Před atentátem.

Původní plán: Unesení prezidenta.

John Wilkes Booth, původně z Marylandu, byl hrdý Jižan a otevřený sympatizant Konfederace. Narodil se do rodiny dobře známých herců. Booth sám byl v době atentátu slavnou a celosvětově známou celebritou.  V březnu roku 1864 se generál Ulysses S. Grant, velící generál všech armád Unie, rozhodl pozastavit výměnu válečných zajatců s armádou Konfederace. Uvědomil si totiž, že výměna prodlužuje válku vracením vojáků do vyčerpaného Jihu. Proto John Wilkes Booth vypracoval plán na unesení prezidenta Lincolna a jeho výměnu za zajaté Jižany. Booth naverboval Samuela Arnolda, George Atzerodta, Davida Herolda, Michaela O'Laughlena, Lewise Powella (také známého jako „Lewis Paine“) a Johna Surrata, aby mu pomohli. Matka Surrata, Mary Surrattová, opustila svou hospůdku v Surrattsville a přesunula se do domu ve Washingtonu, D.C., který pak Booth často navštěvoval.  Lincoln a Booth se navzájem dobře neznali. Lincoln Bootha ale viděl ve hře "The Marble Heart" ve Fordově divadle 9. listopadu 1863. Tehdy se mu Booth zalíbil natolik, že mu prostřednictvím své kanceláře zaslal pozvánku na návštěvu Bílého domu, kterou Booth odmítl. Lincoln byl obdivovatelem muže, který se stal jeho vrahem.  Booth dne 4. března 1865 navštívil Lincolnovu druhou inauguraci. Po ní si napsal do svého diáře: „Jakou skvělou šanci jsem to měl, pokud bych si přál zabít prezidenta v den jeho inaugurace.“  17. března 1865 Booth informoval své spolupracovníky o tom, že Lincoln navštíví hru "Still Waters Run Deep" v Cambeelské vojenské nemocnici. Muže shromáždil v restauraci na okraji města a měl v úmyslu připojit se k prezidentovi při jeho cestě zpět z nemocnice. Lincoln však tuto hru nakonec vůbec nenavštívil a tak tento plán selhal.  Mezitím se Konfederace rozpadla. Třetího dubna padlo hlavní město Konfederace, Richmond ve Virginii, do rukou armády Unie. Dne 9. dubna 1865 se armáda severní Virginie, hlavní armáda Konfederace, vzdala do rukou armády Potomacu.

Motiv.

Existuje několik teorií o Boothově přesném motivu ohledně spáchání atentátu na Lincolna. Booth napsal dopis své matce Mary Ann, ve kterém mluví o své touze pomstít jih. Doris Kearns Goodwin podpořil myšlenku, že mnoho Boothovy motivace pochází ze sourozenecké rivality se svým dobře známým bratrem, hercem Edwinem Boothem. Historik David S. Reynolds napsal, že část Boothovy motivace byla tvořena obdivem k abolicionistovi Johnovi Brownovi. Asia Booth Clarke citovala svého bratra Johna W. Bootha, když říkal: „John Brown byl tím největším mužem tohoto století!“. 11. dubna 1865, dva dny poté, co se Leeova armáda vzdala unijním silám a tři dny před atentátem, Booth navštívil Lincolnův projev v Bílém domě, kde Lincoln podporoval udělení volebního práva dřívějším otrokům. Booth je citován, když říkal Lewisovi Powellovi: „To znamená občanství i pro negry. Přísahám Bohu, že ho zabiju. Tohle je jeho poslední projev.“.

Lincolnovo zlé tušení.

Je široce uznáváno, že Lincoln očekával, že na něj bude spáchán atentát. Podle Warda Hilla Lamona, Lincolnova přítele a životopisce, měl Lincoln sen, který s ním tři dny před atentátem projednával. Při tom řekl:  V den atentátu řekl Lincoln svému bodyguardovi, Williamu H. Crookovi, že se mu po tři noci zdálo o svém vlastním atentátu. Crook poradil Lincolnovi, aby ten večer raději do Fordova divadla nechodil. Lincoln však odvětil, že své ženě slíbil, že tam půjdou. Když Lincoln odcházel do divadla, otočil se ke Crookovi a řekl: „Sbohem, Crooku“, což bylo vůbec poprvé, kdy něco podobného řekl. Předtím vždycky říkal jen: „Dobrou noc, Crooku“.  Poté, co byl Lincoln zastřelen, jeho žena Mary Todd Lincolnová řekla: „Jeho sen byl prorocký“.

Vražda Abrahama Lincolna.

Před atentátem.

Čtrnáctého dubna 1865 si Booth poznamenal do diáře: „Náš případ je téměř ztracen. Musí se stát něco "rozhodného" a velkého.“  Lincoln se po dlouhé době vzbudil veselý. Senátor James Harlan vzpomíná, že Lincoln byl jako vyměněný. Namísto nepopsatelného smutku byla v jeho tváři cítit stejná nepopsatelná radost.  Hugh McCulloch, nový ministr financí Spojených států amerických, si ráno poznamenal: „Nikdy jsem neviděl pana Lincolna tak veselého a šťastného.“ Edwin M. Stanton řekl: „Včera brzy ráno svolal prezident schůzi kabinetu, na které byl přítomen gen. Grant. Prezident byl mnohem veselejší a šťastnější, než jsem ho předtím kdy viděl. “ Nikdo si toho rozdílu nemohl nevšimnout. Ještě před několika měsíci vypadal prezident bledě a vyčerpaně.  Lincoln řekl členům jeho kabinetu, že snil o tom, že pluje na „jedinečném a nepopsatelném plavidle, které se velmi rychle pochybuje vstříc temnému a neurčitému pobřeží“. Také prozradil, že měl tento sen opakovaně u předchozích příležitostí, před „téměř každou velkou a důležitou událostí války“, jako v případě vítězství u Antietamu, Gettysburgu anebo Vicksburgu.  Okolo poledne se Booth dozvěděl, že tuto noc navštíví prezident Lincoln a generál Grant hru "Our American Cousin". Přitom si uvědomil, že to pro něj bude ta nejlepší příležitost udělat něco „rozhodného“. Booth věděl, jak divadlo vypadá, jelikož v něm několikrát hrál, naposledy minulý měsíc.  Toho dne odpoledne šel Booth do penzionu Mary Surrattové ve Washingtonu a požádal ji, aby doručila přinesený balíček do hospůdky v Surrattsville v Marylandu. Také ji požádal, aby řekla svému nájemci, který tam bydlel, aby na ten večer připravil k vyzvednutí zbraně a munici, kterou tam předtím Booth uložil. Surratová udělala, co po ní Booth žádal a zajela do Surratsville spolu s Lousiem J. Weichmannem, jejím nájemníkem a přítelem jejího syna. Kvůli tomuto činu byla o tři měsíce později popravena.  V sedm hodin večer se John Willkes Booth naposledy setkal se svými spolupracovníky. Přiřadil Lewisovi Powellovi úkol zabít ministra zahraničních věcí Williama H. Sewarda v jeho domě, Georgovi Alzerodotovi úkol zabít viceprezidenta Spojených států amerických Andrewa Johnsova v jeho rezidenci a Davidovi E. Heroldovi úkol doprovodit Powella do Sewardova domu. Booth plánoval zastřelit Lincolna jednoranným Deringerem a poté bodnout Granta nožem ve Fordově divadle. Všichni měli zaútočit najednou krátce po desáté hodině večerní. Atzerodt s tím nechtěl mít nic společného, chtěl pomoci pouze s unesením prezidenta, ne s jeho zabitím. Booth mu řekl, že je příliš pozdě na to, aby mohl vycouvat.

Příjezd do divadla.

V rozporu s informací, kterou Booth slyšel, gen. Grant a jeho manželka Julia Grantová odmítli pozvání na hru od prezidenta Lincolna, jelikož manželka prezidenta a manželka Granta spolu nebyly zadobře. Prezident pozval i další lidi, aby se k němu připojili, nakonec toto pozvání přijali pouze major Henry Rathbone a jeho snoubenka Clara Harrisová (dcera newyorského senátora Ira Harrise).  Lincoln řekl předsedovi Sněmovny reprezentantů Spojených států amerických Schuylerovi Colfaxovi: „Myslím, že je čas jít, ačkoliv bych raději zůstal“. Poté pomohl Mary nastoupit do kočáru a poté odjeli.  Lincolnova skupina do divadla přijela pozdě a usadila se v Prezidentské lóži, což byly ve skutečnosti dvě lóže umístěné hned vedle sebe v rohu divadla, které byly původně rozděleny příčkou, která ale byla odebrána. Hra se na krátkou dobu zastavila a orchestr zahrál "Hail to the Chief", oficiální hymnu prezidenta Spojených států amerických, jelikož audience divadla vestoje uvítala prezidenta s ovacemi. Fordovo divadlo bylo v té době zcela plné, bylo v něm zhruba 1 700 diváků. Paní Lincolnová zašeptala svému manželovi, který ji držel za ruce: „Co si bude slečna Harrisová myslet o mém zavěšení se do tebe?“ Prezident Lincoln odpověděl: „Nebude si o tom myslet vůbec nic.“  Toto jsou poslední známá slova pronesená Abrahamem Lincolnem před jeho smrtí, ačkoliv někteří tvrdí, že později řekl své manželce, že se rozhodl navštívit Svatou Zemi, což zakončil výrokem: „Na celém světě není žádné místo, které bych viděl raději než Jeruzalém.“

Střelba.

Prezidentská lóže měla být střežena policistou Johnem Frederickem Parkerem. Během přestávky Parker zašel do blízké hospody spolu s Lincolnovým lokajem a kočím. Je nejasné, jestli se vůbec do divadla vrátili, ale zcela určitě vevnitř Parker nebyl v době, kdy Booth vtrhl do lóže. V každém případě i kdyby policista byl v době atentátu přítomen, je otázkou, jestli by vůbec zamezil ve vstupu do prezidentské lóže přednímu hercovi, jakým byl John Wilkes Booth.  Dr. George Brainerd Todd, námořní chirurg, spatřil Botha přicházet,: „okolo 22:25 pomalu procházel kolem prezidentské lóže muž a slyšel jsem někoho říkat: "Tam je Booth". V tom okamžiku jsem se na něj podíval. Stále šel vpřed velmi pomalu a byl téměř u dveří, když se zastavil, vytáhl z kapsy papírovou kartičku, něco na ni napsal a dal ji uvaděči, jenž ji následně vstrčil do lóže. Během minutky se dveře otevřely a onen muž vešel dovnitř“.  Před tím, než Booth vstoupil do prvních dveří prezidentské lóže, zabarikádoval směrem dovnitř otevírající se dveře pomocí dřevěného klacíku, který vstrčil mezi dveře a zeď. Důkazy napovídají, že tam tento klacík dal dříve než den před samotným atentátem, ačkoliv to není jisté.  Booth věděl, jaký má hra průběh a vyčkal na přesný okamžik, kdy herec Harry Hawk (který hrál hlavní roli bratrance Asy Trencharda) zůstal na scéně sám, aby promluvil k audienci, což považoval za nejsměšnější část hry. Doufal, že smích audience trochu ztlumí výstřel ze zbraně. Lincoln sám se během této pasáže smál.  V té chvíli Booth otevřel dveře, vstoupil do lóže a střelil prezidenta, čímž ho smrtelně zranil. Kulka zasáhla Lincolnovu hlavu za jeho levým uchem, těžce zlomila lebku a téměř opustila hlavu druhou stranou nad Lincolnovým pravým okem. Prezident okamžitě ztratil vědomí a klesl ve své houpací židli. Mary Lincolnová se nejprve natáhla, chytila ho a pak vykřikla, když si uvědomila, co se stalo.  Před zaslechnutím výstřelu ze střelné zbraně si major Rathbone myslel, že Booth vykřikl slovo, které znělo jako „Svoboda!“.

Boothův útěk z divadla.

Rychle vyskočil ze svého sedadla a pokusil se Boothovi zabránit v útěku. Booth upustil pistoli na podlahu a vytáhl nůž, kterým Rathbona zranil na levém předloktí. Rathbone se rychle vzpamatoval a znovu se pokusil chytit Bootha, protože se připravoval skočit z okraje prezidentské lóže. Zachytil však pouze jeho kabát, čímž Bootha v jeho třímetrovém seskoku jen trochu zpomalil. Během seskoku Boothova levá bota zasáhla zarámované rytiny Washingtonu, které úplně otočila a jeho jezdecká šňůra se zapletla do Treasury Guard vlajky, která spolu s dalšími prezidentskou lóži zdobila. Po dopadu se navzdory zraněním vztyčil, čímž obecenstvo přesvědčil, že se jedná o součást hry. Booth držel svůj krvavý nůž nad hlavou a něco křičel na diváky.  Ačkoliv se obecně věří, že Booth křičel „Sic semper tyrannis!“ (státní motto Virginie v latině znamenající „Tak vždy tyranům!“), ať už v lóži anebo přímo na jevišti, není přesto jasné, zda tento tradičně citovaný Boothův výrok byl skutečně pronesen. Existuje několik rozdílných očitých svědectví o tom, co vlastně Booth řekl. I přes to, že nejvíce očitých svědků tvrdí, že Booth křičel „Sic semper tyrannis!“, další – včetně Bootha samotného – tvrdí, že křičel pouze „Sic semper“. Někteří si vůbec nevzpomínají, že by Booth řekl cokoliv latinsky.  Co Booth křičel v angličtině je také nejasné a různí očití svědci říkají něco jiného. Několik z nich tvrdí, že Booth křičel „Jih je pomstěn!“. Další tvrdí, že slyšeli Bootha říkat „Pomsta pro Jih“ anebo „Svoboda pro Jih“. Dva další tvrdí, že Booth řval „Udělal jsem to!“.  Zatímco diváci si zatím neuvědomili, co se děje, právník Maj. Joseph B. Stewart se okamžitě poté, co na scéně spatřil Bootha, zvedl a začal ho pronásledovat.  Mary Lincolnová a Clara Harrisová křičely a Rathbone plakal a volal: „Zastavte toho muže!“, což způsobilo, že si i ti diváci, kteří se doposud domnívali, že vidí pokračování hry, uvědomili, že se představení vymklo kontrole a vypuklo všeobecné pozdvižení.  Někteří z publika se okamžitě poté, co si uvědomili, co se děje, vydali za Boothem, ale nikdo z nich ho nedokázal chytit. Booth běžel přes celou scénu zrovna ve chvíli, kdy Rathbone křičel a odešel zadními dveřmi. Na cestě narazil do Williama Witherse, Jr., vedoucího orchestru, kterého následně bodl nožem.  Ihned po opuštění budovy se Booth přiblížil ke koni, který čekal venku, udeřil Josepha "Penauts" Burroguthsa, jenž mu koně držel, vskočil na koně a odjel.  Katherine M. Evansová (mladá herečka, která byla v okamžiku, kdy byl Lincoln střelen zrovna v zákulisí Fordova divadla), spěchala zpět na scénu ihned po Boothově odchodu. V následujících rozhovorech prohlásila: „Podívala jsem se a viděla jsem prezidenta Lincolna v bezvědomí s položenou hlavou na hrudi a zavřenýma očima, ale i přesto se stále smál.

