu Annu, vnučku slavného benátského dóžete Dandola. Tento sňatek přispěl k latinizaci země a vyvolal odpor duchovenstva v čele se Sávou, který přál ortodoxii. Sáva se tedy opět vydal na Athos. Mezitím (roku 1217) přijal Štěpán od papeže Honoria III. královskou korunu. Sáva ovšem nepřestal na bratra naléhat, aby se vrátil k východní církvi. Nakonec se setkal s úspěchem. Roku 1219 se usmířil s bratrem a vydal se v čele poselstva do Nikaie, dočasného hlavního města východních křesťanů, kde po čas latinské vlády v Konstantinopoli sídlil císař i patriarcha. V Nikaii Sáva vyjednal s patriarchou a s císařem Theodorem I. autokefalitu (samostatnost) srbské pravoslavné církve.

Arcibiskupem.

Sám byl při tom vysvěcen na prvního srbského arcibiskupa se sídlem v Žiči a pustil se do uspořádávání církevních poměrů. Rozdělil zemi na sedm biskupství a do každěho dosadil sobě loajální osobu. Římské katolictví, které mělo vliv zejména v Zetě, postupně vymizelo i díky novým biskupstvím. Roku 1223 domluvil arcibiskup spolu se Stefanem sňatek králova nejstaršího syna Radoslava s dcerou epirského despoty Theodora Angela. Roku 1227/1228 zemřel král Štěpán a Sáva korunoval na krále prvorozeného syna zesnulého, Štěpána Radoslava (1227/1228–1233/1234). Radoslav byl hodě pod vlivem své ženy a po roce 1230, kdy byl Theodoros poražen a zajat bulharským carem Ivanem Asenem II., ztrácel zahraniční oporu. Roku 1233/1234 abdikoval ve prospěch svého mladšího bratra Štěpána Vladislava, kterého Sáva korunoval. Arcibiskup se také snažil najít partnerku pro nového krále a tím i spojence pro Srbsko. Nakonec pro Vladislava našel Beloslavu, dceru bulharského cara Ivana Asena II. Ivan Asen byl však příliš mocný spojenec, který skrze dceru zasahoval do srbských poměrů. Sávovi se nově vzniklá situace vůbec nelíbila a když poznal, že proti Ivanu Asenovi je bezmocný, vzdal se hodnosti arcibiskupa a vydal se na pouť do Svaté země (roku 1233/1234).

Smrt.

Do milované vlasti se však již nevrátil. Na zpáteční cestě skonal roku 1235 nebo 1236 v Tarnovu, hlavním městě Bulharska. V Sávovi odešel jeden z nejlepších státníků 13. století. Bulhaři ovšem odmítli vydat Sávovo tělo králi Vladislavovi, takže se sám vydal do Tarnova a odnesl s sebou arcibiskupovy pozůstatky, které byly slavnostně pochovány roku 1237 v klášteře v Mileševu. Tam setrvaly do roku 1594, kdy je v reakci na srbské povstání odvezli osmanští Turci a následně je 27. dubna 1595 spálili na vrchu Vračar u Bělehradu. Po své smrti byl, podobně jako jeho otec Štěpán Nemanja, bratr Štěpán nebo synovec Štěpán Uroš svatořečen srbskou pravoslavnou církví.

Hodnocení.

Rastko Nemanjić patřil k největším státníkům 13. století. Podařilo se mu v Nikáii vyjednat založení autokefální srbské pravoslavné církve a sám byl vysvěcen na prvního srbského arcibiskupa. Z funkce arcibiskupa měl dohled nad srbskémi státními záležitostmi a často ovlivňoval rozhodnutí a vzájemné vztahy svých bratrů, které se snažil uklidnit. Dával přednost východní církvi před západní. Po smrti bratra Štěpána zůstal i nadále ústřední postavou srbské politiky. Po zahraničněpolitických neshodách se však poděkoval a odešel do Palestiny. Domů se však nevrátil, zemřel v Tarnovu v Bulharsku.  Po jeho smrti bylo o něm napsáno několik biografických děl.

Svatý Sáva (srbsky: "Свети Сава", "Sveti Sava", původním jménem Rastko Nemanjić, "Растко Немањић", okolo 1175–1235/1236), nejmladší syn velkého rašského župana Štěpána Nemanji, byl hlavní politickou osobností Srbska v první polovině 13. století a prvním srbským arcibiskupem (1219–1233/1234).

Sava (, ; * um 1174 als Rastko (Nemanjić) vermutlich in Ribnica (heute Podgorica), Zeta; † vermutlich 14. Januar 1236 in Tarnowo, Bulgarisches Reich) war von 1219 bis 1233 serbischer Erzbischof und ist ein Heiliger der Serbisch-Orthodoxen Kirche (Apostelgleicher) und der römisch-katholischen Kirche.


Životopis.

Narodil se jako pátý z devíti dětí v Limericku v Irskurodičům Ivanu Johnu Harrisovi a Mildred Josephine Harty Harrisové. (V rodném městě má svou sochu v životní velikosti.) Původně navštěvoval jezuitskou kolej. Závodně hrál squash a ragby, na ragbyových turnajích se seznámil se svými dvěma budoucími hereckými kolegy Peterem O'Tooleem a Richardem Burtonem. Po celý život byl fanouškem slavného týmu Muster Rugby. Jeho sportovní kariéru přerušilo onemocnění tuberkulózou.  Po úspěšné léčbě odešel do Velké Británie, kde se chtěl stát režisérem. Avšak nemohl najít žádné vhodné kurzy, a tak nastoupil do londýnské Akademie hudebního a hereckého umění (LAMDA). V roce 1956 ji úspěšně dokončil a zahájil hereckou kariéru jako člen Divadelní dílny Joan Littlewoodové. Od konce 50. let se začal uplatňovat ve filmu, zpočátku zpočátku ve vedlejších, později v hlavních rolích.  V 70. letech 20. století byl úspěšný ve filmu. Ale pro jeho budoucí život to moc šťastné období nebylo, jelikož v této době měl problémy s alkoholem. Začaly se u něho střídat apatie (lhostejnost, zeslabení zájmů, snížení chuti k životu, pasivita) a agresivita. I nadále dostával spoustu filmových nabídek a podruhé se oženil.

Kariéra.

Debutoval v roce 1958 ve filmu "Alive and Kicking", roku 1959 získal hlavní roli ve filmu "Ginger Man in the West End". Roku 1963 ztvárnil jednu ze svých životních rolí, postavu profesionálního hráče ragby Franka Machina v dramatu "Ten sportovní život", jež mu vynesla cenu MFF Cannes, také nominaci na Oscara. Od té doby natáčel i několik filmů ročně.  Byl též obsazován do rolí panovníků jako králů Artuše ve filmu "Kamelot" a Richarda Lví srdce ve filmu "Robin a Mariana". Ztvárnil též římského císaře Marca Aurelia ve filmu "Gladiátor" či Olivera Cromwella v historickém velkofilmu "Cromwell". Tato role mu r. 1971 vynesla "Cenu MFF Moskva" za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli.  Jako režisér debutoval roku 1970, dramatem "Rozkvetlé hřiště", k němuž napsal i scénář. Přes úspěch to bylo jeho jediné režisérské dílo. Hlavní postavou tohoto dramatu je stárnoucí fotbalový hráč Eitan (jehož ztvárnil sám), který je vzorem pro desetiletého fanouška.  Na začátku 90. let se vrátil k divadlu, např. v hlavní roli Shakespearovy hry "Jindřich IV." O tom, že byl nadaný i hudebně svědčí skutečnost, že za velký hit "MacArthur's Park" – jenž se dostal mezi 10 největších hitů v USA i Británii – nahraný r. 1968, obdržel Zlatou desku. Je mj. také autorem románu "Honor Bound" a básnické sbírky "I in the Membership of My Days". Naposledy se před kamerou objevil v r. 2002 ve filmu "Harry Potter a Tajemná komnata". Celkem hrál v 72 filmech.

Výběr z filmografie.

Soukromý život.

V roce 2000 byl v Paříži vyznamenán Cenou Evropské filmové a televizní akademie za celoživotní dílo. Během svého života byl 2× ženatý, svou první manželku, herečku Elizabeth Rees-Williamsovou, si vzal roku 1957 a narodili se jim tři synové, kteří se vydali ve stopách rodičů a působí v oblasti filmu: Damian, filmový režisér; Jared, herec a Jamie, producent. Roku 1969 se rozvedli. V letech 1975–82 byl ženatý s herečkou Ann Turkelovou, toto manželství bylo bezdětné.  Již během natáčení "Kamene mudrců" (2001) se u něj objevila rakovina. Při práci na "Tajemné komnatě" (2002) už bylo jeho zdraví špatné. Onemocněl Hodgkinovým lymfomem – zhoubným nádorovým onemocněním mízních uzlin, následně se přidal ještě zápal plic. Zemřel 25. října 2002, dva týdny před premiérou "Tajemné komnaty". (Zajímavostí je, že za svůj život natočil tolik filmů, kolik mu bylo let – 72.)  Po pohřbu byl dle svého přání zpopelněn a rozprášen u své vily na Bahamách.

Harry Potter.

V roce 2001 dostal Richard nabídku k roli "Albuse Brumbála", ředitele bradavické "Školy čar a kouzel". Z počátku ji údajně nechtěl přijmout, přemluvila ho až jeho vnučka, která měla knihy o mladém kouzelníkovi velmi ráda a byla do něho doslova blázen a prý dědečkovi vyhrožovala, že pokud roli nepřijme, už s ním nepromluví. Richard Harris měl původně ztvárnit Brumbála ve všech filmech, ale kvůli nemoci stihl natočit jen první dva. Někteří filmoví experti se domnívají, že by herec stejně vzhledem ke svému věku nezvládal závěrečné bojové scény. V posledním díle s názvem "Relikvie smrti", který byl natočen roku 2011, by mu totiž bylo úctyhodných 81 let, což je opravdu vysoký věk na to, aby natočil tyto poměrně náročné scény, jež dají dost zabrat i při nižším věku. I když měl herec v plánu i třetí díl, už se k němu nedostal.  Krátce po natočení "Vězně z Azkabanu" (2004) se objevila anketa, který Brumbál je mezi lidmi oblíbenější: jestli ten Harrisův, či Gambonův. Názory se v různých státech liší, např. v USA, Kanadě či Francii je oblíbenější Gambon, zatímco třeba v Británii, Austrálii, Novém Zélandu a mj. i v Česku zvítězil Harris.

Richard St. John Harris (1. října 1930, Limerick, Irsko – 25. října 2002, Londýn, Anglie) byl irský herec, zpěvák, skladatel, divadelní producent, režisér a spisovatel. Objevoval se na divadelních prknech i ve filmu. Mezi jeho nejslavnější role patří ragbyový hráč Frank Machin v oscarovém filmu "Ten sportovní život (This sporting life)" či Král Artuš ve filmu "Král Artuš a jeho družina (Camelot)". Proslul též rolí Albuse Brumbála v prvních dvou filmech o Harry Potterovi.

Richard Harris, eigentlich "Richard St. John Harris" (* 1. Oktober 1930 in Limerick, Irland; † 25. Oktober 2002 in London, Vereinigtes Königreich), war ein irischer Schauspieler und Sänger.


Posádka.

Dvoučlennou posádku tvořili tito kosmonauti:

Průběh letu.

Start.

Loď odstartovala 26. srpna 1978 odpoledne z kosmodromu Bajkonur s pomocí rakety Sojuz U. Start se vydařil, loď se dostala na orbitu 193 – 243 km, bez problémů fungoval i zapnutý systém automatického přibližování. K pevnému připojení ke stanici došlo 27. srpna 1978 a tentýž den oba kosmonauti přešli do Saljutu.

Práce na stanici.

Na stanici přiletěli jako pracovní návštěva, protože zde v době jejich příletu byla druhá stálá posádka Vladimir Kovaljonok a Alexandr Ivančenkov. U stanice byla připojena nyní formace stanice a dvou Sojuzů. Stanice Saljut 6 v té době kroužila nad Zemí ve výšce 338 – 368 km a periodou 91 minut. Celé kvarteto kosmonautů plnilo zadaný pracovní sedmidenní program, který zahrnoval nejen řadu televizních reportáží, ale hlavně 37 vědeckotechnických experimentů. Sedm z nich bylo lékařského charakteru (změny sluchu, řeči, chuti, vnímání času), 3 biologické, další technologické a nezbytné snímkování různými druhy kamer a analyzátorů.  Protože bylo rozhodnuto, že svou loď ponechají u stanice pro základní posádku a odletí v jejich dříve připojené, museli provést výměnu anatomicky tvarovaných osobních křesel mezi loděmi a prohodit i osobní vybavení. Naložili i výsledky provedených experimentů a v lodi Sojuz 29 oba odletěli na Zem. Přistáli s pomocí padáků v kabině na území Kazachstánu (tehdy součást SSSR).

Loď s jinou posádkou.

Kosmická loď Sojuz 31 zůstala připojená u stanice Saljut 6 až do 2. listopadu 1978, kdy s ní základní posádka odletěla domů. Kabina lodi přistála na území Kazachstánu.

Konstrukce lodě.

Udaná startovací hmotnost byla 6800 kg vč.200 kg paliva pro manévrování a brzdění. Loď se obdobně jako ostatní lodě Sojuz skládala ze tří částí, kulovité orbitální sekce, návratové kabiny a sekce přístrojové. Měla namontováno spojovací zařízení a padákový systém.