Smrt prezidenta Lincolna.

Charles Leale, mladý armádní chirurg, chtěl vstoupit do prezidentské lóže hned poté, co spatřil Bootha končit jeho výstup před publikem a krev na jeho noži. Nepodařilo se mu ale otevřít dveře. Rathbone si (uvnitř lóže) všiml, že dveře jsou zablokované dřevěnou zarážkou. Zařval na Leana, aby odstoupil od dveří, zarážku vysunul a dveře otevřel.  Leale poté do otevřené lóže vstoupil a spatřil Lincolna s hlavou opřenou o jeho pravici a vzlykající Mary Lincolnovou, která se nedokázala kontrolovat. Leale položil prezidenta na podlahu, jelikož věřil, že Lincoln byl bodnut nožem do ramene. Mezitím byl do lóže vyzdvihnut další lékař, Charles Sabin Taft.  Charles Leale a lékař Charles Sabin Taft odřízli Lincolnův zakrvavený límec a rozřízli mu tričko. Leale si všiml kulky napravo v Lincolnově hlavě těsně vedle levého ucha, kterou se následně pokusil vyndat. Kulka ale byla zaražena příliš hluboko, a proto se mu to nepodařilo. Následně místo toho Leale vyndal krevní sraženinu, čímž se prezidentovo dýchání zlepšilo. Leale z toho vyvodil, že pokud odebere více krevních sraženin, Lincoln bude dýchat více přirozeně. Poté Leale zahlédl, že se kulka dostala až do prezidentovy lebky. Leale nakonec oznámil, že zranění Lincolna je smrtelné a je téměř nemožné, aby přežil.  Leale, Taft a další doktor, Albert King, se rozhodli, že prezident musí být přesunut pryč z divadla, přičemž hrbolatá cesta městem zpět do Bílého domu byla příliš nebezpečná. Chvíli uvažovali o přesunutí prezidenta do vedlejšího Star Saloonu Petera Taltavulla, nakonec se rozhodli prezidenta přenést na druhou stranu ulice a tam najít nějaký dům, do kterého ho umístí. Zmínění tři doktoři a někteří vojáci z hlediště nesli prezidenta hlavním vchodem pryč z Fordova divadla. Na ulici je spatřil muž, který jim radil, aby prezidenta umístili do penzionu Petersen House.  Mezitím dorazilo více doktorů, Joseph K. Barnes, Charles Henry Crane, Anderson Ruffin Abbott a Robert K. Stone (Lincolnův osobní lékař). Všichni se shodli na tom, že Lincoln nemůže přežít. Jelikož prezidentovo krvácení pokračovalo, odebrali krevní sraženinu, aby zmírnili tlak na mozek. Leale pevně stiskl prezidentovu ruku, aby mu dal najevo, že měl přítele.  Na místo přišli ministr námořnictva Gideon Welles a ministr války Edwin M. Stanton a převzali nad situací kontrolu spolu se starším Lincolnovým synem Robertem Toddem Lincolnem. Staton vyhodil Mary Lincolnovou z místnosti a zřídil pracoviště v zadním salonu, čímž udržel vládu USA v chodu po dobu několika následujících hodin, kdy odesílal a přijímal telegramy, přijímal hlášení očitých svědků a vydával rozkazy směřující k honbě za Boothem.. Do domu neměla přístup veřejnost, ale i přesto bylo dovoleno několika úředníkům a lékařům, aby Lincolnovi vyjádřili poctu.  Na začátku Lincoln dýchal pomalu a stabilně. Později jedno z jeho očí nateklo a pravá část jeho tváře ztratila barvu. Krátce před sedmou hodinou ranní bylo Mary Lincolnové povoleno vrátit se k Lincolnovi.  Lincoln zemřel v 7:22 hodin ráno 15. dubna roku 1865 ve věku 56 let. Mary Lincolnová na místě v době jeho smrti nebyla přítomná.  Okamžikem Lincolnovy smrti přešly prezidentské pravomoci na viceprezidenta Andrewa Johnsona.

Útok na Williama H. Sewarda.

Booth udělil Lewisovi Powellovi úkol zabít ministra zahraničních věcí Spojených států amerických Williama H. Sewarda. 5. dubna 1865 Seward vypadl z kočáru, přičemž si zlomil pravou paži a bradu a utrpěl otřes mozku. Lékaři vytvořili improvizovanou dlahu, aby mu bradu opravili (tato dlaha je často nesprávně nazývaná krčním límcem). Během noci dne atentátu byl stále upoután na lůžko ve svém domě ve Washingtonu nedaleko Bílého domu. David Herold dovedl Powella do rezidence Sewarda. Powell si s sebou nesl revolver 1858 Whitney (což byla velká, těžká a populární zbraň během občanské války) a bowie nůž.  Powell zaklepal na přední dveře domu krátce po desáté hodině večer. William Bell, Sewardův sluha, mu dveře otevřel. Powell řekl Bellovi, že má pro Sewarda léky od jeho doktora, Dr. Verdiho, a že zde je, aby mu léky osobně doručil a popsal, jak je má brát. Powell dostal povolení ke vstupu až po dlouhém přesvědčování sluhy. Na konci schodišť do třetího podlaží, ve kterém měl Seward ložnici, jej zastavil Sewardův syn, asistent ministra zahraničních věcí USA, Frederick W. Seward. Powell mu řekl stejný důvod jako Bellovi, ale Frederick byl vůči příchozímu nedůvěřivý a řekl Powellovi, že jeho otec spí.  Poté, co Sewardova dcera Fanny slyšela hlasy z haly, otevřela dveře do Sewardovy místnosti a řekla: „Frede, táta je ale vzhůru.“ a pak dveře opět zavřela, čímž Powellovi prozradila, kde se Seward momentálně nachází. Powell se obrátil a šel opět dolů. Náhle se otočil a vytáhl svůj revolver, který namířil na Federicka. Zmáčkl spoušť, jenže jeho zbraň nevystřelila. Powell následně zbil Federicka pistolí, která již byla rozbitá a nefunkční. Federick Seward upadl na podlahu v bezvědomí. William Bell začal řvát: „Vražda! Vražda!“ předtím, než vyběhl ven, aby přivolal pomoc.  Fanny, která se divila, co ten hluk znamenal, opět vykoukla ze dveří a spatřila svého zakrvaveného bratra v bezvědomí na zemi a Powella, který běžel směrem k ní s vytaženým nožem. Powell ji odhodil stranou, přiběhl k Sewardově posteli a opakovaně ho začal bodat nožem. Poprvé se netrefil, ale již třetí rána zachytila Sewardovu tvář. Jeho dlaha byla jedinou věcí, která ho před ostřím nože zachránila.  Bell křičela a Fanny Sewardová mezitím vystrašila Herolda, který odběhl a nechal Powella o samotě. Powell, jenž neznal geografii města, musel uprchnout sám.  Seržant George F. Robinson, voják, který měl za úkol navštívit ministra a Sewardova syna Augusta, který byl armádním úředníkem, se pokusil odehnat Powella pryč. Augustus v té chvíli spal, ale byl vzbuzen Fanyynými výkřiky. Síla Powellových ran shodila Sewarda dolů z postele na podlahu, kde na něj Powell nemohl dosáhnout. Powell bojoval s Robinsonem, Augustusem a Fanny, které taktéž bodnul.  V okamžiku, kdy Augustus odešel pro svou zbraň, Powell běžel dolů ze schodiště a dosáhl předních dveří. Právě v té chvíli dorazil messenger, který se jmenoval Emerick Hansell, s telegrama pro Sewarda. Powell ho udeří do zad, čímž způsobil, že spadl na podlahu. Ještě předtím, než Powell odešel ven zvolal: „Jsem blázen! Jsem blázen“, odvázal svého koně a osamotě odjel.  Fanny Sewardová se rozplakala se slovy: „Pane bože, můj táta je mrtvý!“. Seržant Robinson po události zvedl ministra z podlahy zpět na postel. Seward následně vypudil krev ze své pusy a řekl: „Nejsem mrtvý. Pošlete pro doktory, pošlete pro policii, zavřete dům.“. Ministr byl pokryt krví, ale Powellovy bezduché rány nožem v tmavém pokoji se nestrefily do žádného životně důležitého orgánu a Seward přežil, ačkoliv s trvalými následky.

Nerealizovaný útok na viceprezidenta Andrewa Johnsona.

Booth se rozhodl, že George Atzerodt by měl zabít viceprezidenta Andrewa Johnsona, který byl v té době v hotelu Kirkwood House ve Washingtonu. Atzerodt byl v 22:15 dne 14. dubna 1865 na cestě do hotelu, kde si pronajal pokoj číslo 126, hned nad pokojem, ve kterém byl viceprezident Johnson. Dorazil do hotelu ve stanovený čas a zamířil do baru ve spodní části hotelu, kam si sebou vzal pistoli a nůž. Tam se zeptal barmana Michaela Henryho na viceprezidentovo chování a osobnost. Poté, co strávil v salónu nějaký čas, hodil do sebe drink a toulal se ulicemi Washingtonu a v jedné z ulic nervózně odhodil svůj nůž. Zhruba ve dvě hodiny ráno dorazil do hotelu Pennsylvania House Hotel, kde odešel do svého pokoje a šel spát.  Ten samý den ráno se Booth zastavil v hotelu Kirkwood a zanechal tam vzkaz pro Johnsona. V něm stálo: „Nechtěl jsem Vás vyrušit, ale jste doma? J. Wilkes Booth“. Vzkaz si vyzvedl Johnsonův osobní tajemník William Browning. Historici se neshodují na účelu této zprávy a je interpretována několika různými způsoby. Jedna z teorií je, že Booth si nebyl jist, zda Atzerodt byl ve svém úkolu úspěšný, anebo se obával, že se k zabití člověka neodhodlá. Proto použil vzkazu, aby alespoň viceprezidenta zatáhl do konspirace. Další teorie je, že Booth se skutečně rozhodl pouze zjistit, zda se očekává, zda bude tuto noc viceprezident v hotelu.

Dopadení pachatelů.

Booth a Herold.

Během asi půl hodiny od Boothova odchodu z Fordova divadla Booth odešel přes Navy Yard Bridge ven ze města do Marylandu. Sentry seržant Silas Cobb, příslušník 3. dělostřeleckého pluku Massachusetts se dotázal Bootha, co tam dělá tak pozdě v noci. Ten mu odpověděl, že je na cestě domů do blízkého města Charles. Cobb znejistěl, jelikož přechod mostu po deváté hodině večerní byl pro civilisty zakázán, ale dovolil mu projít. David Herold prošel skrze ten samý most ani ne o hodinu později a setkal se s Boothem. Po vyzvednutí zásob, které byly předtím uloženy v Surattsville, se Herold a Booth vydali k Samuelovi A. Muddovi, místnímu lékaři, který zjistil, že Boothova noha je zlomena a dal mu na ni dlahu. Později pro Bootha Mudd vyrobil i pár berlí.  Po stráveném dni u Mudda doma si Booth a Herold najali průvodce, aby je dovedl do domu Samuela Coxse. Odtamtud poté šli k Thomasi Jonesovi, který je skryl v močálu Zekiah nedaleko jeho domu do doby, než mohli překročit řeku Potomac. Odpoledne 24. dubna dorazili na farmu Richarda H. Garretta, tabákového farmáře. Booth mu řekl, že je zraněný voják Konfederace. Dr. Todd napsal 15. dubna dopis svému bratrovi, kde psal o fámách týkajících se místa, kde by se Booth mohl pohybovat. Today all the city is in mourning nearly every house being in black and I have not seen a smile, no business, and many a strong man I have seen in tears – Some reports say Booth is a prisoner, others that he has made his escape – but from orders received here, I believe he is taken, and during the night will be put on a Monitor for safe keeping – as a mob once raised now would know no end Během unijního pátrání po Boothovi se 24. dubna čtyři z jeho pronásledovatelů utopili během konání hlídky. Jejich malý člun, "Black Diamond", se srazil s parníkem "Massachusetts" buďto na řece Rappahannock anebo na Potomacu. Na místě bylo nejméně 50 úmrtí včetně pasažérů parníku, kde byli převážně vojáci Unie nedávno propuštění z konfederačních vězeňských táborů. Booth a Herold zůstali na Garrettově farmě do 26. dubna, kdy na farmu přijeli vojáci Unie z 16. pěšího pluku a farmu obklíčili. Oznámili, že během patnácti minut stodolu zapálí. Herold se vzdal, Booth ovšem na výzvu vojáků k tomu, aby se vzdal, směle prohlásil "Nedostanete mě živého". Jakmile toto vojáci uslyšeli, stodolu zapálili. Booth se rozeběhl k zadním dveřím, přičemž v jedné ruce měl pušku a v druhé pistoli. Ani z jedné zbraně však nevystřelil.  Seržant Boston Corbett se připlížil za farmu k Boothovi a střelil ho tak, že mu přerušil míchu. Střela strefila Boothovu hlavu asi dva centimetry pod místem, kam Booth zasáhl Lincolna. Booth byl vynesen před stodolu, voják mu nalil do pusy vodu, kterou okamžitě vyplivl, jelikož ji nebyl schopen spolknout. Následně řekl vojákovi: „Řekněte mé matce, že jsem zemřel pro svou zemi“. V agónii požádal vojáka, aby přesunul jeho ruce před jeho tvář (sám jimi nemohl hnout) a zašeptal: „Zbytečné... Zbytečné.“, což byly jeho poslední slova. Booth zemřel na verandě Gerrottovy farmy dvě hodiny poté, co ho Corbett zastřelil.

Ostatní.

Powell se ve Washingtonu nevyznal a bez služeb Davida Herolda se tři dny toulal washingtonskými ulicemi, než 17. dubna našel cestu zpět do Surratovy hospody. V té době tam již byli detektivové. Powell tvrdil, že je kopáč najatý Mary Surratovou, ale ta řekla, že ho nezná. Oba dva byli zatčeni. George Atzerodt se skryl na farmě svého bratrance, kde byl nalezen a zatčen 20. dubna.  Zbytek spolupracovníků byl dopaden do konce měsíce, s výjimkou Johna Surrata, který uprchl do Québecu a byl skrýván římskokatolickými kněžími. V září roku 1865 nastoupil na loď mířící do Liverpoolu, kde se zdržoval v katolickém kostele svatého Kříže. Odtud tajně pokračoval dále do Evropy, kde nastoupil jako voják k papežským zuávům v Papežském státě. Tam ho počátkem roku 1866 zpozoroval jeho bývalý spolužák a upozornil na něj vládu USA. Surrat byl papežskými strážemi zatčen, ale za podezřelých okolností se mu podařilo uniknout. Až v listopadu 1866 byl zajat agentem vlády USA v Egyptě.

Soud se spiklenci.

Během zmatku, který následoval po atentátu, bylo mnoho podezřelých lidí zatčeno a uvězněno. Byli uvězněni všichni, kdo měli cokoliv společného s atentátem anebo kdo byli v sebemenším kontaktu s Boothem či Heroldem od doby, co unikli. Mezi uvězněnými byli Louis J. Weichmann, který byl ubytován v domu paní Surrattové, Boothův bratr Junius (v době atentátu hrál v Cincinnati), vlastník divadla John T. Ford (vězněn 40 dní), James Pumphrey, od kterého si Booth pronajal jeho koně, John M. Lloyd, hostinský, který Surrattové pronajal hospodu a dal Boothovi a Heroldovi pušky, provazy a whisky v noci 14. dubna a Samuel Cox a Thomas A. Jones, kteří pomohli Boothovi a Heroldovi překročit Potomac.  Všichni výše vyjmenovaní (a mnozí další) byli shromážděni, uvězněni a poté opět propuštěni. Nakonec se okruh podezřelých zúžil na pouhých osm vězňů (sedm mužů a jedna žena)  Těchto osm podezřelých bylo souzeno vojenským soudem na rozkaz následujícího prezidenta Andrewa Johnsona 1. května 1865. Členem soudní komise byli  Prokuratura byla řízena Josephem Holtem, jehož doplňovali kongresmani John A. Bingham a major Henry Lawrence Burnett. Záznam soudu byl pořizován Bennem Pitmanem a jeho asistenty a byl publikován roku 1865.  Fakt, že byli souzeni vojenským soudem, kritizovali Edward Bates and Gideon Welles, kteří věřili, že by měli být souzeni civilním soudem. James Speed obhajoval vojenský soud tím, že atentát měl vojenský nádech, že obžalovaní byli spolupracovníci nepřátelské armády a existencí stanného práva ve Washingtonu (v roce 1866 se rozhodnutím Ex Parte Milligan Nejvyššího soudu USA zapovídá použití vojenských soudů, pokud jsou ty civilní funkční). Situace odsouzených se dále zhoršovala tím, že zákony vyžadovaly prostou většinu pro verdikt „vinen“ a dvoutřetinovou většinu pro rozsudek smrti. Navíc se obžalovaní nemohli odvolat ke komukoliv jinému, než k prezidentovi Johnsonovi.  Soud trval asi sedm týdnů, během kterých bylo vyslechnuto 366 svědků. Louis Weichmann byl po svém propuštění z vazby klíčovým svědkem. Všichni obžalovaní byli uznáni vinnými 30. června. Mary Surratt, Lewis Powell, David Herold, a George Atzerodt byli odsouzeni ke smrti pověšením, Samuel Mudd, Samuel Arnold a Michael O'Laughlen byli odsouzeni na doživotí. Mudd unikl smrti o jediný hlas, 5–4 hlasy byly pro pověšení, přičemž bylo nutných pouhých 6 hlasů. Edmund Spangler byl odsouzen k šestiletému vězení. Zvláštní bylo to, že po odsouzení Mary Surratové ke smrti oběšením podepsalo šest porotců dopis doporučující milost, ale Johnson odmítl popravu zastavit (později tvrdil, že onen dopis nikdy neviděl).  Surrattová, Powell, Herold a Atzerodt byli pověšeni 7. července 1865. Poprava byla dozorována generálem Unie Winfieldem Scottem Hancockem. Mary Surrattová byla první ženou popravenou vládou USA. O'Laughlen zemřel ve vězení na žlutou zimnici v roce 1867. Mudd, Arnold a Spangler byli v únoru 1869 omilostněni prezidentem Johnsonem.  Soudní síň je v budově nazývané Grant Hall, která se nachází na Fort McNair ve Washingtonu, D.C. V roce 2012 byla rekonstruována tak, aby vypadala přesně tak, jako během původního soudu. Každé čtvrtletí je soudní síň dostupná veřejnosti, přičemž se mohou dozvědět mnoho detailů o proběhlém soudu.

Muddova vina.

Zda byl Mudd skutečně vinen, zůstalo kontroverzní. Někteří, např. Muddův vnuk Richard Mudd tvrdí, že Mudd byl nevinen a trest ve vězení obdržel pouze na základě toho, že do svého domu přišel pozdě v noci se zlomenou nohou. Po více než století od atentátu, prezidenti Jimmy Carter a Ronald Reagan napsali dopis Richardovi Muddovi, ve kterém vyjádřili, že jeho děd nespáchal žádný zločin. I přesto si někteří odborníci, včetně historiků Edwarda Steersa a Jamesa Swansona stojí za tím, že Samuel Mudd Bootha třikrát navštívil před neúspěšným pokusem o únos. Poprvé to bylo v listopadu roku 1864, kdy byl Booth v době, kdy sháněl pomoc pro svůj plán únosu, odkázán na Mudda agenty tajné služby Konfederace. V prosinci se Booth s Muddem setkal podruhé a strávil noc na jeho farmě. Později onoho prosince se Mudd vydal do Washingtonu a představil Bootha agentu Konfederace Johnu Surratovi. Navíc George Atzerodt u soudu vypověděl, že Booth poslal materiál pro plán únosu právě do Muddova domu. Mudd lhal úřadům v tom, kdo do jeho domu přišel po atentátu, když tvrdil, že nepoznává muže, který se objevil na jeho zápraží. Mudd taktéž sděloval nepravdivé informace o tom, kam Booth a Herold šli. Jedna z hypotéz je, že dr. Mudd se aktivně zapojil do plánu únosu, pravděpodobně jako lékař, ke kterému by mohl Booth zajít v případě, že by byl Lincoln zraněn. Booth si tedy tohoto doktora zapamatoval a brzy ráno dne 15. dubna k němu zašel.

Reakce.

Lincoln byl oplakáván na severu i jihu a i jinde po celém světě. Množství cizích vlád vydalo prohlášení a vyhlásili na 15. duben státní smutek.  Byly vypraveny zvláštní vlaky svážející tisíce lidí do Washingtonu. Někteří z nich dokonce spali na trávníku u kapitolu Spojených států amerických. Lincolnův pohřeb byl 19. dubna sledován stovky tisíc lidí a miliony dalších se postavilo k vlaku vezoucí Lincolnovy ostatky skrze New York do Springfieldu do Lincoln Tomp.  Básník Walt Whitman složil básně "When Lilacs Last in the Dooryard Bloom'd, O Captain! My Captain!" a dvě další básně vychvalující Lincolna.  Grant nazval Lincolna „bezesporu největším mužem, kterého jsem kdy spatřil“.  Britský ministr zahraničních věcí John Russell nazval Lincolnovu smrt „smutnou kalamitou“. Čínský ministr zahraničních věcí, princ Gong, se popsal jako „nepopsatelně šokovaného a vylekaného“. Prezident Ekvádoru Gabriel Garcia Moreno řekl, že „Nikdy bych si nemyslel, že tak noblesní země bude pošpiněna tak hrozným činem; stejně jako bych si nikdy nemyslel, že pan Lincoln takhle skončí, poté, co tak moudře a s takovou slávou sloužil své zemi za tak složitých podmínek“. Vláda Libérie vydala prohlášení, kde napsala, že „Lincoln nebyl pouze vládcem svých lidí, ale spíše otcem milionům utlačovaných lidí kvůli své rase“. Vláda Haiti nazvala atentát „hrozným činem“.

Atentát na Abrahama Lincolna se odehrál 14. dubna 1865 v době, kdy 16. prezident Spojených států amerických Abraham Lincoln sledoval hru "Our American Cousin" ("Náš americký bratranec") ve Fordově divadle. Atentát provedl v té době známý divadelní herec John Wilkes Booth.

Das Attentat auf Abraham Lincoln am Abend des 14. April 1865 war Teil einer Verschwörung gegen mehrere Mitglieder der US-Regierung und der erste Mordanschlag, dem ein Präsident der Vereinigten Staaten zum Opfer fiel. Der Attentäter war der Schauspieler John Wilkes Booth, ein fanatischer Anhänger der Konföderation. Während einer Vorstellung im "Ford’s Theatre" in der US-Hauptstadt Washington schoss er dem Präsidenten mit einer Pistole in den Kopf. Lincoln erlag der Verletzung am frühen Morgen des 15. April. Booth wurde wenige Tage darauf getötet, nachdem er sich seiner Verhaftung widersetzt hatte. Seine Mitverschwörer wurden später zum Tode verurteilt und im Juli 1865 hingerichtet.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1220 kdy je zmiňován jistý Jan, syn Dobroňův. Kamenný hrad byl postaven na počátku 14. století. Prvním zmiňovaným majitelem je v roce 1322 Diviš z Dobronic. Potomci Diviše drželi hrad až do počátku 15. století. Dalšími vlastníky hradu a vsi byli například Kraselovští z Kraselova, Sedlečtí od Dubu, Malovcové z Malovic. V letech 1455 až 1459 se stal majetkem pánů z Rožmberka, ale ti jej prodali svému purkrabímu na hradě Choustníce Vítovi ze Rzavého. Rodina Vítů ale hrad postupně prodávala až celý přešel do majetku Hozlauerů z Hozlau. Za jejich vlastnictví majetek vzkvétal, mimo jiné založili v hradním hospodářství pivovar. Po Bílé Hoře rodina Hozlauerů o většinu majetku přišla a zbylou část zatížili dluhy. Ty se ale nepodařilo uhradit a proto v roce 1636 propadá zbytek majetku Královské komoře. Vzápětí je ale prodán Ferdinandu Pruggerovi z Greinburku. V roce 1691 pak dcera Ferdinanda Pruggera Anna Jakoba prodala hrad i panství Tovaryšstvu Ježíšovu. Jezuité pravděpodobně na hradě zřídili kancelář panství, ale současně si v nedalekých Opařanech budovali klášter-zámek. Když byl v roce 1727 zámek dokončen, jezuité se odstěhovali tam a hrad je ponechán opuštěný. Ale až do zrušení řádu jezuitů v roce 1773 je uváděn jako pevný. Po roce 1773 znovu připadl pod státní správu do majetku Studijního fondu královské komory.  V roce 1792 nechal vrchnostenský správce Františel Halbiger strhat střechy a vylamovat kvalitnější kameny a prodával je jako materiál. Následně otevřený a částečně rozebraný hrad byl ponechán svému osudu a stal se zdrojem materiálu pro okolní vesnice. V roce 1825 koupila již torzo hradu kněžna Quidobaldina Paarová a přičlenila zbytky původního panství k opařanskému velkostatku. Teprve v roce 1890 byly provedeny záchranné práce, aby se hrad nesesunul do řeky. Další pak provedl v letech 1921 až 23 Klub českých turistů. Po znárodnění paarského panství v roce 1948 byl hrad ve státní správě a nebyla mu věnována žádná péče. Až v roce 1971 byly provedeny zabezpečovací práce, bohužel však dosti neodborně.

Vybavenost.

U obce na levém břehu Lužnice se nachází sportovní a rekreační středisko Vysoké školy ekonomické v Praze a na pravém břehu Lužnice v lokalitě Papírna (v sousedství stádlecké osady Liška) sportovní a studijní centrum tří pražských lékařských fakult Univerzity Karlovy, na levém břehu veřejný kemp Na Staré Papírně.

Obec Dobronice u Bechyně () se nachází v okrese Tábor v Jihočeském kraji. Žije v ní obyvatel. Vesnicí protéká řeka Lužnice a Dobronický potok, který se do Lužnice vlévá.

Dobronice u Bechyně, bis 1960 "Dobronice" (deutsch "Dobronitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer nördlich von Bechyně in Südböhmen und gehört zum Okres Tábor.


Příběh.