Sojuz 31 byla kosmická loď SSSR z roku 1978, která se svou mezinárodní posádkou absolvovala let k sovětské orbitální stanici Saljut 6. Podle katalogu COSPAR dostala označení 1978-081A a byl to 66. registrovaný let kosmické lodě s lidmi na palubě ze Země. Jejím volacím znakem byl JESTŘÁB. Jednalo se o třetí let v rámci programu Interkosmos.

Sojus 31 ist die Missionsbezeichnung für den am 26. August 1978 gestarteten Flug eines sowjetischen Sojus-Raumschiffs zur sowjetischen Raumstation Saljut 6. Es war der sechste Besuch eines Sojus-Raumschiffs bei dieser Raumstation und der 50. Flug im Sojusprogramm. Sigmund Jähn flog damit im Rahmen des Interkosmos-Raumfahrtprogramms als erster Deutscher ins All. Das Raumschiff wurde von der vierten Besuchsmannschaft "Saljut 6 EP-4" zur Raumstation gebracht und diente der zweiten Langzeitbesatzung Saljut 6 EO-2 zur Rückkehr.


Pláže v Alanyi.

Ve městě Alanya se nacházejí dvě pláže. Jsou od sebe odděleny útesem, na kterém je vystavěna místní pevnost. Obě dvě pláže (západní a východní) jsou orientovány po celé své délce směrem na jih a omývané otevřeným Středozemním mořem. Kleopatřina pláž, která měří 3 km, má ocenění Evropské Unie a táhne se od pevnosti směrem na západ. Východní pláž začíná v přístavní oblasti a táhne se směrem k menšímu středisku Mahmutlar.  Obě pláže nabízejí jak bezplatné a veřejné zóny, tak i placené sekce s možností pronájmu lehátek a slunečníků. Ceny za kompletní výbavu (2× lehátko + slunečník) vyjdou na zhruba 15 TL. Dále zde fungují pláže placené formou konzumace v plážových barech.

Turistický ruch.

Aktuálně je Alanya známá hlavně jako středisko nabízející skvělé letní vyžití milovníkům zmíněných pláží, čistého moře, ale i historie nebo nákupů. Destinace nabízí více než 350 hotelových komplexů, které jsou rozesety po délce obou pláží. Hvězdičkové označení ve většině případů odpovídá jejich kvalitám. Vodním sportům je možné se věnovat v místním aquaparku Damlataş Aqua Center nebo přímo na plážích, kde se ceny pohybují od 15 do 60 eur.  Nakupovat je možné na hlavních třídách, kterými jsou ulice Atatürk Blv, ulice Damlataş Cd nebo přístavní İskele Cad (Rıhtım Cad). Pro poznání celého střediska lze využít turistický vláček, který v pravidelných intervalech vyjíždí od Red Tower (Červené věže), která je známou pamětihodností v samotném přístavu.  Novou, turisty vyhledávanou atrakcí, je lanovka Teleferik Alanya. Lanovka spojuje Kleopatřinu pláž s hradem, který je dominantou Alanye.

Alanya (výslovnost ) je turecké město vzdálené 120 km od Antalye. Počítáno i s periferiemi má skoro 400 000 obyvatel.

Alanya ist eine Stadt im gleichnamigen Landkreis der türkischen Provinz Antalya und gleichzeitig ein Stadtbezirk der 1993 geschaffenen "Büyükşehir belediyesi Antalya" (Großstadtgemeinde/Metropolprovinz). Der Badeort, der an der türkischen Riviera liegt, befindet sich etwa 135 km östlich von Antalya.


Extensible Stylesheet Language - Formatting Objects

Základy XSL-FO.

Na rozdíl od kombinace HTML a CSS je XSL-FO spojeným prezentačním jazykem. Neobsahuje žádné sémantické značkování jako HTML. A na rozdíl od CSS, které upravuje prezentaci externího XML nebo HTML dokumentu, v sobě obsahuje veškerá data dokumentu.  Základní myšlenkou je, že uživatel nepíše dokument v XSL-FO, ale v jiném XML jazyce. Může použít XHTML, DocBook, TEI, ale i jakýkoli jiný XML jazyk. Dokument následně převede pomocí XSLT předpisu (který si vytvoří nebo někde získá) na XSL-FO.  Když vznikne XSL-FO dokument, předá se specializované aplikaci označované jako FO procesor. Ta převede XSL-FO dokument do formátu, který je čitelný, tisknutelný či obojí. Nejobvyklejšími výstupními formáty FO procesorů jsou PDF a PostScript, ale můžete se setkat i s jinými typy výstupů, jako například RTF či dokonce přímé grafické zobrazení do okna na displeji.  Jazyk XSLT původně vznikl pouze pro převod dokumentů do formátu XSL-FO, později začal být využíván v širším měřítku pro libovolné transformace. Dodnes je však někdy s XSL-FO směšován a můžete se setkat s názory, že XSLT je součástí XSL-FO. Transformace pomocí XSLT je mimořádně silná. Může zahrnovat automatické generování obsahu, odkazů, rejstříku a řadu dalších operací.  XSL-FO dokument se nepodobá PDF ani PostScriptu. Nepředepisuje přesný vzhled textu rozloženého na stránkách. Místo toho popisuje, jaké jsou vlastnosti stránky a kam má být umístěn jejich jednotlivý obsah. Z toho FO procesor odvodí, jak text konkrétně umístit v rámci hranic předepsaných FO dokumentem. XSL-FO dokonce připouští, že různé FO procesory vytvoří odlišný výstup.  Například některé FO procesory mohou rozdělovat slova, zatímco jiné se rozhodnou je nedělit. Mohou také používat odlišné algoritmy dělení slov. Výsledkem může být v mezních případech i velmi odlišný vzhled jednotlivých stránek. Existují i další případy, kdy XSL-FO umožňuje FO procesorům určitou míru volnosti v rozvržení výstupu.  Rozdíly v chování FO procesorů, vedoucí k nekonzistentním výsledkům, často nepředstavují problém. Hlavním účelem XSL-FO je totiž vytvářet stránkovaná, tištěná média. XSL-FO dokumenty jsou zpravidla používány jen jako mezistupeň, nejčastěji pro vytvoření PDF souborů či tištěných dokumentů. Teprve tato finální podoba dokumentů bývá obvykle distribuována. V tom se XSL-FO liší od HTML, které interpretuje každý prohlížeč sám. Distribuování PDF místo XSL-FO umožňuje adresátovi vyhnout se nepředvídatelnosti výstupů FO procesorů, zároveň ale nemá možnost dalšího přizpůsobení dokumentu. Uživatel, který chce vytvářet FO dokumenty a následné tištěné dokumenty jen s pomocí jednoho FO procesoru, si může vybrat FO procesor vyhovující jeho nárokům na kvalitu výstupu a odlišnosti vzhledu jeho dokumentu při zpracování jinými procesory mu tak nemusí vadit.

Koncepce jazyka.

Jazyk XSL-FO byl navržen pro stránkovaná média, podobně jako bylo HTML a CSS navrženo pro souvislá média (prezentovaná na obrazovce). Díky tomu je koncept stránek integrální součástí struktury jazyka a FO poskytují uživateli silné nástroje určující rozložení informací na jednotlivých stránkách.  FO pracuje nejlépe pro tak zvaný obsahem řízený design. Ten je standardním způsobem sazby knih, článků, právních dokumentů a podobných textů. Vychází ze základního, víceméně souvislého toku textu, který je doplňován o různé opakující se informace, umisťované na okraje stránky. Jeho protipólem je vzhledem řízený design, používaný v novinách a časopisech. V něm má vzhled stránky přednost a pokud se obsah nevejde do určeného místa, bude zkrácen. XSL-FO zvládá vzhledem řízený design jen obtížně, protože nedokáže vyjádřit některé jeho prvky.  Bez ohledu na základní charakter jazyka jsou vyjadřovací schopnosti FO velmi široké. Zvládá tabulky, seznamy, plovoucí prvky a řadu dalších prvků. Tyto vlastnosti jsou srovnatelné se vzhledovými schopnostmi CSS, nicméně u některých z nich se očekává, že budou vestavěny do XSLT.

Struktura XSL-FO dokumentu.

XSL-FO dokumenty jsou XML dokumenty vyhovující syntaxi definované ve specifikaci XSL-FO.  Obsahují dvě povinné sekce. První definuje seznam pojmenovaných předloh stránek. Ve druhé sekci je seznam dat dokumentu (včetně značkování), který se odkazuje na předlohy stránek, aby určil, jak obsah vyplňuje jednotlivé stránky.  Předloha stránky definuje vlastnosti stránky. Může definovat směr toku textu, aby vyhověl konvencím použitého jazyka. Určuje rozměry stránky a její okraje. Umožňuje definovat sekvence stránek, v nichž se rozlišuje vzhled sudých a lichých stránek. Například lze definovat sekvenci stránek s větším vnitřním okrajem, který bude využit pro vazbu tištěné publikace.  Část s daty dokumentu je rozdělena do sekvence toků, kde každý tok je spojen s určitou předlohou stránky. Tok obsahuje seznam bloků, z nichž každý obsahuje seznam textových dat, řádkových značkovacích prvků, případně kombinací obojího. Lze také přidávat obsah do okrajů dokumentu, například čísla stránek, názvy kapitol a podobně.  Bloky a řádkové prvky fungují velmi podobně jako v CSS, ačkoli se některá konkrétní pravidla pro okraje a výplň liší. Lze plně určit směr navazování bloků a řádkových prvků, relativně vůči orientaci stránky. To umožňuje používat FO dokumenty pro jazyky, jež se čtou jinak než angličtina. Na rozdíl od CSS 2.1 používá FO jazyk k popisu směru pojmy nezávislé na směru, jako je začátek a konec místo levý a pravý.  Vlastnosti XSL-FO ovlivňující formátování vycházejí z CSS a podobně jako v CSS se většina vlastností dědí na vnořené formátovací objekty.

Schopnosti XSL/FO v1.0.

XSL/FO dokáže celou řadu textových funkcí. Kromě výše popsaných informací umožňuje XSL-FO definovat následující.

Více sloupců.

Stránka může obsahovat více sloupců. V takovém případě bloky implicitně pokračují z jednoho sloupce do dalšího. Konkrétním blokům (např. nadpisům) lze nastavit, že mají zabrat všechny sloupce a přerušit tak text na stránce. Sloupce nad tímto přerušením budou na sebe navazovat. stejně jako bloky pod ním. Textu ale není povoleno pokračovat z oblasti nad přerušením do oblasti pod ním.  XSL-FO svou podstatou umožňuje, aby stránky měly různé počty sloupců a odlišné šířky sloupců. Text tedy může bez problémů pokračovat ze stránky obsahující tři sloupce na stránku s pěti sloupci a následně na stránku s jediným sloupcem.  Všechny vlastnosti FO fungují s omezením na vícesloupcovou stránku.

Seznamy.

Seznam v XSL-FO je v podstatě tvořen dvěma sadami bloků, umístěnými vedle sebe. Položka se skládá z bloku „vlevo“ (resp. z bloku na začátku podle orientace řádku) a ze sekvence bloků „vpravo“ (na konci). Blok vlevo vyznačuje zahájení položky. Obsahuje odrážku, číslo, ale i textový řetězec (např. nadpis hesla ve slovníku). Blok vpravo obsahuje vlastní materiál dané položky seznamu. Oba bloky mohou být kontejnery, nebo lze mít v jedné položce několik bloků.  Pokud jsou položky seznamu číslovány, předpokládá se, že číslování obstará XSLT, nebo jiný mechanismus, který vygeneroval XSL-FO dokument. Proto musí být čísla položek explicitně uvedena.

Řízení stránkování.

Uživatel může blokům specifikovat vdovy a sirotky a nechat tyto atributy kaskádovitě zdědit do potomků. Navíc lze přikázat, že blok musí zůstat pohromadě na jedné stránce. Například lze nastavit, že obrázek a jeho popisek nesmí být od sebe odděleny. FO procesor se bude snažit co nejlépe vyhovět těmto omezením, i když tím vznikne řada prázdného místa na stránkách.

Poznámky pod čarou.

Uživatel může vytvářet poznámky, umístěné ve spodní části stránky. Zapisují se do FO dokumentu do toho místa v textu, které na ně odkazuje. Odkaz je reprezentován pomocí řádkové (inline) definice, nicméně není povinný. Tělem poznámky je jeden či více bloků, které FO procesor umístí na konec stránky. FO procesor zajistí, že poznámka bude na stejné stránce jako odkaz na ni, i kdyby v důsledku toho musel vkládat prázdné místo.

Tabulky.

Tabulkové funkce FO se podobají HTML/CSS. Uživatel zadá data pro jednotlivé buňky po řádcích. Uživatel také může předepsat styl jednotlivých sloupců, jako například barvu pozadí. Navíc lze specifikovat první řádky tabulky jako záhlaví s odlišným vzhledem.  FO procesoru lze explicitně předepsat velikost jednotlivých sloupců, nebo ji může určit automaticky podle obsahu.

Řízení směru textu.