"Skyrim" není přímým pokračováním předchozího dílu "Oblivion", ale zcela nová kapitola série "Elder Scrolls" zasazená dvě stě let po událostech v Oblivionu. Smrt Martina Septima a konec vpádu Zapomnění (v originále Oblivion crisis) značí počátek čtvrtého věku. Rod Septimů vymřel, kolovijský vojevůdce Titus Mede II. úspěšně dobyl Imperial City (Císařské Město) a započal tak dynastii Mede. Od oslabené Říše se odtrhnuly provincie Elsweyr, Black Marsh (Černý močál), Valenwood (Valenský les) a Summerset Isles (Letní ostrovy). Summerset Isles a Valenwood, domovina altmerů (vysokých elfů) a bosmerů (lesních elfů), utvořily elfí říši pod názvem "Aldmeri Dominion" (Aldmerský spolek). Zakládající provincie pak přejmenovali na „Alinor“. Třicet let před začátkem událostí ve Skyrimu započal Thalmor, vládnoucí frakce Spolku, invazi do Hammerfellu a Cyrodiilu. Vyslanec Spolku předložil ultimátum vládnoucímu císaři Říše, Titovi Medeovi II., který jej však odmítnul. Tak začala „Velká válka“. Říše přestála thalmorský útok pouze tak, že souhlasila s podpisem smlouvy jménem "White-Gold Concordat" (Zlatobílý konkordát), smlouvy zakazující uctívání Talose na území Říše. Po skončení Velké války Thalmor pochytal a pozabíjel naprostou většinu členů frakce "Blades" (Čepelí), což byli císařovi osobní strážci. Hrstka přeživších Čepelí se uchýlila do ústraní a obrana císaře tak zůstala na starost elitní bezpečnostní jednotce "Penitus Oculatus" (říšská tajná služba).  Ulfric Stormcloak (Ulfrik Bouřný háv), jarl Windhelmu (Větrný Žleb) založil frakci "Stormcloaks" (Bouřné hávy), která v reakci na zákaz uctívání Talose (Zakladatel Císařství, bůh "The Nines") započala rebelii proti Říši ve snaze odštěpit od ní provincii Skyrim. Ulfric v údajném souboji zabil někdejšího velekrále Torygga. Říše odpověděla rozmístěním Císařské legie (Imperial Legion) na území Skyrimu, aby potlačila hrozbu povstání. Stejně jako u předchozích dílů Elder Scrolls, i ve Skyrimu začíná hráč jako neznámý zajatec, tentokrát na cestě do vesnice Helgen. Hráče si totiž spletli s povstalcem Stormcloaků a čeká jej poprava. Těsně před setnutím hlavy přiletí Alduin, přeruší popravu a vesnici zničí. Hráč se v průběhu hry dozví, že občanská válka ve Skyrimu je poslední ze série prorockých událostí předpovězených ve svitcích nazývaných "Elder Scrolls" (Svitky předků), které také předpovídají návrat Alduina, Nordského dračího boha zkázy. Osud Alduinovi předurčil pozřít svět. Hráčova postava představuje posledního „Dovahkiina“, tzv. "Dragonborn" (Drakorozený). "Dragonborn" je člověk s dračí duší, bohy předurčený k odražení hrozby, kterou pro Skyrim a celý Tamriel Alduin představuje.

Herní systém.

Nelineární herní systém, v sérii Elder Scrolls již tradiční, je přítomen i v tomto pátém díle hry. Hráč má možnost prozkoumávat svět pěšky či z koňského hřbetu. Ve hře je také přítomna užitečná funkce rychlého cestování do již navštívených lokací. Hráč dostává úkoly od NPC postav. Díky systému třídění a zaznamenávání úkolů, tzv. "Radiant Story", se úkoly mohou dynamicky měnit, aby korespondovaly s hráčovými činy a jednáním. Hráč tak má možnost přímo či nepřímo ovlivňovat budoucí úkoly, jejich podobu, a také postavy, případně jejich chování. Systém Radiant Story pak dále směřuje hráčovu interakci se světem prostřednictvím neprozkoumaných lokací a úkolů. Pokud hráč neplní zadané úkoly, může hovořit s NPC, které si mohou vyžádat hráčovu pomoc, nebo naopak nabídnout výcvik. Kromě skriptovaných (předem daných) úkolů hra ještě dynamicky generuje další úkoly, díky čemuž jich má hráč k dispozici neomezený počet. Některé NPC se mohou stát společníky, doprovázet na cestách a pomáhat mu v boji. Hráč se může stát členem různých frakcí, např. "Dark Brotherhood" (Temné bratrstvo), Companions (Družiníci) apod. Každá takováto frakce má své sídlo a nabízí určitou sadu úkolů, kterou hráč může plnit. Hospodářství měst a vesnic může hráč stimulovat dokončením speciálních úkolů, jako např. farmaření, dolování či utrácení velkého množství peněz v obchodech. Hospodářství se však dá na druhou stranu také ovlivnit záporně, a to např. paděláním účetních knih či okrádáním občanů a vylupováním obchodů.  Při toulkách herním světem může hráč narazit na divokou zvěř a různé bytosti. Mnohé z nich na hráče okamžitě zaútočí. Hlavním pilířem ve hře jsou draci, jejich přítomnost ve hře značně ovlivňuje příběh, herní systém a celkový zážitek z hraní. Aby hra byla reálnější, přidali vývojáři do hry děti. Ale aby nebyl Skyrim známý zabíjením dětí, jsou všechny ve hře nesmrtelné. Tím se hra liší např. od GTA, kde děti vůbec nejsou..

Vývoj postavy.

Vývoj postavy je hlavním prvkem hry. Na začátku hráč volí z několika lidských, elfích či humanoidních zvířecích ras. Každá z nich disponuje různými vrozenými vlastnostmi a vzhledem. Ve hře je celkem 18 různých dovedností, rovnoměrně se dělí mezi tři školy: bojovníka, mága a zloděje. Hráč postupuje na další úrovně tím, že používá a trénuje dovednosti, čímž získává dostatečné množství zkušeností, které se následně promítnou v postupu na novou úroveň. Předchozí díly Elder Scrolls využívaly systém povolání, který určoval, jaké dovednosti se budou podílet na postupu na vyšší úroveň (a které naopak nikoliv). Odstranění tohoto systému ve Skyrimu umožnilo hráčům, aby se jejich postava sama přirozeně vyvinula podle toho, jaké dovednosti skutečně používají. Jakmile hráčova postava dosáhne nové úrovně, hráč může zvolit tzv. perk, který je u každé dovednosti jiný. Hráč se také může rozhodnout uschovat si možnost volby perku na později.

Draci a dračí řev.

Během vývoje hry byl na tvorbu draků a jejich interakci se světem vyčleněn celý tým. V herním světě se hráč může setkat s rozličnými druhy draků. Generují se automaticky, což znamená, že jejich počet je nekonečný. Mohou také kdykoliv zaútočit na města a vesnice. Ne všichni draci však jsou nepřátelští, a s takovými draky může hráč vést interakci. V prvních fázích hlavní příběhové linie hráč zjistí, že je Dovahkiin (Drakorozený), díky čemuž disponuje přirozenou schopností sesílat mocná kouzla zvaná dračí řevy, neboli „Thu'um“. Každý řev se skládá až ze tří slov. Síla řevu závisí na tom, kolik slov je při jeho seslání vysloveno. Hráč se může naučit celkem dvacet tři různých Thu'um, která se hráč většinou naučí v jeskyních z tzv. "Word Wall". Řevy se lze zpřístupnit poté, co "Drakorozený" absorbuje dračí duši. Nutnost regenerace řevů omezuje jejich používání.

Stahovatelný obsah.

Modifikace.

Existují i modifikace které lze stáhnout oficiálně na "Steamu" nebo na "Nexusu" (Komunita Modderů)  Modifikace = Změna do hry. Např: Nové zbraně, brnění, úkoly atp.

High Resolution Texture Pack.

Jedná se o oficiální vysoko detailní texture pack. Texture pack je možné stáhnout na Steamu.

Dawnguard.

1. května 2012 Bethesda Softworks oznámila první stažitelný add-on pro Skyrim s názvem "Dawnguard" a 1. června 2012 vyšel trailer. "Dawnguard" vyšel 26. června 2012 na Xbox 360 s měsíční exkluzivitou, o měsíc později vyšel i na PC. Datum vydání pro PS3 ještě nebyl oznámen. Příběh "Dawnguardu" se točí kolem klanu upírů a upířích pánů se jménem "Volkihar" vedených upířím pánem Lordem Harkonem a jejich lovců Dawnguard (Strážci úsvitu) vedených Isranem. Drakorozený má možnost si vybrat mezi lovci nebo upíry. Přidá-li se Drakorozený k upírům, stane se upířím pánem.  Ocenění: "Spike Video Game Awards 2012" – Nejlepší DLC

Hearthfire.

"Hearthfire" je druhý oficiální add-on pro Skyrim. Byl ohlášen 28. srpna 2012. "Hearthfire" vyšlo 4. září pro Xbox 360 a 4. října pro PC. Add-on přidává možnost postavit, zvětšovat a vybavovat si dům úplně podle Vašich představ až na 3 odlišných místech, adoptovat děti, najmout si osobní služebníky jako dopravce, služebníky co Vám poradí kde nakoupit materiály na stavbu domu nebo je rovnou můžete požádat, aby Vám je zašli koupit nebo osobního barda. Dětem lze poručit, aby si šly hrát ven, udělaly domácí povinnosti, apod. Dostupné jsou také nové aktivity jako farmaření, rybaření, včelaření a pečení. Drakorozený také bude muset chránit dům před útoky kolčaváků a obrů.

Dragonborn.

"The Elder Scrolls V: Dragonborn" je v pořadí již třetí stažitelný obsah. "Dragonborn" byl vydán 4. prosince 2012 pro Xbox 360, 5. února 2013 pro PC (Windows) a 12. února 2013 pro PlayStation 3. Rozšíření zavede hráče na ostrov Solstheim, kde se setká s úplně prvním Drakorozeným Miraakem.

Hudba.

Vývojářský tým najal skladatele Jeremyho Soulea, aby pro Skyrim složil hudbu. Tento autor již pracoval na hudbě ke hrám a, a pro Skyrim složil titulní skladbu s názvem Dragonborn. Ve skladbě Dragonborn zaznívá chór složený z více než třiceti zpěváků, kteří zpívají slova písně v dračí řeči. Kreativní ředitel Todd Howard nastínil svou představu titulní skladby Skyrimu a navrhoval, aby zazněly tradiční tóny série Elder Scrolls zpívané chórem barbarských seveřanů. Jakmile se tohoto nápadu chopil Jeremy Soule, myšlenka se stala realitou. Skladatel nahrál třicetičlenný mužský chór a zkombinoval tři rozdílné zvukové stopy zpěvů, čímž vytvořil dojem devadesátičlenného pěveckého sboru. Dračí jazyk vytvořil výtvarník konceptů Adam Adamowicz, vytvořil také do hry runovou abecedu o třiceti čtyřech znacích. Slovní zásoba dračí řeči se dotvářela podle potřeby; dle slov designéra Bruce Nesmitha, nová slova se do slovníku vytvářela pokaždé, když bylo potřeba (potažmo studio potřebovalo) něco nového v dračí řeči povědět. Stejně jako u dvou předchozích dílů, i soundtrack ke Skyrimu se prodává exkluzivně přes distributorskou firmu Jeremyho Soulea, DirecSong. Soundtrack byl ohlášen 4. listopadu 2011. Vydán byl výhradně na čtyřech audio CD ve stejnou dobu jako samotná hra. Veškeré předobjednávky provedené do 23. prosince byly podepsány přímo skladatelem.

Ohlasy na hru.

The Elder Scrolls V: Skyrim se od recenzentů těšil všeobecné chvály. Stránky shrnující hodnocení z mnoha zdrojů, jako např. GameRankings či Metacritic udělují verzi na Xbox 360 hodnocení 95,16 % a 96/100, PC verzi 94, 30 % a 91/100, verze pro PlayStation 3 dosáhla 88,00 % a 92/100.  Server IGN uvedl: "„Jedná se o okouzlující hru, která vás vtáhne do nádherného světa plného možností... Skyrim je jednou z nejlepších dosud vydaných her na hrdiny.“" The Guardian napsal: "„Skyrim je jedním z nejrozsáhlejších počinů, jaké budou mít hráči letos možnost zažít. Ten obrovský rozsah celého dobrodružství... je ohromující.“" Wired.com uvedl: "„Nejúžasnějším úspěchem hry je skutečnost, že představuje ráj pro ty, kteří rádi utíkají před realitou. Narazíte skutečně pouze na minimum skriptovaných úkolů, které nestojí za to projít.“" GameSpot přidal komentář: "„Skyrim je schopen toho nejvelkolepějšího kouzla: takového, které vás připraví o pořádné množství času, než si toho vůbec stačíte všimnout.“" Joystiq napsal: "„Tohle je ten nejhlubší a nejkrásnější svět, jaký byl kdy ve hře pro jednoho hráče nabídnut k prozkoumání.“" Famitsu udělilo Skyrimu hodnocení 40/40, což z této hry učinilo historicky první titul vyvinutý zcela mimo japonské firmy, který si od tohoto serveru vysloužil absolutní hodnocení. Recenzenti PC verzi hry vyčítali uživatelské rozhraní, které je podle slov některých navrženo čistě pro konzolové ovladače a nehodí se na tradiční klávesnici a myš. Oficiální magazín PlayStation (UK) (Official PlayStation Magazine UK) kritizoval technické problémy a nevyhnul se pocitu, že hra není dodělaná. Celkově však hru ohodnotil dobrým hodnocením.  Co se týče České republiky, hra byla přijata s převažujícím nadšením. Server games.cz udělil hře hodnocení 10/10 s verdiktem: "„Ve svých nejhorších chvílích Skyrim klopýtá o popletenou umělou inteligenci, pády na desktop a nedomyšlený inventář. V těch nejlepších je novodobým králem žánru.“" Eurogamer.cz udělil taktéž hodnocení 10/10. Část jeho verdiktu zní: "„Skyrim suverénně vytesává nové standardy pro RPG s otevřeným herním světem a je dosud tím nejlepším, co kdy v tomto specifickém žánru vzniklo.... Hodnota Skyrimu nemá dnes obdoby a vzhledem k aktivní komunitě vezměte jed na to, že tohle je jistá investice na dlouhá léta dopředu.“" Časopis SCORE uděluje hodnocení 91/100, hru označuje zatím jako nejlepší díl The Elder Scrolls. Časopis/server LEVEL /hrej.cz uděluje hodnocení 10/10 a přidává verdikt: "„Nic než čarovná krása otevřeného, komplexního a pulzujícího světa vlastní kultury. Skyrim je právoplatným hitem letošního roku.“"

Česká lokalizace.

Hra vyšla v České republice s profesionální českou lokalizací (české titulky, dabing zůstal originální v angličtině). Jedná se o jednu z nejrozsáhlejších lokalizací, které v České republice kdy spatřily světlo světa. Pro distributorskou společnost Cenega Czech (která hru vydala) ji připravila společnost Comgad (Computer Games Distribution – bývalá česká pobočka polské firmy CD Projekt). Česká lokalizace titulu The Elder Scrolls V: Skyrim stála 1,25 milionu Kč a čítá přes 3000 normostran textu. Z celkových 3000 stran tvoří texty knih ve hře 830 stran, 1800 dialogy a 500 stran ostatní texty.

The Elder Scrolls V: Skyrim je akční hra na hrdiny (RPG) s otevřeným světem vytvořená společností Bethesda Game Studios a vydaná společností Bethesda Softworks. Jedná se o páté pokračování série akčních fantasy her na hrdiny "The Elder Scrolls", které následuje po předchozím dílu "". "Skyrim" vyšel 11. listopadu 2011 na platformy PC (Microsoft Windows), PlayStation 3 a Xbox 360.

The Elder Scrolls V: Skyrim ist ein Computer-Rollenspiel, das von den US-amerikanischen Bethesda Game Studios entwickelt und am 11. November 2011 für Microsoft Windows, PlayStation 3 und Xbox 360 veröffentlicht wurde. Es ist der fünfte Teil der Bethesda-Rollenspielreihe "The Elder Scrolls" und spielt in der namensgebenden Provinz Skyrim (in der deutschen Übersetzung „Himmelsrand“ genannt).


XLVIII Gran Premio d'Italia.

Niki Lauda si vítězstvím v Holandsku vytvořil 21 bodový náskok v čele šampionátu, ale hladinu emoci v Monze rozvířilo Laudovo prohlášení, že na konci sezóny odchází do stáje Brabham.  V soupisce se objevilo i několik nových tváří, tým Brabham – Alfa Romeo připravil třetí vůz pro Itala Giorgio Franciu. Vern Schuppan musel uvolnit místo Leonimu ve druhém voze Surtees a Bruno Giacomelli dostal příležitost u McLarenu. Celkem se o 24 startovních míst v Grand Prix Itálie ucházelo 34 jezdců. Překvapením bylo i to, že sítem kvalifikace neprošel i Emerson Fittipaldi.  James Hunt zvládl nástrahy kvalifikace nejlépe a postavil se na pole position. Z druhé pozice startovalo Ferrari Carlose Reutemanna, ve druhé řadě stali Jody Scheckter (Wolf) a Mario Andretti (Lotus), třetí řada pak Niki Lauda (Ferrari) a Riccardo Patrese (Shadow). V první kvalifikaci Hans Joachim Stuck poškodil svůj vůz Brabham a musel přesednout do náhradního vozu, který byl připraven pro Giorgio Franciu, pro kterého tak závod skončil po třech kolech odjetých v první kvalifikaci.  Vynikající start předvedl Jody Scheckter, který se dostal do vedení, na druhé místo se prokličkoval ze 7. místa startující Clay Regazzoni. Až za vedoucí dvojicí jeli Hunt s Andrettim, ale ještě během prvního okruhu se dokázali dostat přes Regazzoniho Ensign. Regazzoni nedokázal udržet rychlost svého vozu s konkurencí a nadále se propadal startovním polem, ve druhém kole přenechal svou pozici Reutemannovi a Laudovi a ve třetím ho předjel i Jochen Mass a Hans-Joachim Stuck. V desátém kole se manévrem v zatáčce Parabolica, do čela dostal Mario Andretti, který si první pozici pohlídal až do konce závodu. Porucha motoru vyřadila ve 23. kole Wolf Jody Schecktera, kterého následoval Jean-Pierre Jabouille a Patrick Depailler se stejným problémem.  Niki Lauda si druhým místem zajistil titul mistra světa, Jody Scheckter by musel vyhrát všechny tři zbývající závody a i přesto by Laudu nepředstihl.

Grand Prix Itálie ( XLVIII Gran Premio d'Italia ) byla 14. závodem sezóny 1977, který se konal 11. září 1977 na okruhu Autodromo Nazionale Monza. V závodě zvítězil Mario Andretti na voze Lotus.

Der Große Preis von Italien 1977 fand am 11. September auf dem Autodromo Nazionale di Monza statt und war das 14. Rennen der Automobil-Weltmeisterschaft 1977.


Fakta o písni.

Doprovodné vokály zpívá v „Don’t Cry“ frontman skupiny Blind Melon a přítel Axla Rose Shannon Hoon. Ten se objevil i ve videoklipu k písni. Původně měla být „Don’t Cry“ prvním singlem vydaným k připravovaným albům "Use Your Illusion I" a "II", nakonec ji však předstihla skladba „You Could Be Mine“, jejíž vydání bylo naplánováno tak, aby se shodovala s datem uvedení filmu "Terminator 2" na trh.  Axl Rose ve videu ze série "Making F@#$ing Videos" řekl, že píseň je o ženě, která opouští svého přítele. Inspirací byla dívka, se kterou chodil kytarista a spoluautor písně Izzy Stradlin, ale zajímal se o ní i Rose. Když se rozešla se Stradlinem, Rose se do ní zamiloval, a když ho odmítla, začal brečet. Poté, co ho dívka začala utěšovat slovy „Don’t cry“, si sedl k papíru a napsal text.  Tehdejší kytarista Guns N’ Roses Ron Thal během turné k "Chinese Democracy" hrál instrumentální verzi „Don’t Cry“ jako své kytarové sólo.  Píseň dosáhla 10. místa v Billboard Hot 100 a stala se pátou písní skupiny, které se povedlo se dostat do první desítky tohoto prestižního žebříčku singlů.

Videoklip.

Videoklip k písni líčí námluvy mezi mužem a jeho snoubenkou a jeho emocionální rozpolcenost. I když je natočen v úplně jiném stylu než předchozí klipy Guns N' Roses, bývá považován za jeden z nejlepších z produkce skupiny. Obsahuje například scénu, kdy Slash zabije svoji přítelkyni, když shodí z útesu auto ve kterém spolu jedou a poté i svoji kytaru. Axl Rose později promluvil o velkých emocionálních problémech během natáčení videoklipu kvůli problémům se svou tehdejší láskou Eryn Everly. Kytarista Izzy Stradlin, který je považován za spoluautora písně a v nahrávce hraje intro, v době natáčení klipu zrovna opouštěl kapelu, a tak se na něm nevyskytuje. Dizzy Reed je na okamžik ve videoklipu k vidění s tričkem s nápisem „Where is Izzy???“ – Kde je Izzy?. Axl Rose se v klipu objevil na hlavě s kšiltovkou se znakem baseballového týmu St. Louis Cardinals. Je možné, že čepice odkazuje na proslulý incident, kdy na koncertu v St. Louis Rose skočil do davu fanoušků, aby sebral muži v publiku fotoaparát. V jiném místě se zpěvák objevuje v psychiatrické ordinaci s kšiltovkou kapely Nirvana u nohou. Rose byl velký fanoušek Nirvany a dokonce požádal jejího zpěváka Kurta Cobaina o dvě společná vystoupení během turné k albům "Use Your Illusion". Cobain ovšem Guns N’ Roses neměl příliš v lásce a obě nabídky odmítl.

„Don’t Cry“ je píseň americké rockové skupiny Guns N' Roses. Vyšla ve dvou verzích, které vyšly současně na dvou různých albech. Původní verze se nachází na "Use Your Illusion I" jako v pořadí čtvrtá skladba, verze s alternativním textem je třináctou skladbou na "Use Your Illusion II". Obě verze se navzájem liší zejména textem slok a mírné rozdíly jsou i v tempu a melodii. Skupina napsala i třetí verzi skladby, a to ve svých začátcích v roce 1986.

Don’t Cry (engl. für: „"Weine nicht"“) ist eine Hard-Rock-Ballade der US-amerikanischen Band Guns N’ Roses. Sie erschien auf beiden Teilen der Doppelveröffentlichung "Use Your Illusion I & II" in unterschiedlichen Versionen und wurde daraus im September 1991 als Single ausgekoppelt. Das Stück erreichte hohe Chartpositionen in Europa und den USA, darunter Platz 8 in Großbritannien und Platz 10 in den USA.


Osobní život.

Missy Franklinová se narodila v květnu 1995 v kalifornské Pasadeně. Jejími rodiči jsou Dick a D.A. Franklinovi. Do roku 2013 chodí na Regis Jesuit High School, v Auroře, Colorado. Oba její rodiče jsou Kanaďané, tudíž má Missy dvojí občanství. Její matka chtěla kvůli nižší konkurenci a menší obtížnosti dostání se do reprezentace, aby Franklinová reprezentovala Kanadu. Tento záměr ale nebyl uskutečněn kvůli Melissině patriotismu vůči Spojeným státům americkým, potažmo americkému plavání. Díky svým 186 centimetrům patří k nejvyšším plavkyním, a dokonce i její noha, velikost ženské US 13 (odpovídající velikosti 46 podle evropského číslování), patří k raritám. "Říkáme jim vestavěné ploutve," komentuje Dick Franklin. Jejím trenérem je již od sedmi let Todd Schmitz, který trénuje v týmu Colorado-Stars. Nejoblíbenější sportovec Missy Franklinové je Natalie Coughlinová, další skvělá americká znakařka a držitelka světového rekordu.

Kariéra.

Plavecké začátky.

Ve třinácti letech se zúčastnila Americké kvalifikace pro Letní olympijské hry 2008, avšak bez většího úspěchu. Nejlépe skončila na 100m volný způsob, obsadila 37. příčku.

Rok 2010.

Na Národním mistrovství 2010 soutěžila Missy Franklinová v šesti individuálních disciplínách a kvalifikovala se na Panpacifické hry, díky druhým místům na 100 a 200m znak. První velká medaile na sebe nenechala dlouho čekat. Na Mistrovství světa v krátkém bazénu 2010 v Dubaji dohmátla jako druhá na znakařské dvoustovce, porazila jí pouze francouzská závodnice Alexianne Castelová. Také získala stříbro ve štafetě na 4×100 polohově, ovšem účastnila se pouze rozplaveb, na finále byla vystřídána.

Rok 2011.

Mistrovství světa 2011.

Na jejím první Mistrovství světa získala Melissa celkem pět medailí: 3 zlaté, stříbrnou i bronzovou. V její první disciplíně, štafetě na 4×100 volný způsob získala Missy společně s Natalií Coughlinovou, Jessicou Hardyovou a Danou Vollmerovou stříbrnou medaili za čas 3:34,47. Franklinová plavala druhý úsek, dohmátla v čase 52,99.  Svou první individuální medaili vyhrála na 50 metrů znak, kdy skončila třetí za Ruskou Anastázií Zujevovou a Japonkou Ajou Terakawovou.  Krátce po této disciplíně se účastnila štafety 4 x 200 metrů volný způsob, kde společně s Dagny Knutsonovou, Katie Hoffovou a Allison Schmittovou vybojovala zlaté medaile za čas 7:46,14 před reprezentantkami Austrálie a Číny. Missy Franklin na prvním úseku zajela čas 1:55,06, který byl rychlejší než čas vítězky 200m volný způsob Federiky Pellegriniové z Itálie (1:55,58).  Na trati 200 metrů znak dokonce dvakrát vylepšila americký rekord (v semifinále a finále) a za čas 2:05,10 si odvezla domů zlatou medaili. Šlo o její první individuální vítězství a třetí nejlepší čas všech dob.  Po dvoustovce znakové nastoupila k poslednímu štafetovému závodu, na 4x100m polohově. Společně s Natalií Coughlinovou, Rebeccou Soniovou a Danou Vollmerovou zvítězila v čase 3:52,36, o více než tři sekundy před druhými Číňankami. Franklin na kraulovém úseku byla nejrychlejší ze všech, plavala 52,79. Čas štafety byl druhý nejrychlejší všech dob, o pouhých 0,17s za světovým rekordem Číny.  Díky úspěchům na tomto mistrovství byla jmenována nejlepším sportovcem roku mezi ženami, nejlepší ženský závod roku (200 metrů znak) a nejlepší štafetu roku (4×100 metrů polohová štafeta). Také jí byla udělena cena Golden Goggle Awards a byla oceněna i jako nejlepší plavkyně roku 2011 podle časopisu FINA Aquatics World Magazine.

První světové rekordy.

V říjnu roku 2011, při Světovém poháru v plavání ustanovila Melissa svůj první světový rekord, a sice v disciplíně 200 metrů znak. Byl v držení Japonky Shiho Sakai a měl hodnotu 2:00,18. Franklinová ho na mítinku v Berlíně zlepšila na 2:00,03. Missy Franklinová se díky tomuto času stala první plavkyní, která překonala světový rekord od zakázání polyuretanových plavek, tedy od ledna 2010.  Druhým světovým rekordem (prvním mezi štafetami) se stal rekord na 4 x 100 metrů polohová štafeta, který byl ustanoven při prosincovém Duel in the Pool (závod mezi USA a Evropou). Nedílnou součástí štafety byly Natalie Coughlinová na znakařském úseku, Rebecca Soniová na prsou a Dana Vollmerová na motýlku. Čas Melissy na kraulařském úseku byl 51,32 a čas celé štafety 3:45,56 (bývalý rekord 3:47,97).

Rok 2012.

Letní olympijské hry 2012.

Na americké kvalifikaci pro Letní olympijské hry 2012 se kvalifikovala do čtyř individuálních disciplín. Její první disciplína je 100 metrů znak, kdy vyhrála za 58,85, čímž také stanovila nový americký rekord. Další je 200 metrů volný způsob, kdy dohmátla druhá za Allison Schmittovou v čase 1:56,79; třetí je 100m volný způsob skončila opět druhá za Jessicou Hardyovou v čase 54,15. Poslední individuální disciplínou je 100 metrů znak, který ovládla v čase 2:06,12.  Kvalifikovala se tak celkově do sedmi závodů, z toho tří štafet.

Osobní rekordy.

Krátký bazén.

AM - rekord Ameriky NR - národní rekord (rekord USA) WR - světový rekord

Melissa „Missy“ Franklinová (* 10. května 1995 Pasadena, Kalifornie) je americká plavkyně, světová rekordmanka a čtyřnásobná olympijská vítězka z londýnských Her XXX. olympiády. Drží světový rekord jako součást americké štafety v distanci 4×100 m polohové štafety v krátkém bazénu (plavala kraulový úsek). Náleží jí také individuální světový rekord na 200m znak v krátkém i dlouhém bazénu.

Melissa „Missy“ Jeanette Franklin (* 10. Mai 1995 in Pasadena, Kalifornien) ist eine ehemalige US-amerikanische Schwimmerin. Bei den Weltmeisterschaften 2011 in Shanghai, 2013 in Barcelona und 2015 in Kasan holte sie elf Titel. Bei den Olympischen Spielen 2012 in London gewann sie über 100 und 200 Meter Rücken sowie mit der 4 × 200-m-Freistilstaffel und der 4 × 100-m-Lagenstaffel die Goldmedaille sowie Bronze mit der 4 × 100-m-Freistilstaffel.


Okolnosti letu.

Mise Čchang-e 3 je součástí Čínského programu výzkumu Měsíce zahájeného roku 2003, v jehož rámci sondy Čchang-e 1 a Čchang-e 2 v letech 2007–2009 a 2010–2012 na oběžné dráze Měsíce zkoumaly a fotografovaly Měsíc. V druhé fázi programu mají sondy Čchang-e 3 a Čchang-e 4 na Měsíci přistát.