FO poskytuje široké možnosti pro řízení orientace textových bloků. Uprostřed stránky můžete mít textový blok s odlišnou orientací. To lze využít pro citace z jazyků odlišných od jazyka dokumentu, nebo když prostě chcete text orientovat jinak kvůli vzhledu. Tyto bloky mohou obsahovat prakticky cokoli, od tabulek po seznamy, včetně odlišně orientovaných bloků.

Schopnosti XSL-FO v1.1.

Verze 1.1 přidává proti 1.0 řadu nových vlastností.

Více sloupců a mapování toku textu.

Jazyk XSL-FO v1.0 dost omezoval, co se může vyskytnout v jaké části stránky. Verze 1.1 tato omezení významně uvolnila a umožnila mapovat plynoucí text do více oblastí stránky. To umožňuje sazbu v novinovém stylu.

Záložky.

Řada výstupních formátů XSL-FO procesorů, například PDF, obsahuje záložky. Umožňují, aby se část textu na stránce stala aktivní a uživatel ji mohl vybrat. Když to udělá, dokument v okně se posune na příslušné místo.  XSL-FO v1.1 nyní poskytuje nástroje pro definici pojmenovaných záložek přímo v XSL-FO, které pak procesor může převést do výstupního formátu (pokud je podporuje).

Rejstřík.

XSL-FO v1.1 má vlastnosti pro vytvoření rejstříku, který bývá umístěn na konci knih. Slouží k tomu odkazy na patřičně označené prvky v FO dokumentu.

Výhody XSL-FO.

Jelikož se jedná o XML jazyk, stačí k jeho generování z libovolného XML jazyka XSLT transformace (a XSLT procesor). Snadno můžete napsat dokument v TEI či DocBooku a následně jej převést do HTML pro on-line čtení a do PDF (pomocí FO procesoru) pro tisk. Existuje řada XSLT předpisů pro TEI i DocBook, které můžete ihned použít.  Do XSL-FO lze pomocí elementu foreign-object vkládat libovolná XML data. Nejoblíbenějšími „přídavnými“ daty jsou obrázky ve formátu SVG, které řada FO procesorů dokáže zpracovat a vložit do výstupu. Některé procesory FO takto dokáží i přímo vykreslovat matematické vzorce zapsané v MathML či vykreslovat grafy.  Další předností XSL-FO je poměrně snadné použití. Velká část schopností jazyka pochází z CSS, takže uživatel CSS automaticky zná základy atributů XSL-FO. Pochopit, jak bude vypadat určitá konkrétní část XSL-FO dokumentu, je většinou lehké. Tím se XSL-FO liší od typografických balíků, jako je například TeX, které jsou považovány za tajemné.

Zápory XSL-FO.

Pro některé uživatele problém FO spočívá v tom, že je sice snadno pochopitelný, ale pro ruční vytváření nevhodný, protože obsahuje příliš mnoho značek. Ke snadnému vytváření XSL-FO slouží XSLT, takže jazyk postrádá motivaci k tomu, aby FO dokumenty byly stručné. To ale způsobuje, že nováček se musí učit nejen detaily vytváření FO dokumentů, ale zároveň i přípravy XSLT transformací. To samozřejmě platí jen v případě, kdy člověk nevyužívá některý z existujících transformačních předpisů pro standardní formáty dokumentů nebo vizuální návrhář výstupních sestav.

eXtensible Stylesheet Language - Formatting Objects (český volný překlad: „formátovací objekty pro rozšiřitelný stylový jazyk“) je značkovací jazyk na bázi XML pro formátování dokumentů. XSL-FO je součástí XSL, sady W3C technologií určených pro transformaci a formátování XML dat.

XSL-FO (Extensible Stylesheet Language – Formatting Objects) ist eine XML-Anwendung, die beschreibt, wie Text, Bilder, Linien und andere grafische Elemente auf einer Seite angeordnet werden. Mit XSL-FO kann man Dokumente nicht nur für die Darstellung auf Bildschirmen formatieren, sondern auch für qualitativ hochwertige Druckerzeugnisse auf Papier. Mit XSL-FO können Dokumente sogar für das Vorlesen über einen Sprachsynthesizer formatiert werden.


Předehra.

Poté, kdy nacistické Německo přepadlo 1. září 1939 Polsko a rozpoutalo tak druhou světovou válku v Evropě, se k jeho útoku v souladu s předchozími dohodami připojil dne 17. září i Sovětský svaz. Ten následně získal kromě území a porobeného obyvatelstva asi 15 000 válečných zajatců důstojnických hodností, k nimž připojil ještě asi 10 000 příslušníků inteligence (většinou rezervistů) zajatých mimo bojové operace. Ti byli vězněni ve zcela nevyhovujících podmínkách v západním Rusku, Bělorusku a na Ukrajině až do roku 1940, kdy vedení SSSR došlo na návrh šéfa NKVD Lavrentije Beriji k názoru, že není žádoucí, aby se „prominentní váleční zajatci“ obecně nepřátelsky smýšlející vůči SSSR a komunismu vůbec vrátili domů, a nechalo je povraždit. Jako důvod likvidace se v příkazu k ní výslovně udává právě jejich nepřátelský postoj k SSSR a jeho režimu.

Masakr.

Hlavní vraždění bylo koncentrováno na třech místech (Katyň, Kalinin a Charkov), kde bylo dohromady pozabíjeno asi 15 000 lidí (důstojníci), na řadě dalších míst však bylo v téže době po menších skupinkách povražděno dalších 10 000 (většinou příslušníci inteligence). Další řádově tisíce lidí byly povražděny v roce 1941. Z důvodu neshody, které z těchto zavražděných zahrnout pod pojem Katyňský masakr a které nikoliv, kolísají udávané počty obětí masakru, a to v rozmezí 15–28 tisíc lidí. Mezi zavražděnými byl například i bratr premiéra polské exilové vlády, generál Franciszek Sikorski, Xawery Czernicki či Jakub Wajda, otec režiséra Andrzeje Wajdy.  Poté, co již v roce 1939 provedli Němci na okupovaném polském území operace „Tannenberk“ a „Inteligence“, při kterých zahynulo kolem 60 tisíc předních Poláků a další byli odvlečeni do německých koncentračních táborů, znamenal Katyňský masakr další výraznou ztrátu v řadách polské elity.

Nacistická kampaň.

13. dubna 1943 německý rozhlas Berlín přinesl senzační zprávu o objevu hromadných hrobů polských důstojníků. Německo do masívní protiruské kampaně zapojilo všechna média, tisk, rozhlas, film, plakáty. V posledních dubnových dnech byli do Katyně k exhumaci obětí pozváni význační lékaři, kriminalisté a antropologové, např. prof. Saxen (Finsko), Dr. Orsos (Maďarsko), François Naville (Švýcarsko), dr. Vincenzo Palmieri (Itálie), dr. Marko Markov (Bulharsko), prof. MUDr. František Hájek z protektorátu Čechy a Morava. Po válce prof. Hájek i Markov budou za vlády komunismu ve svých zemích zatčeni a donuceni odvolat svůj podpis na protokolu. Prof. Palmieri i François Naville, kteří nebudou žádnému tlaku vystaveni, svá stanoviska nikdy nezmění. Z přinucení přijeli do Katyně i novináři, spisovatelé a politici, aby se přesvědčili o bolševickém teroru. Mezi nimi byl i český spisovatel František Kožík, který o tom, co viděl, napsal reportáž a 30. dubna 1943 o svých zážitcích z cesty do Katyně promluvil v rozhlase. Mýtem je přítomnost Gustáva Husáka mezi katyňskými svědky. Ve skutečnosti Husák absolvoval (v uniformě vojáka Slovenského státu) podobný propagandistický zájezd "po zvěrstvech bolševického režimu" na Ukrajinu, ale už na podzim roku 1941.

Odhalení a lži.

Po vypuknutí Velké vlastenecké války se polská exilová vláda pokoušela vymoci propuštění svých Sovětským svazem vězněných občanů a vojáků včetně těchto povražděných, o nichž se domnívala, že ještě žijí (nebo v to alespoň doufala). Stalin tehdy tvrdil, že ve zmatcích na začátku bojů uprchli a on o nich nic neví. V roce 1943 byly německou armádou u Katyně objeveny první masové hroby, do nichž byli zmasakrovaní zajatci pohřbeni. Německo se pokusilo celou věc propagandisticky využít, Sovětský svaz je na oplátku obvinil, že vraždění je jejich dílo. I v průběhu Norimberského procesu se Sovětský svaz nejprve pokusil svalit vinu za masakr na poražené Německo, to však nebylo reálné, neboť dostupné důkazy byly dost průkazné. Sovětský svaz přesto popíral svou vinu až do roku 1990, kdy tehdejší sovětský vůdce Michail Gorbačov přiznal, že jde o zločin stalinismu. Posléze Sovětský svaz označil i zbylé masové hroby a vydal kopie klíčových dokumentů, včetně rozhodnutí o likvidaci zajatců podepsaného vedením SSSR. Přesto však panují stále nejasnosti, týkající se tehdejších událostí, případně jsou události Katyňského masakru zcela zpochybňovány. Na konci dubna roku 2010 byly elektronické kopie základních dokumentů o masakru na příkaz prezidenta Medveděva zveřejněny na stránkách ruské Federální archívní agentury.  V listopadu 2010 ruská Státní duma schválila rezoluci, která prohlásila, že Katyňský masakr byl zločin provedený na přímý příkaz Stalina a dalších sovětských funkcionářů. V roce 2011 označil Katyňský masakr za zločin ruský prezident Dmitrij Medveděv a prohlásil: „Odpovědnost za tento zločin nese tehdejší vedení Sovětského svazu. Snahy o nějaké jiné verze se neopírají ani o historické dokumenty, ani o morální důvody.“

Muzea a památníky.

Existuje celá řada památníků připomínající masakr a jeho oběti, především v Polsku a na místech bývalého SSSR, kde k masakrům došlo. V roce 1993 otevřelo Muzeum polské armády ve Varšavě Katyňské muzeum.

Díla.

Filmy.

První filmy připomínající masakr vznikly na Západě. Po pádu komunismu v Polsku a dotčených zemích bývalého SSSR vznikla celá řada filmů i v tomto prostoru. Nejznámější z nich je film Andrzeje Wajdy "Katyň" z roku 2007.

Tragédie při uctění obětí v roce 2010.

Dne 10. dubna 2010 při cestě na pietní akt zahynuli po pádu letadla Tupolev Tu-154 při přistání významní představitelé Polska, mimo jiné polský prezident Lech Kaczyński s manželkou Marií (pád letounu z téměř stovky pasažérů a členů posádky nikdo nepřežil).

Katyňský masakr nebo Katyňský zločin () je označení pro povraždění polských válečných i civilních zajatců vězněných v sovětských koncentračních táborech a táborech pro válečné zajatce, které provedla NKVD v roce 1940. Povražděno bylo přibližně 22 000 mužů – zejména důstojníků a příslušníků inteligence.

Beim Massaker von Katyn (auch Massenmord oder Massenerschießungen von Katyn, oft kurz Katyn) erschossen Angehörige des sowjetischen Volkskommissariats für Innere Angelegenheiten (NKWD) vom 3. April bis 11. Mai 1940 etwa 4400 gefangene Polen, größtenteils Offiziere, in einem Wald bei Katyn, einem Dorf 20 Kilometer westlich von Smolensk. Diese Tat gehörte zu einer Reihe von Massenmorden an 22.000 bis 25.000 Berufs- oder Reserveoffizieren, Polizisten und Intellektuellen, die zu den Vorkriegseliten der unabhängigen Zweiten Polnischen Republik gezählt werden. Die Entscheidung zu diesen Massenmorden fällte der sowjetische Diktator Josef Stalin; sie wurden daraufhin vom Politbüro der Kommunistischen Partei befohlen und an mindestens fünf verschiedenen Orten in den Unionsrepubliken Russland, Ukraine und Weißrussland ausgeführt. Der Ortsname „Katyn“ repräsentiert in Polen diese Mordreihe und wurde zum nationalen Symbol für das Leiden von Polen unter sowjetischer Herrschaft im Zweiten Weltkrieg.


Život.

Rod Hašků z otcovy strany byl sedlácký a měl kořeny v jihočeských Mydlovarech. Haškův dědeček z otcovy strany, František Hašek, byl poslancem Českého zemského sněmu a později i tzv. kroměřížského sněmu. Byl rovněž účastníkem bojů na barikádách v Praze v roce 1848. Podle některých pověstí spolupracoval s Michalem Bakuninem během jeho pobytu v Čechách v roce 1849. Rod matky Kateřiny, rozené Jarešové, byl také z jižních Čech, kdy jeho děd Antonín Jareš i praděd Matěj Jareš byli knížecí schwarzenberští baštýři v Krči čp. 32.  Jeho otec Josef Hašek, učitel matematiky a náboženský fanatik, předčasně zesnul na intoxikaci alkoholem. Zaháněl jím bolesti způsobené rakovinou. Chudoba pak donutila jeho matku Kateřinu se třemi dětmi stěhovat se více než patnáctkrát.  Ve čtyřech letech lékař u malého Jaroslava diagnostikoval srdeční vadu a zakrnělou štítnou žlázu. Kvůli tomu Jaroslav strávil v dětství hodně času na venkově, u dědečka z matčiny strany, na tzv. Ražické baště, a to zejména se svým mladším bratrem Bohuslavem. V dětství na něho Jaroslav žárlil a několikrát se dokonce pokusil mu jako miminku ublížit. Později měli ale mimořádně silný vztah a hodně spolu pěšky cestovali. Bohuslav se upil k smrti rok po Jaroslavově úmrtí.  Dětství Haškovo bylo běžné, klukovské, prodchnuté dobrodružstvími s vrstevníky a četbou Karla Maye a Julese Verna. To se však změnilo v Haškových jedenácti letech, kdy se do Lipové ulice, kde tehdy Haškovi bydleli, nastěhoval vysloužilý námořník Němeček. Dospívajícího Haška si obtočil kolem prstu, tahal z něho peníze, které Hašek i kradl doma, a začal ho vodit do hospod, včetně neblaze proslulé Jedové chýše v Apolinářské ulici, kde ho učil pít alkohol. Navíc před chlapcem záměrně souložil se svou dívkou. Pro Haška to bylo trauma, později na tyto zážitky vzpomínal s hnusem a výčitkami. Zásadně to asi ovlivnilo Haškův vztah k ženám. Při debatách se spolubojovníky v ruských legiích tuto vzpomínku prý komentoval slovy: „Může být na světě něco horšího, než takové lidské prase? Čerta starého jsem tomu rozuměl, nic jsem o těchhle věcech nevěděl a přece jsem pocítil takový hnus a odpor, že mi to stačilo otrávit celý život. Také jsem se od těch dob ženských bál jako čert kříže.“ Zde mají asi také kořeny některé teorie o Haškově homosexualitě, šířené zejména literárním historikem Jindřichem Chalupeckým (studie "Podivný Hašek" v knize "Expresionisté"), který se, krom rozboru textového, opíral o svědectví Haškova kamaráda Rudolfa Šimanovského.  Krátce poté, co začal Hašek studovat na gymnáziu v Ječné ulici, zemřel jeho otec. V roce 1897 se jako student gymnázia zúčastnil protiněmeckých nepokojů v Praze. Byl zatčen a učitelé gymnázia ho kvůli tomu přiměli z ústavu „dobrovolně“ odejít. Poté se učil drogistou v Kokoškově drogerii na rohu Perštýna a Martinské ulice, ale nakonec maturoval na Českoslovanské obchodní akademii v Resslově ulici. Na akademii se spřátelil s Ladislavem Hájkem, a společně napsali a vydali parodii lyrické milostné poezie "Májové výkřiky", ve které se Hašek prvně vysmál patosu a vstoupil na půdu humoristické literatury.  Po maturitě se stal zaměstnancem banky Slavia, brzy se ale začal živit výhradně novinařinou a literaturou. V té době se také seznámil s českými anarchisty. Začal vést bohémský a tulácký život. Prošel společně s bratrem Bohuslavem pěšky mj. Slovensko, Halič a Maďarsko (tehdy Uhersko). Povídky z těchto cest Jaroslavu Haškovi otiskovaly Národní listy.  V roce 1907 se stal redaktorem anarchistického časopisu "Komuna" a byl za svoji činnost krátce vězněn.  Ve stejném roce se zamiloval do Jarmily Mayerové, ale kvůli jeho bohémskému životu ho její rodiče nepokládali za vhodného partnera pro svou dceru. Když byl zatčen za znesvěcení vlajky v Praze, rodiče Mayerovou vzali na venkov v naději, že to pomůže skončit jejich vztah. V reakci na to se Hašek pokusil vycouvat ze své radikální politiky a získat trvalou práci jako spisovatel. Roku 1908 redigoval "Ženský obzor". V roce 1909 měl šedesát čtyři publikovaných povídek a další rok byl jmenován redaktorem časopisu Svět zvířat. Tato práce sice netrvala dlouho, neboť byl brzy propuštěn za publikování článků o imaginárních zvířatech, která si vymyslel, přesto se 23. května 1910 s Jarmilou Mayerovou oženil. Po roce manželství se však Jarmila vrátila k rodičům, poté co byl Hašek zadržen, když se snažil předstírat svou vlastní smrt. Podle jiných zdrojů šlo ovšem o vážně míněný pokus o sebevraždu, motivovaný pochopením, že řádného manželského života není schopen. Po tomto pokusu byl nakrátko hospitalizován v psychiatrické léčebně.  Od roku 1911 přispíval do "Českého slova", dále pak do "Pochodně", "Humoristických listů", "Kopřiv", "Karikatur", nějaký čas vedl též Kynologický ústav, což ho později inspirovalo ke knize "Můj obchod se psy".  V roce 1911 založil Stranu mírného pokroku v mezích zákona. Založil ji se svými kumpány ve vinohradské hospodě "U zlatého litru", aby parodoval tehdejší politický život. Napsal i satirický spis "Politické a sociální dějiny strany mírného pokroku v mezích zákona", ten však byl vydán knižně až roku 1963.  V tomto období byl spolu s Františkem Langrem, Emilem Arturem Longenem a Egonem Erwinem Kischem spoluautorem řady kabaretních vystoupení, kde byl i hlavním účinkujícím.  V létě 1912 Jaroslav Hašek strávil několik týdnů v chotěbořské hospodě, kde se ho nakonec nemohli zbavit a marně čekali na zaplacení. Svůj pobyt v Chotěboři popsal v povídkách "Zrádce národa v Chotěboři", "Okresní soud v Maliboři", "Jak je to s rodištěm Ignáta Herrmanna" či "Posvícení v Křivici."  Pro postavu obecního blba „Pepka Vyskoč” v románu "Osudy dobrého vojáka Švejka" byl Jaroslavu Haškovi inspirací Josef Kouba – rázovitá jihočeská figurka, se kterou se spisovatel setkal roku 1913 v Protivíně při svém putování po jižních Čechách s přáteli malířem Josefem Ladou a spisovatelem Zdeňkem Matějem Kudějem.  V době vypuknutí první světové války žil Hašek s kreslířem Josefem Ladou, který později ilustroval Dobrého vojáka Švejka.  V roce 1915 Hašek narukoval v Českých Budějovicích k 91. pluku a s ním odjel na haličskou frontu v Rusku. O úmyslu narukovat téměř nikomu neřekl, byl proto nějakou dobu hledaný. Od září 1915 do léta 1916 byl v zajetí v táboře Totskoje a vstoupil do Československých legií. Poté byl odveden do čs. pluku, kde působil jako písař, emisar náborové komise a střelec. Pak byl přeložen ke spojovacímu oddílu, kulometnému oddílu (v němž se zúčastnil bitvy u Zborova) a do kanceláře 1. pluku. Od listopadu 1917 do února 1918 publikoval v časopise "Čechoslovan" a "Čs. voják", byl mj. autorem řady protibolševických článků.  Koncem února 1918 vstoupil do Českoslovanské sociálně demokratické strany dělnické. Co vedlo Haška k opuštění myšlenky anarchismu a přijetí socialistických myšlenek, nikde neobjasnil. V březnu se Československé legie vydaly na známou anabázi, s cílem připojit se k Západní frontě přes Vladivostok. Hašek s tím nesouhlasil a odjel do Moskvy, kde začal spolupracovat s bolševiky. V dubnu přestoupil z čs. legií do Rudé armády. Byl poslán do Samary, následující rok byl ředitelem armádní tiskárny v Ufě, náčelníkem oddělení pro práci s cizinci aj. Na konci roku 1918 působil jako velitel oddílu Čuvašů v Rudé armádě a jako zástupce vojenského velitele bugulmského okresu. Poté působil na Sibiři, kde vydával několik časopisů. Jedním z nich byl také první časopis v burjatštině "„Jur“" ("Úsvit"). Pro Burjaty je Hašek dodnes „otcem národa“, neboť vytvořil i burjatskou abecedu a založil tak národní písemnictví.  Roku 1920 byl v Irkutsku, kde působil jako člen městského sovětu, zraněn při vražedném útoku. Ve stejném roce onemocněl tyfem a v květnu se v Krasnojarsku oženil s tiskárenskou dělnicí Alexandrou Grigorjevnou Lvovovou, zvanou Šura, která o něj po onemocnění pečovala. Po návratu do Československa nebyl souzen za mnohoženství jen díky tomu, že v Rusku nebyl zrovna pořádek a neuznávaly se vzájemně různé mezinárodní smlouvy.  V prosinci 1920 přijel do Československa. Nejprve byl umístěn v Pardubicích v karanténní stanici, 19. prosince se Šurou přijel do Prahy. Do Československa byl Sověty vyslán s cílem organizovat komunistické hnutí. V tom mu však zabránily dvě okolnosti: jednak na podporu kladenských nepokojů dostal od ruských úřadů částku 1 500 marek, která však byla zcela znehodnocena německou inflací. Navíc, ještě před Haškovým příjezdem do Prahy, byl v Československu zatčen Jaroslav Handlíř, spojka ruských agentů, s nímž se měl Hašek kontaktovat. Tím pro Haška zájem o komunistickou politiku skončil a vrátil se ke svému bohémskému způsobu života. Navštěvoval hostince v Praze i okolí, v nichž psal své povídky. Mnoho historek z této doby sepsal Haškův přítel Zdeněk Matěj Kuděj.  25. srpna 1921 Hašek odjel s malířem Jaroslavem Panuškou a s manželkou Šurou do Lipnice nad Sázavou. V této době už byl vážně nemocný a nebezpečně obézní. V Lipnici začal psát své vrcholné dílo, Švejka. Nakonec se dostal do stavu, že nemohl psát, přesto dále diktoval kapitoly Švejka ve své ložnici. 3. ledna 1923 zemřel na ochrnutí srdce. Poslední fotografie pochází z prosince 1922.

Nejasnosti a zajímavosti.

V české a slovenské veřejnosti je Jaroslav Hašek zafixován jako bohém. Možná dokonce jako prototyp bohéma začátku dvacátého století. Ve skutečnosti jde z velké části o legendu a vlastní Haškovu sebestylizaci. Jako autor byl Hašek velmi produktivní, což přece jen vyžaduje přiměřenou vnitřní disciplínu. Z jeho děl je také cítit, že měl rozsáhlé (možná trochu nesystematické) humanitní vzdělání.  Nejzajímavější je sledovat Haškovo působení v Rusku v letech 1916–1920. V Rusku nikdy nebyl a dodnes není vnímán jako bohém a pouhý humoristický spisovatel. Naopak, jako velmi zodpovědný bolševický armádní funkcionář a vážený intelektuál. Byl i poměrně zdatným vojákem. Roku 1918 se vyznamenal jako odvážný velitel oddílu československých rudoarmějců při obraně Samary. Samara byla v tu dobu obsazována od směru z Lipjagu Československými legiemi, které bojovaly po boku bílých vojsk za obnovení carského režimu, byť se legionáři snažili zachovávat v podstatě neutralitu a do bojů s bolševiky se pouštěli jen v nevyhnutelných případech. Dne 8. června 1918 byla Samara legiemi dobyta. Je možné, že se Jaroslav Hašek v této době setkal s „bratry“, které mohl pobízet, aby opustili bělogvardějskou stranu. Po pádu Samary se několik měsíců skrýval na území kontrolovaném bílými vojsky (a také čs. legiemi).  Je možné, že ve specifických revolučních ruských podmínkách dostal Hašek možnost uplatnit ty stránky svého charakteru, které se nemohly projevit ve stabilizovaných a v podstatě maloměstských českých poměrech. Důležité také určitě bylo, že Hašek dostal jako stranický úkol zákaz pití alkoholu. Do Československa byl v podstatě vyslán s cílem organizovat komunistické hnutí, což také podporuje tezi, že v sovětském Rusku musel být vnímán jako zodpovědný člověk a schopný organizátor.  Předmětem diskusí a spekulací je, jak se Hašek v Rudé armádě choval, zejména v době, kdy byl komisařem – a tedy v jistém smyslu neomezeným vládcem – Bugulmy.  Podle některých zdrojů byl Hašek v Rusku v úzkém kontaktu se Lvem Trockým a zastával jeho koncepce. Z toho také mnozí odvozují, že by se po zavržení Trockého dostal v Rusku do smrtelného nebezpečí. Obětí stalinských represí se také stali Haškovi nejbližší spolupracovníci v Rusku – Nikolaj Ivanovič Kočkurov či Vladimir Jakovlevič Zazubrin.  Předmětem spekulací je rovněž Haškova záhadná mise do Mongolska, již v sovětských službách pravděpodobně podnikl. Haškolog Pavel Gan tvrdí, že zde byl ve spojení s čínským revolucionářem Čchen Čchan-chajem a hodlal s ním odejít do Číny, za čímž účelem se patrně solidně naučil čínsky.  Podle mnoha svědectví se Hašek do českých zemí vrátil proti své vůli, bez stranického příkazu by nejspíše zůstal v Rusku. Podle jiných zdrojů však z Ruska de facto utekl před tušenými represemi. Šura prý řekla Gustavu Janouchovi: „Začali tajně proti němu sbírat materiály. Jaroslavčík se to dozvěděl. Proto chtěl pryč. Nechtěl se dostat před válečný soud. Byl to útěk legální cestou.“  Ne moc známou stránkou Haškova životopisu je, že se po návratu do vlasti ocitl v určité izolaci. Byl nepohodlným zleva i zprava. Poté, co opustil komunistickou politiku, ho například Stanislav Kostka Neumann označil za „zrádce proletářské revoluce“. Pro básníka Karla Tomana byl jako rudoarmějec zase „zrádce národa“ a odmítl mu podat ruku, když ho po válce potkal v kavárně. Podobných nepřátelských reakcí bylo víc. Haškův odchod na Lipnici, kde pak psal Švejka, byl motivován právě nepřátelskou atmosférou, s níž se v Praze setkal.