Popis sondy.

Sonda se skládá ze dvou částí – z vlastní sondy, která přistane na Měsíci a robotického vozítka. Předpokládaná životnost sondy je tři měsíce, energii ji budou dodávat solární panely a radioizotopový termoelektrický generátor. Suchá hmotnost sondy je cca 1200 kg, včetně paliva a vozítka pak zhruba 3700 kg. Vybavena je třemi panoramatickými kamerami, ultrafialoým teleskopem určeným k pozorování galaxií a hvězd, ultrafialovou kamerou k výzkumu zemské ionosféry.  Šestikolové vozítko jménem Nefritový králík (Jü-tchu) váží cca 120 kg, z toho 20 kg přístrojů. Elektrickou energii mu dodávají solární panely, vybaveno je kamerami, spektrometry k analýze měsíčního povrchu a radarem, s nímž chtějí čínští vědci zkoumat strukturu měsíčních hornin.

Průběh letu.

Sondu Čchang-e 3 úspěšně vynesla 1. prosince 2013 z kosmodromu Si-čchang nosná raketa Dlouhý pochod 3B.  Dne 14. prosince 2013 Nefritový vozík přistál na povrchu Měsíce v severozápadní části Mare Imbrium (Moře dešťů) jižně od kráteru Laplace F na souřadnicích 19,51° S, 44,12° Z. Čína se tak stala třetí zemí, která dokázala na Měsíc dopravit své vozítko. Zároveň se sonda Čchang-e 3 stala po 37 letech prvním člověkem vyrobeným kosmickým tělesem, který hladce přistál na povrchu Měsíce, naposledy to byla sovětská sonda Luna 24 v roce 1976.  Dne 15. prosince SEČ vozítko sjelo na povrch. Kamery zachytily brázdy od jeho kol v měsíčním prachu.

Čchang-e 3 () je čínská kosmická sonda určená k průzkumu Měsíce v rámci programu Čchang-e. K Měsíci ji vynesla raketa Dlouhý pochod 3B Y-23, která odstartovala 1. prosince 2013. 6. prosince dosáhla sonda měsíční orbity. Modul s měsíčním vozítkem přistál v sobotu 14. prosince v severozápadní části Mare Imbrium (Moře dešťů) jižně od kráteru Laplace F na souřadnicích 19,51° S, 44,12° Z, ačkoli původně bylo oznámeno místo přistání v oblasti Sinus Iridum (Záliv duhy, Duhová zátoka). V noci na neděli 15. prosince vozítko sjelo z modulu a začalo misi. Očekávána je tříměsíční životnost sondy a vozítka.

Chang’e-3 () ist die dritte Mond-Sonde der China National Space Administration (CNSA) im Rahmen des Mondprogramms der Volksrepublik China. Die beiden Vorgängersonden Chang’e-1 und Chang’e-2 waren Orbiter, Chang’e-3 landete erfolgreich auf dem Mond und setzte den Mondrover "Jadehase" (Yutu, ) ab. Der Chang’e-3-Lander ist weiterhin aktiv und liefert Daten.


Biografie.

Augusta se narodila jako páté dítě (třetí dcera) ze sedmi potomků dánského krále Frederika II. a jeho manželky Sofie Meklenburské. Manželství jejích rodičů, třebaže bylo – tak jako většina svazků v té době – sjednáno z dynasticko-politických důvodů, bylo přes to i přes velký věkový rozdíl mezi manželi (23 let) šťastné.

Manželství.

30. srpna roku 1596 se provdala za svého bratrance, holštýnsko-gottorpského vévodu Jana Adolfa. Vztahy v manželství byly velmi napjaté kvůli jejich neshodám v náboženských otázkách: Jan Adolf vyznával kalvinismus, a proto roku 1610 nahradil v úřadu generálního vikáře luteránského Jakoba Fabriciuse kalvinistou Filipem Caesarem; ortodoxní luteránka Augusta pak jezdila na bohoslužby do šlesvického dómu. Když pak v roce 1616 ovdověla, dosáhla Caesarova propuštění a dosadila Fabricia zpět do úřadu.  Jako vdova měla politický vliv po krátkou dobu, než její nejstarší syn Fridrich (1597) dosáhl zletilosti. K jejímu zabezpečení sloužila území na západním pobřeží se zámkem v Husumi, který byl jejím vdovským sídlem. Již dříve jej pravidelně obývala a nyní nádherně vybavila, zámek se stal centrem umění a vědy. Jako dvorního kazatele ustavila syna Jakoba Fabricia (stejného jména). Na zámku Reinbek, který rovněž patřil k jejím vdovským majetkům, pobývala jen občas, prováděla zde však různé stavební úpravy a stavby, např. zámeckou kapli. O své dědictví po matce vedla se svým bratrem trpké spory.  Zemřela 5. února roku 1636 na zámku v Hosumi. K poslednímu odpočinku byla uložena v kryptě šlesvické katedrály.

Potomci.

Z manželství Augusty a Jana Adolfa se narodilo osm dětí – čtyři dcery a čtyři synové, z nichž se až na posledního syna, který zemřel v den porodu, všichni dožili dospělosti:

Vývod z předků.

V důsledku příbuzenských manželství mezi jejími předky jsou král Frederik I. Dánský a jeho manželka Anna Braniborská dvakrát Augustinými praprarodiči.

Augusta Dánská (dánsky Augusta af Danmark, Hertuginde af Holstein-Gottorp) (8. dubna 1580, Kolding – 5. února 1639, Husum) byla rodem dánská princezna a sňatkem holštýnsko-gottorpská vévodkyně.

Augusta von Dänemark (* 8. April 1580 auf Schloss Koldinghus/Kolding; † 5. Februar 1639 in Husum) war als Ehefrau von Johann Adolf von Schleswig-Holstein-Gottorf von 1595 bis 1616 Herzogin von Schleswig-Holstein-Gottorf.


Život.

V mládí hodně sportoval, hrál na housle a zajímal se o literaturu a divadlo. Začínal jako naprostý ochotník bez jakéhokoliv formálního divadelního vzdělání, amatérsky hrál i režíroval. Ihned po 2. světové válce v roce 1945 začínal jako herec a inspicient v divadle na Kladně, odkud pak v roce 1946 přešel do Studia Národního divadla v Praze k Jindřichu Honzlovi. Po absolvování vojenské základní služby v Armádním uměleckém souboru a působení v Armádním rozhlasu krátce hrál ve smíchovském Realistickém divadle Zdeňka Nejedlého, odkud odešel na šest let do Divadla E. F. Buriana (1952–1959).  Poté působil v letech 1959 až 1990 ve Vinohradském divadle, kde zůstal do smrti jako stálý host.  Ztvárnil více než 120 rolí klasického i současného divadelního repertoáru. Za jeho celoživotní mistrovství v činohře jej Herecká asociace v roce 2004 odměnila cenou Thálie.  Účinkování ve filmu bylo vzácnější, i tak hrál přibližně ve 40 snímcích, např. "Andělská tvář", "Svatby pana Voka", "Můj brácha má prima bráchu" či "F. L. Věk".  Byl to herec s mimořádně precizní dikcí a vysoce kultivovaným hereckým projevem. Byl i výborným recitátorem, konferenciérem, dabérem a voiceoverem. Daboval například George Cowleyho v britském seriálu "Profesionálové" a celých jedenáct let postavu Albuse Brumbála v kouzelnické filmové sérii Harry Potter. V roce 1996 získal Cenu Františka Filipovského za celoživotní mistrovství v dabingu.

Rodinný život.

Od září 1965 byl podruhé ženatý, a to s bývalou tanečnicí Národního divadla v Praze a herečkou Lukou Rubanovičovou. Obě jeho děti z prvního manželství (manželka předčasně zemřela) – syn Otakar Brousek mladší a dcera Jaroslava Brousková – jsou herci. Také jejich partneři, Ladislav Potměšil, manžel Jaroslavy Brouskové, a Zuzana Mixová, první manželka Otakara Brouska mladšího, jsou herci.  O své rodině pojednal v knize "Otakar Brousek o sobě... sága rodu Brousků" (2002).

Otakar Brousek starší (28. září 1924 Krhanice – 14. března 2014 Praha) byl český divadelní i televizní herec a dabér, hlava celé herecké rodiny.

Otakar Brousek (* 28. September 1924 in Krhanice, Tschechoslowakei; † 14. März 2014 in Prag, Tschechien) war ein tschechischer Schauspieler und Synchronsprecher.


Vývoj.

Počátkem 70. let byla ve Škodě připravována série lokomotiv řady 350 pro ČSD a z ní odvozené stroje pro sovětské železnice SŽD, na kterých měly být použity zcela nové technologie a konstrukční celky. Jednalo se především o podvozky nové generace pro rychlost až 200 km/h. Aby mohla být tato řešení v praxi vyzkoušena, bylo rozhodnuto o úpravě jedné lokomotivy z právě vyráběné série řady 123 pro testovací účely. Lokomotiva dnešní řady 124 byla vyrobena jako poslední kus série řady 123 a byla označena dle tehdejšího systému značení jako E 469.3030, později krátce E 499.2001 a od roku 1988 dle systému UIC 124.601-6. Od běžných strojů řady 123 se odlišovala především právě podvozky nového typu a také výkonnějšími trakčními motory, umožňujícími dosažení vysokých rychlostí.

Konstrukce.

Lokomotiva se z větší části shoduje s řadou 123. Hlavními rozdíly jsou nový typ podvozků, motory s vyšším výkonem, jiný převodový poměr kvůli vyšší rychlosti a odlišný brzdný systém. Po stránce vzhledu je lokomotiva identifikovatelná kromě odlišného nátěru též bezpečnostními mřížemi v čelních oknech.

Využití a rekordy.

Po vyrobení byla lokomotiva předána na cerhenický okruh ke zkouškám. Dne 5.9.1972 dosáhla rychlosti 219 km/h, čímž dosáhla československého (a později českého) rychlostního rekordu, který překonala až v roce 2004 jednotka Pendolino. Později byla převezena k dalšímu testování na polygon poblíž Majkopu v SSSR, který umožňoval jízdy ještě vyšší rychlostí. Při rychlostním testu tu v létě 1973 zaznamenala rychlost 224 km/h, což byl až do roku 2010 rychlostní rekord lokomotiv Škoda (o překonání se postaraly až nově vyrobené stroje řady 380). Od roku 1990 je díky změněné legislativě rychlost lokomotivy administrativně omezena na 160 km/h. Po provedení hlavní opravy je stroj nadále v provozu na ŽZO, kde je využíván k nejrůznějším účelům. Vlastníkem lokomotivy je firma Výzkumný Ústav Železniční (VUZ).

Lokomotiva řady 124 je elektrická lokomotiva na stejnosměrný proud používaná zejména při testech na zkušebním okruhu u Velimi. Vyrobila ji plzeňská firma Škoda v roce 1971 (typ Škoda 57Er) v jediném prototypu. Patří k československým lokomotivám tzv. I. generace.

Die ČSD E 469.3030 (ab 1988: 124.601) ist eine vierachsige elektrische Lokomotive der einstigen Tschechoslowakischen Staatsbahnen (ČSD), die 1971/72 von Škoda in Plzeň als Erprobungsträger für den Hochgeschwindigkeitsverkehr gefertigt worden war.


Části obce.

Obec Libějovice se skládá ze tří částí na třech katastrálních územích.

Urbanistická struktura.

Libějovice se skládají celkem ze tří obcí: Libějovice, Nestanice a Černěves.  Libějovice, Nestanice a Černěves mají především obytnou a zemědělskou funkci. Nejstarší a zároveň základní část sídla je položena na průjezdné komunikaci Vodňany -Netolice. Většina objektů v obci je maximálně dvoupodlažní, většinou s tradičním typem sedlové střechy.  V Nestanicích a Černěvsi jsou centrální návsi s rybníkem a stavby jsou natočeny svým průčelím do centra obce. Štíty staveb jsou charakteristické pro lidovou architekturu 18. a 19. století. Na centrální návsi je vždy kaple, která dodává místu s vodní plochou vysokou estetickou hodnotu.  Na obytné budovy téměř vždy navazují plochy zahrad, které spolu s veřejnou zelení zajišťují vysoký podíl zeleně v sídlech. V zástavbě prochází síť obslužných komunikací a pěších propojení typická pro strukturu venkovského sídla.

Historie.