Dílo.

Zpočátku psal především cestopisné povídky, črty a humoresky, které publikoval časopisecky. Většinu ze svých děl napsal v pražských hospodách.  Základem jeho próz byly vlastní skutečné zážitky, což vnáší do znalostí o jeho životě zmatek, protože není vždy jasné, co je pravda a co pouze básnická nadsázka.  Hašek nenáviděl přetvářku, sentimentalitu, usedlost, ironicky reagoval na sociální verše. Dalším typickým znakem jeho tvorby je odpor k mravním a literárním konvencím.  Za svůj život napsal asi 1 200 povídek. Většina jeho krátkých próz je roztroušena po různých časopisech a novinách, jen malá část z nich byla soustředěna do knih. Řada textů se dokonce ztratila, například román "Historie vola". Existuje též řada textů, u nichž je pravděpodobnost Haškova autorství, není však potvrzeno.  Tvořil velmi lehce. To však neznamená, že by tvorbu neprožíval. František Langer uvedl, že „byl psaním přitahován, ovládán, pohlcován, byl k svému spisovatelskému tvoření hnán skoro živelnou vášní“.  Jeho zdaleka nejslavnější text, čtyřdílný humoristický román "Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války," byl přeložen do 58 jazyků, několikrát zfilmován i zdramatizován. Jednotlivé díly románu mají názvy: "V zázemí" (1921), "Na frontě" (1922), "Slavný výprask" (1922) a nedokončené "Pokračování slavného výprasku" (1923). Jde o nejvýznamnější Haškovo dílo mnoha lidmi spojované s kongeniálními ilustracemi Josefa Lady. Toto dílo nestihl dokončit, 4. díl za něj dopsal Karel Vaněk, který se však vzdálil původní myšlence díla. Román začal vycházet na pokračování roku 1921, ale byl velmi kritizován (Viktor Dyk, Jaroslav Durych, F. X. Šalda aj.). Příznivců měl zpočátku málo, jako první ho za velké dílo označil zřejmě Ivan Olbracht v kulturní rubrice Rudého práva. „Je to jedna z nejlepších knih, které kdy byly v Čechách napsány, a Švejk je docela nový typ ve světové literatuře, rovnocenný Donu Quijotovi, Hamletovi, Faustovi, Oblomovovi, Karamazovým,“ napsal tehdy Olbracht. Pozitivní postoj k němu zaujali i Karel Čapek, Josef Čapek, Julius Fučík nebo Vítězslav Nezval, který Haškovo dílo spojoval s dadaismem. Podobně jako teoretik Devětsilu Bedřich Václavek. Diskuse o hodnotě díla se vedly i později. Proti Švejkovi se postavil např. Václav Černý, přihlásila se však k němu celá plejáda českých literárních teoretiků, umělců, či intelektuálů – filozof Karel Kosík román viděl být „vyjádřením absurdity odcizeného světa“, estetik Jan Grossman spojil Švejka s existencialismem, literární teoretik Jindřich Chalupecký postavu Švejka označil za „tragického barda evropského nihilismu“, spisovatel Milan Kundera román označil za výraz „čisté iracionality dějin“..  Švejk byl několikrát dramatizován, sám Hašek provedl první dramatizaci pro Revoluční scénu Emila Artura Longena, roku 1928 vytvořil ze Švejka divadelní představení Haškův přítel Max Brod, roku 1963 Pavel Kohout. Mezinárodní proslulosti dosáhla divadelní adaptace "Švejk ve druhé světové válce" německého dramatika a režiséra Bertolda Brechta.

Filmové adaptace.

První filmové zpracování, ještě v němé éře, se datuje k roku 1926, kdy Švejka převedl na filmové plátno Karel Lamač s Karlem Nollem v hlavní roli. Snímek měl i druhý díl nazvaný "Švejk na frontě". Další filmové zpracování přinesl Martin Frič roku 1931, dobrého vojáka si zahrál Saša Rašilov. Film se však nedochoval celý, proto bývá málokdy uváděn. Jiří Trnka natočil loutkový film o Švejkovi roku 1954, všechny postavy namluvil Jan Werich. Za tři roky pak vznikla nejslavnější, dvoudílná filmová adaptace "Dobrý voják Švejk" / "Poslušně hlásím" Karla Steklého s Rudolfem Hrušínským v hlavní roli. Další loutková verze, tentokrát Stanislava Látala, vznikla v roce 1986. V roce 2016 bylo oznámeno, že režisér Bohdan Sláma natočí novou filmovou adaptaci s Pavlem Liškou v hlavní roli Švejka.  Švejk lákal i zahraniční filmaře, roku 1960 například Axel von Ambesser natočil v tehdejším Západním Německu snímek "Der Brave Soldat Schwejk." Další německá verze pochází z roku 1972, zajímavostí je, že na scénáři se podílel i pražský rodák a Haškův přítel Max Brod. Švejk je dosti populární ve Finsku, proto v roce 1967 vznikl desetidílný seriál "Kunnon sotamies Svejkin seikkailuja." V polském televizním filmu "Przygody dobrego wojaka Szwejka" z roku 1999 ztvárnil Švejka populární Jerzy Stuhr. Roku 2009 vznikl britsko-ukrajinský animovaný film "Dobrý voják Švejk", režiséra Roberta Crombieho. Švejka v českém znění namluvil Ladislav Potměšil. Ve stejném roce jako Britové přišli s animovanou verzí Švejka i Rusové.  Krom Švejka byly zfilmovány i některé Haškovy povídky a humoresky, roku 1952 natočil Miroslav Hubáček "Haškovy povídky ze starého mocnářství", roku 1955 Oldřich Lipský film "Vzorný kinematograf Haška Jaroslava", méně známý je snímek "Dobrodružství s nahým klukem" z roku 1964.  Pro Československou televizi byly bezpočetné Haškovy drobné prózy vděčným inspiračním zdrojem pro televizní inscenace: "Zvony pana Mlácena" (1973), "Konec agenta č. 312" (1974), "Tři muži se žralokem" (1975), "Odměna" (1978), "Historky z Ražické bašty" (1979), "Uličnictví pana Čabouna" (1981), "Ze staré drogerie" (1982), "Šťastný domov" (1983) či "Můj obchod se psy" (1986), kde Haška ztvárnil Oldřich Kaiser. Českou televizí byla natočena inscenace "Stavovské rozdíly" (2003). Haškovy povídky posloužily jako námět i Slovenské televizi, čtyři z nich, zachycující Haškovy zážitky z cest po Slovensku, byly zfilmovány pod názvem "Vlci" roku 1982.

Ocenění.

Nejen v Česku, ale i v zahraničí je Jaroslav Hašek vnímán jako geniální romanopisec, který dal světu jeden z nejpůsobivějších satirických popisů dění na bojištích 1. světové války. Hodnota jeho díla je stavěna na roveň s dílem Franze Kafky, jakkoliv se od něho liší žánrem a pohledem na život. Dokonce je připomínáno, že se oba slavní rodáci z Prahy narodili ve stejném roce. Další spojnicí mezi oběma autory bylo přátelství s Maxem Brodem, který sehrál zásadní roli při průniku Švejka do světa, zejména do německojazyčného prostoru, stejně jako v případě díla Kafkova.  V Rusku má Hašek dodnes mnoho příznivců, kteří mají dokonce vlastní organizaci. Ve městě Bugulma má Hašek vlastní muzeum, v Sankt-Petěrburgu a Moskvě jsou po něm pojmenovány ulice. Ta moskevská leží dokonce poblíž Velvyslanectví České republiky a Českého domu.  V letech 1958–1989 se v Lipnici nad Sázavou, v místním amfiteátru, každoročně konal festival humoru a satiry Haškova Lipnice. Festival byl obnoven v roce 2012.  Při příležitosti Haškova 100. výroční narození byla v roce 1983 vydána stříbrná československá 100korunová pamětní mince (autor Štefan Novotný).  V roce 2005 byl Jaroslavu Haškovi na pražském Žižkově odhalen jezdecký pomník od Karla Nepraše a Karolíny Neprašové.  V červenci 2008 byl v Lipnici nad Sázavou (v blízkosti Haškova oblíbeného hostince "U České koruny", kde napsal podstatnou část "Osudů dobrého vojáka Švejka") odhalen druhý Haškův pomník, dílo akademického sochaře Josefa Malejovského z roku 1982, jehož umístění v Praze bylo dříve odmítnuto. V srpnu 2008 byla na nádraží ve Světlé nad Sázavou odhalena bronzová deska sochaře Radomíra Dvořáka, která připomíná příjezd Jaroslava Haška a jeho přítele malíře Jaroslava Panušky (25. srpna 1921).  Po Jaroslavu Haškovi je pojmenován vlak kategorie Eurocity jezdící mezi Prahou, Brnem, Bratislavou a Budapeští. Má číslo 275/274.  Při příležitosti 130. výročí Haškova narození byla na louce u Lipnice nad Sázavou odhalena 27. dubna 2013 velká žulová hlava vysoká 265 cm s názvem "Hlava XXII". Sochu vytvořil umělec Radomír Dvořák. Název "Hlava XXII" je inspirován stejnojmennou knihou amerického prozaika Josepha Hellera. Český spisovatel Arnošt Lustig dosvědčil, že mu Joseph Heller osobně před lety řekl, že „by bez četby Dobrého vojáka Švejka svůj americký román Hlava XXII nenapsal“. Na soše je vytesán citát ze Švejka: "„Život lidský, poslušně hlásím, pane obrlajtnant, je tak složitej, že samotnej život člověka je proti tomu hadr“".

Obraz v umění.

Haškovu životu byla věnována divadelní hra Jana Schmida "Voni sou hodnej chlapec aneb Anabáze Jaroslava Haška", kterou od roku 1983 úspěšně uváděla pražská Ypsilonka.  V roce 1962 vnikla koprodukční sovětsko-československá válečná komedie "Velká cesta" ("Bolšaja doroga"), věnovaná Haškovu pobytu v Rusku. Hlavní roli Jaroslava Haška ztvárnil Josef Abrhám, vojáka Strašlipku – předobraz Švejka – hrál Rudolf Hrušínský.  Postavy Haška, Josefa Lady či Haškova žižkovského kumpána Franty Sauera se objevují ve východoněmeckém filmu "Abends im Kelch" z roku 1983.  Postava Jaroslava Haška se v beletrii (kromě biografií a vzpomínkových knih) objevila poprvé v historickém románu Františky Vrbenské "Naganty a vlčí máky" (Praha; Triton, 2011). Příběh s fantastickými prvky je věnován Haškově působení v Irkutsku a pravděpodobné misi do Mongolska.  Pavel Gan napsal román-koláž "Osudy humoristy Jaroslava Haška v říši carů a komisařů i doma v Čechách", a to na základě korespondence a dokumentů, skutečných i fabulovaných, motivů z některých Haškových povídek a historek z Osudů dobrého vojáka Švejka, dobových fotografií a kreseb Josefa Lady (česky vyšlo v překladu Aleny Bláhové).  Filmový dokument "Zrádce národa v Chotěboři", který byl natočen v roce 1993 v Krátkém filmu Praha (r. Jaroslav Hovorka), zachycuje neznámou epizodu ze života Jaroslava Haška a vzpomínky bratří Kubánků, posledních žijících pamětníků této události.

Jaroslav Hašek (30. dubna 1883 Praha – Nové Město – 3. ledna 1923 Lipnice nad Sázavou) byl český spisovatel, publicista a novinář, autor druhé nejpřekládanější knihy české literatury (58 jazyků v roce 2013), proslulých "Osudů dobrého vojáka Švejka za světové války".

Jaroslav Hašek [] (* 30. April 1883 in Prag; † 3. Januar 1923 in Lipnice nad Sázavou) war ein tschechischer Schriftsteller, der vor allem durch seine literarische Figur des „braven Soldaten Schwejk“ berühmt wurde.


Základní přístupy.

Teorie sociální interakce.

Teorie sociální interakce zahrnuje množství hypotéz týkajících se osvojování jazyka. Tyto hypotézy se zabývají psanými, mluvenými, nebo vizuálními sociálními nástroji, které se skládají z ucelených systémů symbolů a pravidel týkajících se osvojování jazyka a jeho rozvoje. Teorie sociální interakce je založena na kompromisu mezi vlivem přírody a výchovy. Po mnoho let se psychologové a vědci snažili vyřešit tuto otázku – jaké jazykové chování je dáno přírodou od narození a jaké chování je zapříčiněno interakcí s okolním prostředím, tedy výchovou.

Teorie vztažných rámců.

Teorie vztažných rámců (Hayes, Barnes-Holmes, Roche, 2001) pojednává o původu a rozvoji jazykových kompetencí jednoznačně v souvislosti s učením. Tato teorie čerpá ze Skinnerova behaviorismu a tvrdí, že děti si osvojují jazyk výhradně prostřednictvím interakce s okolním prostředím.

Emergentismus.

Teorie emergentismu jako například MacWhinneyho kompetitivní model tvrdí, že osvojování jazyka je kognitivní proces, který vzniká interakcí biologických vlivů a vlivu prostředí.

Syntax.

Generativismus.