Libějovický kraj byl osídlen již v nejstarší době bronzové. Svědčí o tom mnoho nalezených pohanských pohřebišť. Ve 14. století před Kristem přichází do jižních Čech z Podunají velký kmen, který pochovával své mrtvé v kamenných mohylách. Proto ho archeologové nazývají jihočeský kmen mohylový. Mohyly se nacházejí v lese Černoháj a Pod džbánem (vrch). Na slovanské předky je památka na vrchu Lomec, kde se nacházejí mohyly ze 7. až 10. století n.l.  Obec Libějovice vznikla na počátku 13. století a její původní jméno Ljubjejovici získala po zemanovi Ljubjejovi. První přesné zprávy o obci pocházejí z roku 1264, kdy patřila Tomášovi z Libějovic. Dalšími bezpečně zjištěnými majiteli byli Malovcové z Malovic (polovina 14. století), kteří pocházeli ze sousední obce Malovice. Pešek z Malovic založil v Libějovicích gotickou tvrz.  V roce 1557 prodal Diviš Malovec tvrz Vilémovi z Rožmberka, který ji přestavěl na čtyřkřídlý renesanční zámek. Dalšími majiteli od roku 1612 byli Švamberkové, roku 1621 přešly Libějovice do držení rodu Buquoy. První majitel Libějovického panství byl hrabě Karel Bonaventura Buquoy. Rod Buquoy realizoval v Libějovicích velkorysé stavební a krajinářské úpravy, které se dochovaly dodnes. První barokní stavbou byla kaple sv. Máří Magdaleny, postavena v letech 1660 - 1663 na okraji obce Chelčice. V letech 1695 - 1702 byl vystavěn na Lomci poutní kostel Jména Panny Marie s Loveckým zámečkem. V roce 1696 založil Filip Emanuel Buquoy v Libějovicích nové sídlo, tzv. Nový zámek (1747 - 1754). V této době byl již položen základ osové dispozice: kostel na Lomci - Nový zámek - Kaple - Lázně. Z historických mapových podkladů je zřejmé, že čtyřřadá alej spojující výrazné stavby vznikla v letech 1776 - 1772. Posledním držitelem panství z rodu Buquoy, Jan Buquoy, prodal panství rodu Schwarzenberg.  Za správy rodu Schwarzenbergů dosáhla obec a panství největšího rozkvětu a zvelebení. Josef II. ze Schwarzenberg (1769–1833) si zvolil Libějovice za své letní sídlo a dal Nový zámek opravit a zvýšit o druhé patro v letech 1816 - 1817. Upravil také zámecký park. Za knížete Jana Adolfa II. bylo panství zmodernizováno. František Horský, absolvent Hospodářského ústavu v Českém Krumlově, který vymyslel a zdokonalil množství hospodářských a zemědělských strojů, změnil osevní plán, začal s pěstováním řepky, chmele a ovocnářstvím. Další z rodu Schwarzenbergů, Adolf Josef I., se významným způsobem zasloužil o rozvoj železniční sítě výstavbou železniční tratě Dívčice - Netolice (v provozu od 1895) a prosperitu okolního panství. Po smrti knížete Adolfa převzal správu nad majetkem jeho syn Jan Nepomuk II. Následná válka a poválečné události vedly k pozemkové reformě, a tak roku 1923 připadly Libějovice státu. O statek Libějovice se rozdělili stát a občané, a Nový zámek koupila kongregace redemptoristů. Bylo založeno redemptoristické gymnázium - kolej redemptoristů. Studoval zde i Antonín Liška (1924–2003), českobudějovický biskup (1991–1992).  Během druhé světové války (v roce 1942) byl katolický ústav zrušen a do Nového zámku se nastěhovali němečtí okupanti. V té době park značně utrpěl, část velké louky byla zabrána na výstavbu hřiště, v bažantnici byla zřízena střelnice. Po válce přešel zámek do vlastnictví státu a od roku 1950 - 1992 byl v užívání pohraniční stráže a sloužil jako výcvikové středisko psů. Do parku byla umístěna chovná a výcviková stanice psů a výcvikové středisko psovodů 12. školní brigády pohraniční stráže, kompozice parku byla narušena řadou provozních objektů i nových panelových komunikací.  Od roku 1992 je majitelem Nového zámku soukromá obchodní společnost. Starý zámek je také v soukromém vlastnictví.

Obec Libějovice se nachází v okrese Strakonice v Jihočeském kraji, zhruba 4 km jjv. od Vodňan a 7 km severně od Netolic. Žije zde obyvatel. Na jižním okraji obce se rozkládá přírodní rezervace Libějovický park.

Libějovice [], bis 1924 "Libějice" (deutsch "Libejowitz", auch "Libiegowitz", früher "Libiegitz" bzw. "Libiejitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt vier Kilometer südlich von Vodňany in Südböhmen und gehört zum Okres Strakonice.


Kariéra.

Narodil se ve Vídni jako druhorozený syn říšského vicekancléře hraběte Gottlieba Amadea Windischgrätze (1630-1695) a jeho druhé manželky hraběnky Marie Eleonory Oettingen-Oettingen (1649-1681), která byla sestřenicí císařovny Eleonory, třetí manželky Leopolda I. Tento příbuzenský vztah byl jedním z impulsů vzestupu Windischgrätzů koncem 17. století.  Studoval ve Vídni a absolvoval kavalírskou cestu, během níž pobýval například rok v Turíně a ve Florencii. V roce 1694 se stal členem říšské dvorské rady, téhož roku vykonal diplomatickou misi do Drážďan. Později byl vyslancem v Modeně (1698-1699) a u říšského sněmu v Řezně (1701-1702), mezitím v roce 1700 obdržel Řád zlatého rouna. Po smrti Dominika Ondřeje z Kounic v roce 1705 byl kandidátem na funkci říšského vicekancléře, ke jmenování ale nedošlo kvůli odporu mohučského arcibiskupa.  Jako držitel statků v Čechách byl v roce 1711 hlavním vyslancem Českého království na volbě Karla VI. římským císařem ve Frankfurtu. Dalších několik let se však zdržoval v ústraní na svých statcích, až později se stal prezidentem říšské dvorské rady (1714-1727) a nakonec ve Vídni státním a konferenčním ministrem (1724-1727). Spolu s vojevůdcem Evženem Savojským a finančním ministrem Gundakarem Starhembergem patřil k hlavním osobnostem politiky habsburské monarchie, proslul jako expert na ústavní právo Svaté říše římské, vzhledem k diplomatickým zkušenostem měl důležité slovo i v zahraniční politice.

Majetek a rodina.

Po otci zdědil v roce 1695 stěžejní rodová panství v Dolním Rakousku (Trautmansdorf, St. Peter), zatímco jeho bratr Leopold Viktorin převzal Přerov na Moravě. V roce 1695 se oženil s hraběnkou Marií Terezií Fünfkirchenovou, rozenou Slavatovou (1656-1699), která byla jednou z dědiček rozsáhlého majetku vymřelého rodu Slavatů z Chlumu a Košumberka. Do manželství přinesla v hotovosti 50 000 zlatých, manželovi pak předala i svůj dědický podíl, panství Červená Lhota. Jejich krátké manželství zůstalo bez potomstva, podruhé se oženil v roce 1709 s hraběnkou Terezií Rozálií Rottalovou (1679-1753). Z druhého manželství se narodily dvě děti, obě ale zemřely v dětském věku. Dědicem majetku se stal mladší bratr Leopold Viktorin (1686-1746).

Arnošt Bedřich Windischgrätz, také Arnošt Bedřich hrabě z Windischgrätzu nebo Ernest Friedrich Graf zu Windischgrätz (20. července 1670 Vídeň – 6. září 1727 St. Peter in der Au) byl rakouský šlechtic a státník z významného rodu Windischgrätzů. Díky matce byl vzdáleným příbuzným císaře Leopolda I., což se promítlo do vzestupu rodu na přelomu 17. a 18. století. Kariéru završil funkcí prezidenta říšské dvorské rady a byl rytířem Řádu zlatého rouna. Sňatkem získal mimo jiné majetek v Čechách (Červená Lhota).

Ernst Friedrich Reichsgraf von Windisch-Graetz (* 20. Juni 1670 in Wien; † 6. September 1727 in St. Peter in der Au) war ein Staatsmann in Diensten der Habsburger und des Heiligen Römischen Reiches. Zuletzt war er Reichshofratspräsident.


Výpočet koeficientů "A, B".

Dosazením rovnice (2) do rovnice (1) a porovnáním stejných argumentů funkcí sinus a kosinus se získají čtyři rekurentní vztahy pro neznámé hodnoty "A, B":"a A - q A" = 0("a -" 4"r") "A - q" ("A + A") = 0 pro "r">=1 (3.1)pro koeficienty v kosinové řadě se sudými harmonickými,("a"-1-"q") "A" - "q A" = 0("a"-(2"r"+1)) "A" - "q" ("A" + "A") = 0 pro "r">=1 (3.2)pro kosinovou řadu s lichými harmonickými,("a"-1+"q") "B" - "q B" = 0("a"-(2"r"+1)) "B" - "q" ("B" + "B") = 0 pro "r">=1 (3.3)pro sinovou řadu s lichými harmonickými, a("a" - 4) "B" - "q B" = 0("a" - 4"r") "B" - "q" ("B" - "B") = 0 pro "r">=2 (3.4)pro sinovou řadu se sudými harmonickými. Je tedy možno rekurentně vypočítat hodnoty "A, B" v rovnici (2) za předpokladu, že se podaří zjistit vlastní hodnoty "a".

Výpočet vlastních hodnot "a".

Výpočet těchto vlastních hodnot vychází z toho, že rovnice (3) představují soustavy homogenních lineárních rovnic; má-li mít soustava nenulové řešení, musí být determinant soustavy roven nule. Hodnoty "a" se tedy určí z podmínky, aby determinanty soustav rovnic (3.1), (3.2), (3.3) a (3.4) byly rovny nule. Řešení rovnice (1) tedy má tvar lineární kombinace řad  a analogicky pro kosinovou řadu s lichými harmonickými složkami ce a pro sinové řady s lichými a sudými harmonickými složkami se a se. Funkce definované řadami ce, ce, se, se se označují jako periodické Mathieuovy funkce nebo krátce jen Mathieuovy funkce. Spodní index Mathieuovy funkce (resp. horní index koeficientů "A, B") odpovídá pořadí vypočtené vlastní hodnoty "a".

Normování koeficientů "A, B".

Rekurentní vztahy (3) určují koeficienty A, B jednoznačně až na libovolně volitelnou multiplikativní konstantu. V evropské literatuře se zpravidla tyto koeficienty normují tak, aby platilo2("A") + ("A") + ("A") +...+ ("A")...= 1 (5.1)("A") + ("A") +... + ("A")...= 1 (5.2)("B") + ("B") +... + ("B")... = 1 (5.3)("B") + ("B") +... + ("B")... = 1. (5.4)Při tomto normování je integrál kvadrátu Mathieuových funkcí v mezích od 0 do 2π roven π (obdobně jako integrál kvadrátu funkcí sinus, kosinus).

Modifikované Mathieuovy funkce.

Dosazením i"z" místo "z" do rovnice (1) vznikne modifikovaná Mathieuova rovniced"y"/d"z" - ("a"-2"q" cosh2"z")"y" = 0. (6)Pro vlastní hodnoty a, vypočtené výše popsaným postupem, se definují modifikované Mathieuovy funkce jakoCe ("z","q") = ce (i"z","q") (7.1)Se ("z","q") = -i se (i"z","q") (7.2)Modifikované Mathieuovy funkce lze vyjádřit pomocí rozvojů analogických (4), kde však místo funkcí sin, cos vystupují funkce sinh, cosh.

Jiné tvary Mathieuovy rovnice a Mathieuových funkcí.

Mathieuovy funkce nejsou standardizovány do té míry jako např. Besselovy funkce. Sama Mathieuova rovnice se uvádí v různých tvarech; zejména v americké literatuře se často vyskytuje tvar typu d "f"/"d"v + ("b" - ("ck")cos "v)f" = 0, (8)který vznikne z rovnice (1) substitucí "a" = "b" - ("ck")/2, 4"q" = ("ck"). Zde "c" má v souřadnicích eliptického válce význam poloviny vzdálenosti ohnisek souřadnicových elips, "k" je materiálová konstanta (v úlohách elektromagnetického pole se označuje jako vlnové číslo), proměnná "v" je zobecněný úhel a "f" je hledaná úhlová funkce, tedy některá z Mathieuových funkcí, které se nyní označují Se Se pro kosinové řady a So, So pro sinové řady (označení je mnemotechnické podle anglických slov even a odd). Rovněž normování může být odlišné od rovnic (5): v americké literatuře se koeficienty v sinových a kosinových rozvojích často normují tak, aby hodnota funkcí Se, Se a hodnota derivací funkcí So, So byly pro "v"=0 rovny jedné (jde opět o analogii s funkcemi cos a sin, která je však jiná než podle rovnic (5)). Součty řad na levých stranách rovnic (5) při tomto způsobu normování nejsou rovny jedné, ale vycházejí jako obecné číslo, označované Ne pro kosinové řady a No pro sinové řady. Modifikovaná Mathieuova rovnice má tvard"f"/d"u" + (("ck")cosh"u" - "b")"f" = 0, (9)kde "u" je zobecněná vzdálenost definovaná vztahem cosh "u" = ("r"+"r")/2"c", kde "r", "r" jsou vzdálenosti od ohnisek souřadnicových elips. Hledaná funkce f je radiální funkce; má tvar některé z modifikovaných Mathieuových funkcí prvého druhu, které se při tomto způsobu zápisu vyjadřují jako řady Besselových funkcí (Besselovy funkce prvního druhu) a označují se Re1, Re1, Ro1, Ro1. Kromě toho existuje lineárně nezávislé řešení rovnice (9), které je tvořeno řadami Neumannových funkcí (Besselovy funkce druhého druhu) Re2, Ro2, případně jejich lineární kombinace, modifikované Mathieuovy funkce třetího druhu, tvořené řadami Hankelových funkcí (Besselovy funkce třetího druhu) Re3, Ro3. Zejména modifikované Mathieuovy funkce třetího druhu mají význam v úlohách elektromagnetického pole, v nichž je předepsáno "rozumné" chování pole při limitním přechodu do nekonečna.

Příklad použití - výpočet deformace elektromagnetického pole na eliptickém válci.

Výpočet vychází z rozkladu exponenciální funkce komplexního argumentu do řady Mathieuových funkcí :  kde i je imaginární jednotka, rovinná vlna se šíří ve směru "x" a "β" je úhel, který svírá delší poloosa eliptického válce se směrem šíření elektromagnetické vlny.

Výpočet pro dokonale vodivý eliptický válec.

Předpokládejme, že na vodivý eliptický válec dopadá rovinná elektromagnetická vlna; šíří se ve směru souřadnicové osy "x" (tedy její amplituda a fáze je popsána funkcí exp(i"kx")), vlna má tzv. E-polarizaci, tj. v souřadnicích eliptického válce je elektrický vektor orientován ve směru osy "z" (osa válce) a magnetický vektor je na něj kolmý, tedy má směr osy "y". Povrch eliptického válce v souřadnicích eliptického válce je tvořen plochou o souřadnici "u"="u". Z fyzikálních důvodů musí odražené pole při limitním přechodu do nekonečna zanikat exponenciálně a bude proto složeno ze členů tvaru "p"Re3 a "q"Ro3. Neznámé koeficienty "p", "q" určíme z podmínky, že na povrchu dokonalého vodiče (tj. při "u"="u") musí elektrické pole zaniknout. Odražená elektromagnetická vlna tedy bude vyjádřena analogickou řadou podle rovnice (10), kde však místo Re1("ck","u") bude -Re1("ck","u")Re3("ck","u")/Re3("ck","u") a místo Ro1("ck",u) bude -Ro1("ck","u")Ro3("ck","u")/Ro3("ck","u").

Výpočet pro eliptický válec s konečnou vodivostí.