Generativní gramatika, která je spojovaná především s prací Noama Chomského, představuje v současnosti jeden z hlavních přístupů k osvojování syntaxe u dětí. Hlavní myšlenkou tohoto přístupu je, že lidská biologická podstata u dítěte během osvojování jazyka značně zužuje „prostor pro hypotézy“. V rámci přístupu zvaného „pravidla a parametry“, který byl z velké části formulován Noamem Chomskym a Howardem Lasnikem, se osvojování syntaxe podobá výběru z menu: lidský mozek má k dispozici limitovanou sérii možností a dítě si vybírá správné možnosti s využitím mluvy rodičů v kombinaci s kontextem.  Dle Chomského je vývoj řeči vymezen geneticky – došel k závěru, že existuje jakási univerzální gramatika, která je vrozená a nikoli naučená během života – člověk se rodí se základní gramatickou šablonou, do které snadno zapadne jakýkoli světový jazyk.

Empiricismus.

Od 50. let 20. století se vyskytlo mnoho kritiky základních hypotéz, se kterými generativní teorie přišla. Kritikové tvrdí, že koncept mozkového aparátu (language acquisition device) se rozchází s evoluční antropologií, podle které se lidský mozek a hlasivky postupně přizpůsobovaly k používání řeči, a která je pravděpodobnější než možnost, že by došlo k náhlému vytvoření kompletního systému binárních parametrů vymezujících celé spektrum možných gramatik, které kdy existovaly, nebo budou existovat. (Binární parametry jsou běžné u digitálních počítačů, ale jak se ukázalo, není tomu tak v případě neurologických systémů jaký představuje například lidský mozek.)

Statistické učení.

Někteří vědci, kteří se zabývali výzkumem v oblasti osvojování jazyka jako Elissa Newportová, Richard Aslin a Jenny Saffranová věří, že osvojování jazyka je založeno na obecných mechanismech učení, konkrétně na statistickém učení. Kolektivistické modely, které umožňují úspěšně se učit slovům a syntaktickým konvencím, podporují prognózy teorií statistického učení. Také empirické studie zaměřené na učení se slovům a syntaxi u dětí hovoří ve prospěch těchto teorií.

Kouskování.

Teorie kouskování (chunking theories) představují skupinu teorií souvisejících s teoriemi statistického učení, jelikož předpokládají, že podněty okolního prostředí hrají zásadní roli. Nicméně usuzují, že mechanismy učení jsou odlišné. Ústřední myšlenka těchto teorií je, že k vývoji jazyka dochází prostřednictvím přírůstkového osvojování základních smysluplných prvků, jako jsou slova, fonémy nebo slabiky. Tento přístup nedávno slavil úspěch při napodobení několika jevů při osvojování syntaktických kategorií a osvojování fonologických znalostí. Tento přístup se vyznačuje několika specifickými rysy: modely jsou implementované jako počítačové programy, které umožňují přesné prognózy; učí se z přirozených podnětů, jako jsou skutečné promluvy dětí; produkují skutečné promluvy, které mohou být srovnány s promluvami dětí; a podařilo se jim napodobit jevy v několika jazycích včetně angličtiny, španělštiny a němčiny.

Osvojování slovní zásoby.

Schopnost učit se začlenit výslovnost nových slov záleží na schopnosti opakovat mluvený projev. Děti se sníženou schopností opakovat neexistující slova (ukazatel schopnosti opakovat výrazy) rozšiřují svou slovní zásobu pomaleji, než děti, pro které je tento úkol snadný. Doposud bylo navrženo několik výpočetních modelů osvojování slovní zásoby.

Osvojování jazyka je proces, při kterém lidé získávají schopnost vnímat, produkovat a používat slova za účelem dorozumění a komunikace. Tato schopnost zahrnuje nabývání rozličných dílčích schopností včetně syntaxe, fonetiky a rozsáhlé slovní zásoby. Jednat se může jak o jazyk mluvený, tak o jazyk znakový. Osvojování jazyka se zpravidla vztahuje k prvnímu jazyku, tedy osvojování rodného jazyka v dětském věku, spíše než k osvojování druhého jazyka, o kterém se hovoří v souvislosti s dalšími jazyky, ať už v dětském nebo dospělém věku.

Mit Spracherwerb (auch: Sprachentwicklung) wird in der Regel die Aneignung einer ersten Sprache durch das aufwachsende Kind bezeichnet. Neben dem einsprachigen Spracherwerb gibt es auch noch den doppelten oder mehrfachen Spracherwerb, den gleichzeitigen Erwerb zwei oder mehrerer Sprachen durch ein Kind. Der Erwerb der ersten oder Muttersprache wird auch als Erstspracherwerb bezeichnet. Als Zweitspracherwerb bezeichnet die Forschung den Erwerb einer zweiten Sprache nach Erwerb der ersten, in der Regel in natürlicher Umgebung durch Alltagskommunikation auf der Straße oder beim Einkaufen. Erst- und Zweitspracherwerb kontrastieren mit dem Fremdspracherwerb. Hier wird die Sprache in der Regel im Unterricht innerhalb von Bildungsinstitutionen wie der Schule vermittelt, unter Zuhilfenahme eines Lehrplans und didaktischer Konzepte. Man bezeichnet den Fremdspracherwerb deshalb in der Forschung auch nicht so sehr als Erwerb, sondern als Sprachenlernen, wobei die Grenze zwischen Erwerb und Lernen nicht immer klar gezogen werden kann.


Mládí.

Muhammad Nadžíb (celým jménem Muhammad Nadžíb Yousef Qotp Elkashlan) se narodil v súdánském Chartúmu. V té době byl Súdán spojený s Egyptem. Muhammad byl nejstarším z devíti dětí Egypťana Youssefa Nadžíba a súdánské matky Zohry Ahmed Othman. Muhammad pocházel z vojenské rodiny, neboť jeho otec byl vojenským důstojníkem sloužícím v egyptské armádě v Súdánu. Tento fakt poznamenal i jeho dětství. Společně se svým mladším bratrem Alim si často hrávali na vojáky. Před svým domem si vybudovali pevnost s vojáčky a malý Muhammad s nimi trávil spousty času.  Přesto všechno nechtěl Nadžíbův otec, aby ho syn následoval a vstoupil do armády. Věřil, že může sloužit Egyptu lépe v civilním sektoru než jako voják ve službách Británie. Následně začal Muhammad studovat na překladatele. Později získal vysokoškolské vzdělání v oborech politologie a občanských práv. Přesto nikdy nezískal doktorát, neboť navzdory přání svého otce vstoupil do armády. I nadále však zdokonaloval své jazykové schopnosti, které získal během studií jako překladatel. Nadžíb hovořil anglicky, francouzsky, italsky a německy. V padesátých letech se navíc začal učit hebrejštinu, kterou později zavedl jako povinnou na vojenských školách v Káhiře a Alexandrii. Důvodem bylo, že během arabsko-izraelské války v roce 1948 měla egyptská armáda velmi málo vojáků, kteří mohli porozumět izraelské komunikaci.  Během studií v Chartúmu byl Nadžíb za kritizování britské okupace Egypta a Súdánu častokrát trestaný a někdy i dokonce bičovaný svými britskými učiteli. Jeho vzorem se stal Napoleon a stejně jako on spával na podlaze místo v posteli. Později vzhlížel k Mustafu Kamelovi, zakladateli Národní strany, a egyptskému revolucionáři a premiérovi Saadu Zaghlulovi. Ve stáří obdivoval indického duchovního vůdce Gándhího. Poté, co jeho otec v roce 1916 zemřel, se rodina přestěhovala do Káhiry. Nadžíb se svým bratrem Alim ještě zůstali v Súdánu, kde dokončili svá studia.

Vojenská kariéra.

Nadžíb začínal svoji vojenskou kariéru u káhirské stráže, ve které sloužil do roku 1924. V roce 1927 se oženil, započal svá další studia, avšak i nadále pokračoval v armádě. V roce 1931 byl rozhodnut armádu opustit, avšak díky povýšení své rozhodnutí změnil a pokračoval ve své vojenské kariéře. Během roku 1934 se znovu oženil a následně byl převelen k pobřežní stráži, která měla na starost pronásledování pašeráků na Sinajském poloostrově. Rovněž pomáhali místním beduínům, kterým poskytovali i lékařskou pomoc. V roce 1940 byl znovu povýšen a při té příležitosti znovu ukázal svůj postoj k politickým poměrům v Egyptě. Přes poměrně dobré vztahy, které mezi ním a králem Farúkem panovaly, mu odmítl políbit ruku. Nadžíb mu nabídl pouze podání ruky.  Další iluze o Farúkově vládě ztratil Nadžíb v roce 1942, kdy král ustoupil Britům a dovolil jim, vybrat si premiéra podle svého uvážení. Na protest poslal Nadžíb Farúkovi svoji rezignaci, ve které uvedl: ""Jelikož nebyla armáda povolána bránit Vaše veličenstvo, stydím se nosit tuto uniformu a žádám vás tímto o povolení k rezignaci."" Farúk však jeho rezignaci nepřijal. Neúspěšně se pokoušel rezignovat i v roce 1951. Navzdory všemu pokračoval Muhammad v kariérním postupu. V roce 1948 se účastnil Palestinské války. Během této války se Nadžíb každé ráno věnoval třicetiminutovému čtení koránu, což byl jeho zvyk z dětství, kterým posilňoval své odhodlání během špatných časů.

Hnutí svobodných důstojníků.

V roce 1949 se Nadžíb tajně připojil k hnutí svobodných důstojníků a o rok později byl povýšen do funkce generálmajora. Nadžíb byl obecně považován za jednoho z mála egyptských hrdinů Palestinské války a těšil se tak velkému respektu v celé zemi. Hnutí svobodných důstojníků, vedené plukovníkem Gamálem Násirem, byl spolek mladých členů armády - všem bylo pod pětatřicet a pocházeli z nižší či střední vrstvy. Násirovým cílem bylo svržení krále Farúka a ukončení britské nadvlády nad Egyptem a Súdánem. Vědom toho, že důstojníci tak mladého věku by nebyli bráni vážně, nabídl místo vůdce hnutí právě Nadžíbovi. I když tento krok vedl k úspěšnému posilnění celé organizace, později však také přinesl i velké neshody mezi Násirem a Nadžíbem. I přes nesouhlas svých kolegů zůstal Muhammad i nadále v armádě. Důvodem tohoto rozhodnutí byl fakt, aby hnutí neztratilo svého nejvyššího důstojníka a nejvlivnějšího člena, kterým Nadžíb byl. Dnes se mnozí domnívají, že Nadžíb byl pouze loutkou v popředí celé organizace.  6. ledna 1952 vyhrál Nadžíb volby v armádním důstojnickém klubu. Tento krok byl téměř revoluční, neboť královi přívrženci seděli v klubu na předních místech. Nadžíbova reputace stále rostla. Když se Egypt ocitl v chaosu následovaným káhirským požárem, který vypukl 26. ledna 1952, začal Farúk uvažovat o odstranění Nadžíba z jeho pozice. Mezitím se zaměřil na hnutí svobodných důstojníků. Vyšetřování odhalilo v armádě mnoho disidentů. Výkonný výbor důstojnického klubu byl rozpuštěn a Svobodní důstojníci přinesli plán pro revoluci, která měla začít v červenci 1952.

Revoluce.

23. července 1952 začalo hnutí svobodných důstojníků egyptskou revoluci, jenž měla za cíl sesadil krále Farúka. Nadžíb byl nejprve jmenován vrchním velitelem armády a v září egyptským premiérem. Násir byl dosazen do funkce ministra vnitra. Den po začátku revoluce se Nadžíb sešel s bývalým premiérem Ali Maherem, aby ho požádal o sestavení vlády a sdělil požadavky revolucionářů králi Farúkovi, který se v té době nacházel v Alexandrii. Následující den 25. července se Nadžíb společně s radou vydal do Alexandrie, aby dohlédl na odchod krále. Členové rady však neměli jednotný názor na to, jaký by měl být Farúkův osud. Jedni ho chtěli postavit před soud, druzí zase donutit abdikovat a poslat do exilu. Nadžíb a Násir podporovali druhou možnost a po hlasování bylo rozhodnuto, že Farúk abdikuje ve prospěch svého syna Ahmeda Fuada a odejde do exilu.  26. července 1952 se přijel Nadžíb rozloučit s již bývalým králem, avšak dorazil pozdě a tak musel Farúka dohnat lodí. Na palubě královské jachty El-Mahrousa připomněl Nadžíb Farúkovi, že byl loajální monarchii až do onoho roku 1942, ovšem poté se věci změnily. Nadžíb řekl: ""Pane, byli jsme nuceni udělat to, co jsme udělali"", na což Farúk odpověděl: ""Ano, já vím. Tvůj úkol je složitý. Jak víš, vládnout Egyptu není snadný úkol."" Nadžíb později řekl, že necítil radost z jeho porážky.  Jeho nástupce Fuad II., kterému bylo v době jmenování pouhých půl roku, byl zvolen proto, aby Británie neměla důvod k intervenci. Tento fakt také umožnil revolucionářům tvrdit, že jim šlo o sesazení zkorumpované vlády Farúka I., ne o monarchii samotnou. Nicméně po upevnění své moci uskutečnili své dlouhodobé plány na zrušení monarchie a aristokracie. Vláda Ali Mahera rezignovala 17. září 1952 a Nadžíb se stal novým premiérem. 18. června 1953, téměř přesně jedenáct měsíců od začátku revoluce, prohlásil Nadžíb konec egyptsko-súdánské monarchie a založil Egyptskou republiku.

Prezidentství.

Společně s deklarací republiky se Nadžíb stal prvním egyptským prezidentem. Kromě této funkce zastával i pozici premiéra. Nově složená vláda se skládala především z vojenských důstojníků. Gamál Násir se stal místopředsedou vlády. Nadžíb postupem času začal mít rozepře se členy rady o tom, jak by měly být cíle revoluce realizovány. Muhammad chtěl ukončit politický vliv armády a vrátit zemi civilní vládu. Věřil, že úloha armády není vládnout zemi, ale chránit ji. Armáda měla odstranit zbytky zkorumpovaného režimu a poté odstoupit.  Později ve své knize "Byl jsem egyptský prezident" napsal:  ""Ve věku 36 let Abdel Násir cítil, že bychom mohli ignorovat egyptskou veřejnost až do doby, než dosáhneme našich cílů, ale s opatrností 53letého jsem věřil, že potřebujeme pro naše plány podporu zdola, i kdyby to znamenalo, že musíme některé z našich cílů odložit. Lišil jsem se od mladších důstojníků způsobem, jak našich cílů dosáhnout, nikoliv zásadami.""  Přestože byl Nadžíb prezidentem a premiérem, jeho moc byla omezená. Každé jeho rozhodnutí musela schválit rada a ta ho často ignorovala. Úřad, který zastával, znamenal, že byl zodpovědný za všechna rozhodnutí vlády, přestože s nimi jen zřídka souhlasil. Postupně se tak stával pouze jejich loutkou. Nakonec přišel Nadžíb za Násirem, který měl v radě opravdovou moc, s ultimátem: buď dostane skutečnou moc nebo rezignuje. Na konci roku 1953 obvinil Násir Nadžíba z toho, že podporuje nedávno zakázané Muslimské bratrstvo a přechovává diktátorské ambice. Nakonec mezi nimi vypukl boj o kontrolu nad armádou a Egyptem samotným. 25. února 1954 oznámila rada Nadžíbovu rezignaci na post prezidenta a zdůvodnila to slovy, že představuje absolutní autoritu, která je neakceptovatelná. Reakcí byla velká nevole občanů, kteří vyšli na protest do ulic. Díky protestům se Nadžíb následující den vrátil do funkce prezidenta. Avšak jeho dny v této funkci byly již sečtené. Gamál Násir se stal novým premiérem a předsedou rady. Nadžíbova funkce se tak stala především symbolickou. O devět měsíců později odmítl Nadžíb v této šarádě pokračovat a 14. listopadu 1954 odstoupil z funkce prezidenta.

Po odchodu.

Po jeho rezignaci mu bylo novým prezidentem Gamálem Násirem nařízeno domácí vězení, které Nadžíb strávil ve vile Zienab Al-Wakil, manželky bývalého egyptského premiéra Mustafy an-Nahhase Pašy. Nadžíb byl propuštěn až v roce 1972 prezidentem Anvarem as-Sádátem. Muhammad Nadžíb zemřel v roce 1984 a byl mu vystrojen vojenský pohřeb, na který dorazil i tehdejší prezident Husní Mubárak. V tentýž rok mu vyšly paměti, které byly publikované pod názvem „Byl jsem egyptský prezident“. K jeho poctě byla po něm pojmenovaná zastávka káhirského metra a v jeho rodném Chartúmu hlavní silnice ve čtvrti Al Amarat.

Muhammad Nadžíb, arabsky جمحمد نجيب (20. února 1901, Chartúm – 29. srpna 1984, Káhira), byl prvním egyptským prezidentem, kterým se stal po vyhlášení republiky 18. června 1953 a ve funkci setrval do 14. listopadu 1954. Společně s Gamálem Násirem byl hlavním vůdcem egyptské revoluce v roce 1952, která měla za následek ukončení vlády dynastie Muhammada Alího v Egyptě a Súdánu.

Muhammad Nagib (auch "Mohamed Naguib", ; * 20. Februar 1901 in Khartum, Sudan; † 28. August 1984 in Kairo) war ein ägyptischer Generalmajor, Politiker und erster Präsident Ägyptens.


Účel stavby.

Účelem stavby bylo zabránit povodním způsobeným rozvodněním Nilu, zajistit zásobu vody pro zemědělství a pro výrobu elektrické energie. Každoroční záplavy sužovaly obyvatelstvo Egypta. Díky přehradě se stal tok Nilu regulovatelným. Původně měla řeka extrémní výkyvy průtoku vody v závislosti na zimním (srpen–leden) a letním období (únor–červen). Vysoký průtok vody (70 % celkového toku) v zimním období byl příčinou záplav. V letním období byli obyvatelé sužování obdobím sucha kvůli nízkému průtoku vody. Díky přehradě se podařilo zamezit těmto extrémním výkyvům a přehrada umožňuje zachovat stejnoměrný proud vody po celý rok. Postavení hráze ochránilo obyvatelstvo nejen před záplavami, ale Násirovo jezero skýtá dostatečnou zásobu vody, aby ochránilo zemědělskou úrodu v období sucha. Dalším účelem projektu bylo podpořit ekonomický a sociální vývoj země. Přehrada umožnila rozvoj kultury a vzdělání, industrializací země a zlepšil se také životní standard obyvatelstva. Vodní elektrárna umožnila elektrifikaci egyptského venkova (asi 4500 vesnic) a vyrobená elektřina zásobuje všechna města, včetně průmyslových podniků. V posledních 10 letech se intenzivně pracuje na projektu Toška, který má za cíl přivést vodu z jezera a vytvořit novou úrodnou půdu a místo pro rostoucí populaci Egypta.

Dějiny stavby.

Poté co Nízká Asuánská přehrada v roce 1946 téměř přetekla, bylo rozhodnuto o stavbě nové přehrady, neboť i druhé zvýšení hráze Nízké přehrady se míjelo účinkem. O stavbě nové přehrady, situované 6 km proti proudu od původní přehrady, bylo rozhodnuto roku 1952. Finance na stavbu měla poskytnout Světová banka, která však později na nátlak USA půjčku ve výši 270 milionů dolarů zamítla. Důvodem byla narůstající sovětsko-egyptská spolupráce, která vyvrcholila dohodou o uznání Čínské lidové republiky. Egyptský prezident Gamál Násir na situaci reagoval znárodněním Suezského průplavu s úmyslem použít výnosy k financování stavby nové přehrady. Toto rozhodnutí uvrhlo Egypt do mezinárodních problémů (viz Suezská krize). Na financování stavby se nakonec podílel Sovětský svaz, který poskytl Egyptu také stroje a přibližně 2000 inženýrů. Na stavbě se podíleli také přední světoví odborníci ze všech oblastí (stavitelství přehrad, vodní management, sociální, ekonomické a environmentální). Projektování a plánování stavby měli na starost především němečtí inženýři.  Základní kámen byl položen 9. ledna 1960 a stavba byla slavnostně ukončena 15. ledna 1971. Nádrž objemu 165 km3 se začala plnit už v průběhu stavby roku 1964 a plné kapacity přehrady bylo dosaženo až roku 1976.  Kvůli stavbě přehrady muselo být přesídleno přibližně devadesát tisíc Núbijců žijících v jejím okolí. Pro tyto obyvatele byly vyhrazeny úrodné oblasti níže po proudu řeky, kde bylo na podnět vlády vybudováno 33 nových vesnic a 25 000 domů. Přemístění lidem údajně nezpůsobilo újmu, neboť v oblastech v blízkosti přehrady nebyly příliš vhodné podmínky pro život a velký počet obyvatel proto migroval do okolních měst. Opustit své domovy byli nuceni také obyvatelé Súdánu, kde přehrada pohltila město Vádí Halfa. Stavba přehrady zasáhla nejen do života několika tisíců Egypťanů, ale ohrozila také důležité historické památky. S pomoci UNESCA byl vypracován projekt na záchranu archeologických staveb včetně chrámového komplexu Philae z ptolemaiovské doby a Abú Simbel z období Ramesse II. a stavby byly přesunuty na bezpečné místo. „Chrámy v Abú Simbel byly rozřezány na jednotlivé kvádry o hmotnosti až 30 tun a převezeny na místo ležící o 70 metrů výše. Původní místo, na kterém chrámy stály 3000 let, bylo zaplaveno vodou.“

Popis.

Vysoký Asuánský průliv je tvořena sypanou hrází pyramidového tvaru z žulového kamene a jádrem z cementu a jílu. Samotná hráz je 3600 m dlouhá, šířka základny je 980 m, 40 m na hřebenu a 111 m vysoká. Obsahuje 43 milionů m3 materiálu. Je jednou z největších vodních staveb na světě. Hráz se nachází ve vzdálenosti 7 km jižně od města Asuán a 900 km od Káhiry. Přehradou může protékat až 11 000 m3 vody za sekundu. V hrázi jsou navíc další bezpečnostní přepady pro dalších 5000 m3 vody za sekundu.

Přínosy.

V minulosti bylo obyvatelstvo sužováno mohutnými záplavami a katastrofální dopad <nowiki>měla také několikaleté</nowiki> období sucha. Přehrada chrání deltu Nilu právě před těmito extrémními výkyvy toku řeky, který je nyní díky regulaci stálý a plynulý. Přehrada poskytuje obyvatelstvu celoroční přísun vody. Zásoba vody v Nassirově jezeře je dostatečná i v obdobích sucha. Díky stavbě bylo obyvatelstvo Egypta zachráněno před hladomorem roku 1978, kdy zemi sužovala sucha. Zároveň přehrada ochránila údolí Nilu při povodních roku 1964, 1975 a 1988.  Díky regulaci vody v řece se zvýšil objem vodní dopravy směřující do Středozemního moře. Zvýšila se přeprava zboží, ale také turistů. Přehrada a její okolí je velmi atraktivní oblastí. V 60. letech toto místo navštívilo 60 000 turistů, v 90. letech se jejich počet zvýšil na 300 000.  Stavba měla kladný vliv na zemědělství. Zatímco v minulosti sucha a záplavy ničily úrodu, dnes stálý přísun vody umožňuje sklízet dvě a více úrod ročně. Zvýšil se tak objem zemědělské produkce a došlo také k rozšíření zemědělských ploch. Intenzivní zemědělství zajistilo soběstačnosti země v produkci některých potravin a snížilo se množství importovaných potravin. Navýšení produkce se týká zejména rýže a cukrové třtiny. Kromě zemědělských ploch byly pomocí regenerace krajiny rozšířeny také obydlené oblasti. Celkem se jedná asi o 2 miliony akrů v oblasti východní, západní a střední delty. To umožnilo najít nový domov pro půl milionů rodin. Stavba přehrady také snížila nezaměstnanost v zemi.  Asuánská přehrada je nejen zdrojem vody, ale především levné a čisté energie. Objem vyprodukované elektřiny pokrývá 23 % celkové spotřeby energie v zemi.

Negativa.

Projekt výstavby Vysoké Asuánské přehrady je od počátku terčem kritiky. Odborníci upozorňovali zejména na ekologický dopad a katastrofické důsledky, jež mohou být spojeny se stavbou přehrady. Některé z obav se nakonec nepotvrdily, ale přesto existuje mnoho problémů, které jsou přičítány právě gigantické stavbě.  Z uměle vytvořené nádrže Nassirova jezera se odpařuje obrovské množství vody, která způsobuje změnu mikroklimatu v okolí přehrady. Intenzivní srážky zasahují také velkou část Egypta.  Masa vody je podle odborníků příčinou seizmické činnosti v oblasti. Obrovský tlak vody způsobuje otřesy a odborníci se obávají protržení hráze následkem zemětřesení. Bezprostřední nebezpečí zatím nehrozí, neboť hráz nepoškodilo ani zemětřesení o síle 5,3 stupňů Richterovy škály v roce 1981, jehož epicentrum bylo vzdáleno 55 km od přehrady.  Přehrada ochránila deltu Nilu před nebezpečnými záplavami. Na druhou stranu bylo bahno přinesené velkou vodou zdrojem potřebných živin, které zúrodňovaly zemědělsky využívanou půdu v okolí řeky. Přehrada znemožňuje pohyb úrodného bahna po proudu a dochází k jeho usazování na dně Nassirova jezera. Výsledkem je degradace půdy, kterou způsobuje také zvýšena salinita v důsledku změny režimu spodních vod. Zemědělci jsou nuceni ve velké míře využívat umělá hnojiva, což má za následek znečištění zdrojů pitné vody. Pravidelné záplavy také Nil čistily od odpadů z průmyslových podniků. Dnes je voda znečištěna těžkými kovy a řeka se tak stala nebezpečnou pro zdraví obyvatelstva. V okolí přehrady došlo navíc k rozšíření malárie, které podlehlo mnoho obyvatel.  Dalším problémem je zanášení zavlažovacích kanálů plevelem a řasami, jejich výskyt se zvýšil po postavení Asuánské přehrady. Od roku 1975 je růst vodního plevele omezován manuálním, mechanickým a biologickým způsobem a dnes je jeho výskyt plně pod kontrolou.  Přehrada má vliv na změnu režimu spodních vod. Výsledkem je zvyšování hladiny podzemní vody, která přímo ohrožuje archeologické památky v Thébách (Abú-Simbel, Philae, Kalabša, Amadea). Na jejich ochranu byl vypracován projekt, jehož výsledkem by mělo být snížení hladiny vody o 2 metry. Mělo by se tak zabránit jejímu prosakování do staveb z pískovce. Památky jsou ve velmi vážném stavu, neboť za dvě desítky let utrpěly nejhorší škody za tisíce let své existence.  Je jisté, že přehrada má velký vliv na životní prostředí v zemi. Na druhou stranu byla pro místní obyvatelstvo velkým přínosem. Nejen, že ochránila obyvatele před záplavami, ale umožnila také zvýšit zemědělskou úrodu, elektrifikaci vesnic a měst a celkově se podílela na růstu sociální a ekonomické úrovně v Egyptu. Tyto zásluhy převyšují ekologické dopady a z tohoto důvodu převažují zastánci přehrady nad kritiky.