V tomto případě je výpočet podstatně složitější. Na povrchu eliptického válce musí být zajištěna spojitost tečné složky elektrického i magnetického pole. Pro jednoduchost zápisu předpokládejme, že delší poloosa válce je orientována ve směru "x", tj. ve směru šíření primárního pole, tj. "β"=0 (zobecnění na libovolný úhel "β" je myšlenkově triviální, ale zdvojnásobuje délku zápisu). Vlnové číslo uvnitř válce je "k" a vně válce "k". Předpokládáme, že eliptický válec se liší od svého okolí jen vodivostí, tečná složka magnetického pole je tedy úměrná derivaci elektrického pole ve směru proměnné "u". Procházející pole musí být na ose válce konečné a bude tedy popsáno funkcemi tvaru Re1("ck,u")Se("ck,v")/Ne("ck"), zatímco odražené pole musí exponenciálně zanikat při limitním přechodu do nekonečna a bude tedy popsáno funkcemi tvaru Re3("ck,u")Se("ck,v")/Ne("ck"). Principielní potíž spočívá v tom, že hodnota vlnového čísla k vstupuje nejen do radiálních funkcí Re1, Re3, ale i do angulárních funkcí Se. Není proto možno splnit hraniční podmínky zvlášť pro každou m-tou vlnu v rozvoji (10), ale je třeba volit neznámé koeficienty v rozvojích procházejícího a odraženého pole tak, aby hraniční podmínky byly splněny současně pro všechny sudé harmonické složky v rovnici (4) (a stejně pro liché harmonické složky, případně pro liché i sudé složky v řadě sinů). Pro kosinovou řadu se sudými harmonickými tedy máme dvě soustavy rovnic pro dva hledané vektory neznámých koeficientů - jeden pro pole procházející "t" a druhý pro pole odražené "s":  (Re1("ck,u")("A"+"A"cos2"v"+"A"cos4"v"+...) +"s" Re3("ck,u")("A"+"A"cos2"v"+"A"cos4"v"+...)) /Ne("ck") = "t"Re1("ck,u")("A"+"A"cos2"v"+"A"cos4"v"+...) /Ne("ck")  (spojitost tečné složky elektrického pole na povrchu eliptického válce), a  d/d"u"(Re1("ck,u")("A"+"A"cos2"v"+"A"cos4"v"+...) +"s" Re3("ck,u")("A"+"A"cos2"v"+"A"cos4"v"+...)) /Ne("ck") =  "t" d/d"u" (Re1("ck,u")("A"+"A"cos2"v"+"A"cos4"v"+...)/Ne("ck") pro "u"="u" (12)  (spojitost tečné složky magnetického pole na povrchu eliptického válce).  V těchto rovnicích jsou hodnoty koeficientů "A" na levé straně počítány pro vlnové číslo "k" a na pravé straně pro vlnové číslo "k". Je zřejmé, že hodnota vlnového čísla vstupuje do angulárních funkcí pouze prostřednictvím koeficientů "A"; je tedy možno přerovnat rovnice (11), (12) podle stejných harmonických složek a z nich vypočítat (podle požadované přesnosti) současně libovolný počet koeficientů "s", "t". Stejné dvě soustavy rovnic lze sestavit pro kosinovou řadu s lichými harmonickými, a eventuálně (v případě obecného úhlu "β") pro sinové řady s lichými i sudými harmonickými složkami.

Mathieuovy funkce jsou speciální matematické funkce, které řeší Mathieuovu diferenciální rovnici, jejíž kanonický tvar je Mathieuova diferenciální rovnice vzniká při řešení úloh matematické fyziky v souřadnicích eliptického válce. Proměnná "z" má význam zobecněné úhlové proměnné. Má-li být řešení jednoznačné, musí být periodickou funkcí proměnné "z". To vede na předpoklad, že řešení má tvar

Als Mathieusche Differentialgleichung wird eine spezielle lineare gewöhnliche Differentialgleichung zweiter Ordnung bezeichnet. Die DGL ist nach dem Mathematiker Émile Léonard Mathieu benannt und ist ein Spezialfall der Hillschen Differentialgleichung mit der Parameterfunktion


Život.

V letech 1931–1934 studoval na reálném gymnáziu v Čáslavi, vyučil se truhlářem u svého otce a pokračoval dvouletou Mistrovskou školou pro truhláře v Praze na Žižkově. Později studoval na Ústřední škole bytového průmyslu v Praze.  Od roku 1945 studoval jevištní výtvarnictví na Konzervatoři Praha a později na Vysoké škole uměleckoprůmyslové v Praze (u prof. Pavla Smetany), specializaci vnitřní architektura. Školu ukončil roku 1951.

Pedagogická činnost.

O scénografii přednášel na mnoha univerzitách po celém světě, mj. v Brazílii, USA, Kanadě, Itálii, Francii. V roce 1990 vydal ve spolupráci s dr. Milenou Honzíkovou knihu s názvem "Tajemství divadelního prostoru".

Divadlo.

Již v roce 1945 byl angažován jako šéf výpravy ve Velké opeře Divadla 5. května. Současně spolupracoval i s Divadlem satiry a se Studiem Národního divadla. Od roku 1948 působil v Národním divadle v různých funkcích, nejdříve jako jevištní výtvarník, od roku 1951 jako šéf umělecko-technického provozu a od roku 1966 jako scénický výtvarník a šéf výpravy, později jako šéfvýtvarník (od roku 1970) a scénický hlavní výtvarník (1980).  V roce 1958 připravil společně s bratry Radokovými (Alfrédem a Emilem) v rámci Laterny magiky pro československý pavilón na Světové výstavě EXPO 58 v Bruselu představení a realizoval pro něj scénu (viz též promítací systém polyekran). Od roku 1973 byl uměleckým šéfem Laterny magiky (do roku 1992). Po jejím osamostatnění v roce 1992 se stal jejím ředitelem. Od roku 1958 často hostoval v zahraničí. Jeho první zahraniční scénou byla "Rusalka" v Teatro La Fenice v Benátkách v režii V. Kašlíka. Pracoval také pro newyorskou Metropolitní operu ("Carmen", 1972; "Sicilské nešpory", 1974; "Prodaná nevěsta", 1978), v Kennedyho centru ve Washingtonu, ve Slovinském národním divadle v Lublani, v Grande Opéra v Paříži (1974 "Sicilské nešpory"; 1976 "Fantastická symfonie", v Německu na Hudebních slavnostech v Bayreuthu (1969 "Bludný Holanďan"; 1974 "Tristan a Isolda"), ve Velkém divadle v Ženevě, v Londýně (1974 Wagner: "Prsten Nibelungův"; Čechov: "Tři sestry"), v Staatsoper v Mnichově (Mozart: "Kouzelná flétna"), v Miláně (1988 Goethe: "Faust"), v Deutsche Oper v Berlíně ("Hoffmannovy povídky", 1969; R. Strauss: "Ariadna na Naxu", 1970; "Z mrtvého domu", 1981; M. Constant: "Profesor Neřád", 1985; "Salome", 1990) a v Komische Oper v Berlíně ("Trubadúr", 1966).  Podílel se na přípravě scény pro EXPO 67 v kanadském Montrealu (projekt Polyvize) a pro EXPO 70 v japonské Ósace.  V letech 1975 – 1980 byl technickým poradcem Velkého divadla v Ženevě.  Za život vytvořil výpravu pro více než 700 inscenací. Z toho jen pro Stavovské divadlo navrhl přibližně šedesát pět prací.  Například jen scénu pro "Dona Giovanniho" navrhl celkem devětkrát – Ostrava 1949; ND Praha 1950, 1956, 1962, 1969, 1984; Theater am Goetheplatz v Brémách 1966; Staatsoper ve Stuttgartu 1971; Teatro Giuseppe Verdi v Trieste 1990.  Spolupracoval s řadou významných českých divadelních režisérů, mj. s Alfrédem Radokem, Václavem Kašlíkem, Jindřichem Honzlem, Otomarem Krejčou, Miroslavem Macháčkem, Františkem Salzerem, Karlem Jernekem a Evaldem Schormem.  Ze zahraničních režisérů a divadelních osobností se jednalo např. o sira Petera Ustinova, Leonarda Bernsteina, Friedricha Dürrenmatta, Armanda Delcampa, Johna Drextera, Laurence Oliviera aj.

Tvorba.

Svým originálním přístupem výrazně ovlivnil scénografii jako jednu ze součástí dramatického díla. Při tvorbě scénografie pro konkrétní inscenaci mu vždy šlo o rovnováhu všech tvůrčích složek a celkové vyznění díla. Příkladem jsou jeho scénická provedení operních představení v Londýně, Hamburku, New Yorku nebo Praze. Vytvářel na scéně atmosféru, ve které různé objekty v kombinaci se scénickými prvky byly povýšeny do zcela nové kvality. Důležité pro něho bylo formování inscenačního prostoru nejen na jevišti, ale současně i v hledišti.  Využíval moderní technologické postupy, stál u vzniku světelného designu a multimediálních projektů. V inscenaci Mozartovy Kouzelné flétny v Mnichově použil jako první scénograf na světě laser. V průběhu své profesní dráhy Svoboda představil mnoho technologických inovací v oblasti světla, speciálních materiálů a jevištní kinetiky. Neustále také promýšlel a zdokonaloval propojení audiovizuálních technologií a divadla.  V roce 2020 uvedla Státní opera v Praze slavnou inscenaci Pucciniho "Toscy" režiséra Karla Jerneka, která měla premiéru ve stejném divadle pod taktovkou Jindřicha Bubeníčka dne 4. května 1947. Scénografii připravil Josef Svoboda a kostýmy Jan Kropáček. Jako základní spojovací element použil J. Svoboda prvky barokní architektury kombinovaných s plastickými modely původních stavebních prvků, vše využívalo optických iluzí, převrácené ptačí perspektivy a podobných efektů. Trojrozměrné objekty přecházely přibližně v polovině scény do malovaných.

Archiv Josefa Svobody.

V roce 2013 započala péčí o.p.s. "Josef Svoboda – scénograf" digitalizace rozsáhlého scénografova archivu, jejíž cílem je postupně zpřístupnit Svobodovo dílo studijním účelům nejen odborné, ale i širší veřejnosti.

Film.

O Josefu Svobodovi byl v roce 2011 natočen jeho vnukem, režisérem Jakubem Hejnou dokumentární film Divadlo Svoboda.,. Otevřeně jsou v něm popisovány i jeho problematické postoje v období komunistického režimu včetně spolupráce s StB.

Josef Svoboda (10. května 1920, Čáslav – 8. dubna 2002, Praha) byl český scénograf, jevištní výtvarník a pedagog. Josef Svoboda byl jedním z tvůrců Laterny magiky.

Josef Svoboda (* 10. Mai 1920 in Čáslav; † 8. April 2002 in Prag) war ein tschechischer Bühnenbildner. Zum Tischler ausgebildet, wechselte Svoboda an die Prager Industrie- und Kunstschule. Er war Mitgründer des Theaters im Bedřich Smetana Museum. Ab 1948 war er Bühnenbildner und bald darauf Ausstattungsleiter im Prager Nationaltheater.


Vedení.

Vedení strany v roce 2011.

Na ustavujícím sjezdu 26. listopadu 2011 byl Jiří Paroubek zvolen za předsedu 233 hlasy z 235 volících delegátů, dva se zdrželi. Místopředsedové volbu nepodstoupili. Předseda strany je jmenoval na základě vlastního rozhodnutí.

Vedení strany v roce 2015.

Rezignace Jiřího Paroubka k 30. listopadu 2014 na funkci předsedy strany vedla ke svolání II. sjezdu strany, který se konal 18. dubna 2015. Podle podstatně přepracovaných stanov jsou nyní všichni funkcionáři strany voleni. Nové vedení strany bylo zvoleno v tomto složení: II. sjezd schválil 4 zásadní prohlášení, a to: K 600. výročí upálení Mistra Jana Husa, K současné situaci v české společnosti, K repatriaci českých krajanů z Ukrajiny a K připravované mezinárodní obchodní dohodě TTIP. Sjezd svým usnesením také uložil nově zvolené Ústřední radě svolat do konce roku 2015 programovou konferenci, která by schválila nový program strany.

Vedení strany v roce 2016.

Na Programové konferenci oznámil Mgr. Petr Michek, že k 31. prosinci 2015 odstupuje z funkce předsedy strany. Od 1. ledna 2016 vedl stranu statutární místopředseda Ing. Petr Benda.

Vedení strany v roce 2017.

Od dubna 2017 se stal předsedou strany Jaroslav Král, pozici statutárního místopředsedy i nadále zastával Petr Benda. Řadovými místopředsedy jsou Přemysl Votava, Ivan Šterzl, Zbyněk Holub a Stanislav Vondráček. Dne 1. dubna 2018 skončil v pozici statutárního místopředsedy Petr Benda, který zároveň přestal být členem strany.

Program.

Na Programové konferenci dne 28. listopadu 2015 byl schválen Programový manifest národních socialistů 2015 – 2020 s názvem „Vlast – práce – rodina!“ V úvodu se v plném rozsahu hlásí k ideovému a politickému odkazu národně socialistické strany, která vznikla v roce 1897. Program je v současné podobě tvořen organickou jednotou tří ideových principů, které mají podobu tradiční české trikolory. Ideový princip národní (modrý princip) vyjadřuje vůli strany prosazovat a hájit vždy a všude národní zájmy, a to nejen v EU, ale v celém světě. Ideový princip sociální (červený princip) vyjadřuje vůli strany hájit sociální stát a sektor veřejných služeb před pokusy jej osekat a oslabit. Sociální stát musí plnit roli garanta kvalitního a důstojného života všech řádných občanů. Přístup ke vzdělání a zdravotní péči nesmí být jakkoli podmiňován majetkovými a příjmovými poměry jedince. Ideový princip trvale udržitelného rozvoje (bílý princip) vyjadřuje spoluodpovědnost strany za budoucí dlouhodobý a vyvážený rozvoj naší vlasti. Zjednodušeně vyjádřeno, jde o prosazování sociálně-tržní ekonomiky s ekologickými aspekty. Celý program obsahuje několik desítek konkrétních postulátů, jak dosáhnout těchto cílů.

Národní socialisté, (dříve Národní socialisté – levice 21. století, Národní socialisté – LEV 21 a LEV 21 – Národní socialisté), zkratkou jen NÁR.SOC. (dříve i LEV 21), je česká politická strana, jejíž ustavující sjezd strany se konal dne 26. listopadu 2011 a na něm byl prvním předsedou strany zvolen bývalý český ministerský předseda Jiří Paroubek.

Die Partei Národní socialisté – levice 21. století, abgekürzt NS-LEV 21 bzw. LEV 21 () ist eine politische Partei in Tschechien.