Vysoká Asuánská přehrada ( [Sadd al-Ali]) je přehrada na řece Nil v Egyptě. Je druhá, novější a vyšší ze dvou stejného jména, jež byly vybudovány u Asuánu, které se nachází na prvním kataraktu řeky. Je také nazývaná Nová Asuánská přehrada. Je 480 km dlouhá a má 16 km v nejširším místě. Zabírá povrch přibližně 6000 km2. Objem vody je 164 km3. Vodní plocha jí vytvořená se nazývá Násirovo jezero – zasahuje i na území Súdánu. Energie získaná z přehrady pokrývá energetické potřeby celého Egypta.

Der Assuan-Staudamm (auch als "Assuan-Hochdamm" bekannt), genannt "es-Sadd el-Ali" (), befindet sich im südlichen Ägypten (Oberägypten) etwa 13 Kilometer südlich bzw. stromaufwärts der Stadt Assuan und staut den Nil zum Nassersee auf, der sich bis in den Sudan erstreckt, wo er Nubia-See heißt. Der Stausee hat eine Kapazität von 135 bis 169 Kubikkilometer Wasser.


Život.

Zündel ve svých 19 letech emigroval 2. září 1958 ze západního Německa do Kanady, aby se vyhnul nástupu vojenské služby. Oženil se s Kanaďankou Janick Larouche, s níž měl v roce 1960 dva syny. V šedesátých letech se stal stoupencem kanadského fašisty Adriena Arcanda. V roce 1966 žádal o kanadské občanství, které mu podle deníku Toronto Sun (27. června, 1994) bylo bez udání důvodu zamítnuto. Manželství skončilo rozvodem v roce 1977, kdy se stal veřejně známým. Během roku 1978 pracoval jako novinář pro CBC (Canadian Broadcastng Company).  Zündel pracoval jako umělecký grafik a tiskař, několikrát dostal nabídku k ilustrování obálky časopisu Maclean's (největší kanadský zpravodajský týdeník). Jeho postoje k nacismu a židům nebyly v 60. a 70. letech příliš známy, protože Zündel začal publikovat své názory pod pseudonymem Christof Friedrich. Tento pseudonym během roku 1978 přijal jako součást svého jména.  Jako Christof Friedrich je také autorem několika publikací propagujících ideu, že UFO jsou ve skutečnosti tajnou zbraní nacistů a létají do Neuschwabenlandu v Antarktidě. UFO údajně monitoruje svět a je součástí tajného plánu na znovudobytí světa v blíže neurčený čas. Není jisté, zda tomuto opravdu věřil nebo se jen snažil o vyvolání senzace, aby se stal známým a získal prostředky na své další projekty.  Roku 1977 založil malé nakladatelství "Samizdatoví publicisté", které kromě jiných titulů vydalo knihu "Did Six Million Really Die? (Zemřelo skutečně šest milionů?)" (napsal Richard Verrall, britský neonacista, pod pseudonymem Richard Harwoods), kde je zpochybňován často udávaný počet 6 milionů Židů zabitých v koncentračních táborech.  V sedmdesátých letech se také setkal s mnoha dalšími vedoucími organizací zpochybňujících holocaust. Příkladem budiž Thies Christophersen, jehož publikaci "Osvětimská lež" Zündel přeložil do angličtiny a taktéž vydal.  Dne 24. října 1993 se Zündel podruhé pokoušel dostat kanadské občanství. V roce 1997 se podruhé oženil, ale jeho manželství skončilo rozvodem po 18 měsících.  V roce 2000, před dokončením vyšetřování kanadským výborem pro lidská práva, uprchl do USA, kde se potřetí oženil.  Od roku 1994 jsou Züdelovy názory propagovány i na Internetu. Protože zpochybňování holocaustu je v Kanadě trestné, je stránka umístěna v USA a stará se o ni třetí Züdelova manželka Ingrid Zündel-Rimlandová. Logo tohoto webu připomíná nacistickou vlajku, jen hákový kříž je nahrazen stylizovaným Z.

Uvěznění.

V roce 2003 byl v USA zatčen pro porušení imigračních zákonů a deportován do Kanady. To i přes to, že je německým občanem a jeho povolení k trvalému pobytu v Kanadě kvůli jeho dlouhodobé nepřítomnosti propadlo.  Zündel zůstal dva roky v kanadském vězení. Bylo využito části kanadského imigračního zákona, která umožňuje ministru spravedlnosti s imigračním ministrem internovat a deportovat cizí státní příslušníky, kteří představují bezpečnostní hrozbu pro Kanadu. Jejich zdůvodněný návrh musí podle tohoto zákona potvrdit federální soud, což se stalo. V tomto případě bylo uvěznění zdůvodněno Zündelovými těsnými vazbami na násilnické neonacistické skupiny.  V témže roce, 2003, na něj vydalo Německo zatykač za „štvaní lidu“ ("Volksverhetzung"), což je zákon, kterým německé právo postihuje trestný čin podněcování národnostní nenávisti, propagaci totality, včetně popírání holocaustu.  Zündel se v Kanadě bránil svému vydání do Německa, kde byl a je soudně stíhán (pro „štvaní lidu“). Žádal o statut politického uprchlíka. V únoru 2005 kanadský soud rozhodl o možnosti jeho vydání a Zündel byl 1. března 2005 dopraven do Německa.

Soud.

Státní prokuratura v Mannheimu Ernesta Zündela 19. července 2005 obžalovala před zemským soudem v Mannheimu ze systematického popírání holocaustu a antisemitského štvaní v celkem 14 případech. Dne 8. listopadu 2005 byl první den procesu, který skončil malou aférou: Zündelova obhájkyně Sylvia Stolzová, která se ve svém spisu obhajoby velice sporně vyjádřila o holocaustu a dalších bodech obžaloby a proti níž se z tohoto důvodu vede vyšetřování, byla soudcem vyloučena z procesu; tak zvaný asistent obhajoby, advokát a známý pravicový extremista Horst Mahler, který byl odsouzen k zákazu činnosti (Berufsverbot), byl z účasti rovněž vyloučen, protože jeho účast by byla trestným činem. Odvolání proti těmto rozhodnutím byla zamítnuta.  Pokračování procesu se uskutečnilo 9. února 2006 před nadřízeným Vrchním zemským soudem v Karlsruhe; 31. března 2006 bylo vyloučení Zündelovy obhájkyně z konání potvrzeno, protože dle názoru soudu zneužila svých práv a možností k sabotování soudního řízení svým chováním, které je soudnímu řízení cizí, a dále skutečností, že přes zákaz vyjadřování rozšiřovala během jednání prohlášení s částečně nacistickým obsahem. Znalci německého trestního práva toto označují jako novum v dějinách práva v Německu.  Soud skončil 15. února 2007 vynesením rozsudku pěti let vězení (nejvyšší trest pro „štvaní lidu“). Zároveň soud zamítl započítání dosavadní dvouroční vazby a možnost obvyklého předčasného omilostnění po vykonání dvou třetin trestu.

Ernst Christof Friedrich Zündel (* 24. dubna 1939, Bad Wildbad – 6. srpna 2017, Bad Wildbad), neonacistický publicista a prodejce nacistických předmětů, byl odsouzený 15. února 2007 za popírání holokaustu v Manhaimu k maximálnímu možnému trestu pěti let vězení, propuštěn byl 1. března 2010.

Ernst Christof Friedrich Zündel (anglisiert Ernest Zundel, Pseudonyme "Christof Friedrich", "Mattern Friedrich"; * 24. April 1939 in Calmbach; † 5. August 2017 ebenda) war ein deutscher Autor und Publizist geschichtsrevisionistischer Schriften sowie Holocaustleugner.


Ekologie.

Pro zdárný růst ji postačuje vlhká a propustná půda s minimem živin, důležitý je přirozený polostín v podrostu řídkých lesů. Vyskytuje se od mořských pobřeží až po nadmořskou výšku 1300 m, nejčastěji na místech s velkou vzdušnou vlhkostí kde roční srážky hodně převyšují 1000 mm. Samovolně se šíří jak na lesní okraje, zastíněná ruderální stanoviště a lemy polních cest, tak i na obdělávaná pole, pastviny, plantáže i do ovocných sadů.

Popis.

Citlivka stydlivá je polovzpřímený nebo do široka rozprostřený polokeř, jejhož silně se větvící lodyhy od spodu dřevnatí. Dorůstá výšky obvykle okolo 50 cm. Lodyhy bývají dlouhé 50 až 150 cm a porostlé drobnými zahnutými ostny, v mládí jsou červenohnědé a vzpřímené, později polehávají nebo vzájemným propletením mohou vytvořit houštinu i metr vysokou. Listy s kopinatými palisty a řapíky dlouhými až 5 cm jsou dvojnásobně zpeřené. Jejich vřetena bývají dlouhá 20 až 70 mm a mívají až 15 párů úzkých, zašpičatělých lístků. Šedozelené lístky, velké 6 až 15 × 1 až 3 mm, jsou svrchu lysé a naspodu srstnaté.  Přisedlé, čtyřčetné květy s drobným okvětím vytvářejí stopkaté, kulovité hlávky, asi 1 cm velké, vyrůstající z paždí listů. Nenápadný kalich květu je velmi malý, červená, úzce zvonkovitá koruna s oblými lístky je asi 2 mm velká. V květu jsou čtyři dlouhé, ven čnící růžové nebo světle fialové tyčinky. Lysý semeník má nitkovitou čnělku s drobnou bliznou. Plodem je po okraji krátce ostnitý plochý lusk asi 2 cm dlouhý, který je rozdělen do dvou až pěti segmentů po jednom semeni, ve zralosti se rozpadá. Hnědá okrouhlá semena jsou velká asi 2,5 mm.

Využití.

Ve středoevropských podmínkách se tato nemrazuvzdorná rostlina používá jako jednoletá nebo dvouletá pokojová rostlina. Pěstuje se ze semen a vyžaduje teplé (nejméně 18 až 20 °C) a světlé stanoviště bez přímého slunce. Sází se do propustného rašelinového substrátu a pro podporu kvetení se doporučuje přihnojování, vhodné je zajistit vyšší vlhkost vzduchu. Obvykle začíná kvést druhým rokem na jaře a za příznivých podmínek nasazuje květy po celé léto. Květy mají okvětí velmi drobná, to co se jeví jako nafialovělé střapce jsou dlouhé tyčinky s růžovofialově zbarvenými nitkami. Rozmnožovat se mohou ze semen, která po březnovém výsevu při teplotě 20 °C vyklíčí za čtrnáct dnů.  V tropických a subtropických oblastech je vysazována jako ozdobné půdopokryvná rostlina nebo pro rekultivaci erodovaných půd. V tradiční medicíně se jejich se extraktů používá pro antidepresivní účinky a slouží jako diuretikum i dávidlo. Rostlina obsahuje alkaloid mimosin který nepříznivě působí na býložravce při spásání.

Zvláštnost.

Citlivka stydlivá je známa svou citlivosti listů, odtud pochází i její botanické jméno. Její listy se při slabém doteku sklápějí. Zpeřené lístky se nejdříve sklápějí dohromady směrem k řapíku a posléze se sklání dolů i celý list. Tento pohyb umožňují speciální buňky v listových kolénkách, mění se v nich tlak, smrští nebo protáhnou se a ovlivní postavení listů. Tento pohyb vykonávají i při silném větru, dešti, otřesu, přistání hmyzu nebo i po vhození písku. Po nějaké době, po pominutí „nebezpečí“, se listy opět rozloží do prostoru.  Obdobná reakce nastává i v podvečer při západu slunce, do původního stavu se listy vracejí ráno při prvních slunečních paprscích. Rostlina se takto chrání před nočním chladem.

Externí odkazy.

Citlivka stydlivá ("Mimosa pudica") je rostlina z čeledi bobovité, pocházející ze Střední a severu Jižní Ameriky. Vlivem lidské činnosti se rozšířila v tropech celého světa, původně byla pěstována jako okrasná rostlina. Je nenáročná a rychle se šíří a vytváří porosty zabraňující růstu původních rostlin. V některých zemích je považována za invazní druh.

Die Mimose ("Mimosa pudica"), auch Schamhafte Sinnpflanze genannt, ist eine tropische Pflanzenart in der Unterfamilie der Mimosengewächse (Mimosoideae) innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Oft werden auch als Ziergehölze kultivierte Akazien ("Acacia") wie z. B. "Acacia dealbata" als „Mimosen“ bezeichnet.