Setkání s Argonauty.

První příběh byl ten o Argonautech, hlavně o Iásonovi a Médei. Když prchali z Kolchidy poté, co se jim podařilo získat zlaté rouno, pronásledovalo je vojsko krále Aiéta, Médeina otce. Dostihlo je na ostrově krále Alkinooa a dožadovali se vydání uprchlíků. Král Alkinoos rozhodl, že Médeia bude vydána svému otci, je-li ještě panna, v opačném případě zůstane s Iásónem. Když toto rozhodnutí vyslechla královna Arété, pospíchala za uprchlíky a poradila i pomohla uspořádat rychlý svatební obřad. Aiétés a jeho vojsko se vrátilo s nepořízenou domů.

Setkání s Odysseem.

Velký hrdina z trojské války, ithacký král Odysseus na své cestě z války domů prožil mnohá nebezpečná dobrodružství na moři. Stalo se, že pronásledovaný Poseidónem Odysseus málem přišel o život v rozbouřených mořských vlnách, z posledních sil doplaval ke břehům ostrova Fajáků. Mladičká princezna Nausikaá se ho ujala, uvedla ho do královského paláce a tam se Odysseovi dostalo pomoci a podpory. Po svém zotavení dostal od krále Alkinoa loď, která jej bezpečně dovezla k břehům Ithaky. Tam lodníci vysadili spícího Odyssea na břeh a otočili loď k domovu. Nepřející Poseidón se jim za dobrodiní k Odysseovi odměnil tím, že loď i s posádkou tvrdou ranou pěstí proměnil v kámen. Před dalšími úklady mořského boha zachránil Alkinoos svou zemi bohatou obětí na božský oltář.  Říká se, že Nausikaá se později stala manželkou Télemacha, syna Odyssea a jeho manželky Pénelopy.

Odraz v umění.

Archeologové Heinrich Schliemann a Dörpfeld v letech 1884-1885 vykopali palác z 15. stol. př. n. l., který odpovídal přesně Homérovu popisu.

Alkinoos (řecky Ἀλκίνοος, latinsky "Alcinous") je v řecké mytologii králem Fajáků. Byl nástupcem na královském trůnu po svém otci Nausithoovi.

Alkinoos () ist in der griechischen Mythologie der König der Phaiaken, der Sohn des Nausithoos und Bruder des Rhexenor. Er ist mit dessen Tochter Arete verheiratet und Vater der Nausikaa sowie von fünf Söhnen.


Druhy kriminality.

Mezi nejvýraznější projevy počítačové kriminality patří:  1. Podvody, zpronevěry - především se týkají finanční sféry. Příkladem počítačové zpronevěry je zaměstnanec banky, který zná veškerá přístupová data, která využije ve svůj prospěch, aby získal finanční prostředky banky. Samozřejmě jeho velkým pomocníkem bude počítač. Do této oblasti také patří průniky do počítačových systémů a elektronického bankovnictví zvenčí. Bankovní elektronické systémy jsou ovšem natolik zabezpečené, že tyto případy nastávají málokdy. 2. Padělání - i tento trestní čin dokáží informační technologie usnadnit. Dříve padělání prováděli nejzručnější kreslíři a rytci, v dnešní době může padělání peněz provádět i člověk bez kreslířského talentu. S rozšířením IT je to jen otázka techniky. K tomuto trestnému činu je potřeba jen příslušného grafického software na vytvoření peněz, dále je potřeba vlastnit kvalitní tiskárnu, nejlépe laserovou nebo sublimační. Jediným problémem je tedy použití správného papíru, což v současné době není nepřekonatelné, proto tato situace vyžaduje maximální ochranu při výrobě peněz, cenin a jiných důležitých listin, jako jsou např. vysokoškolské diplomy. Obnovování ochrany musí být časté, jelikož vývoj technologií užívaných v této oblasti je neustálý. 3. Elektronická msta a pomluvy - tato trestná činnost je stará jako lidstvo samo. Vždy existovaly pomluvy a msty, ovšem se vznikem IT je jejich provedení značně nebezpečnější a existuje mnoho způsobů, jak to provést. Páchání této trestné činnost není ani zase tak složité, jelikož každý, kdo má počítač a přístup k Internetu, se jí může dopustit. Jedním ze způsobů provedení je šíření nepravdivých informací po Internetu, jehož cílem je pošpinění cti určité osoby nebo osob, kdy může dojít i k zásahu do osobního nebo pracovního života. Dalším způsobem, jak se někomu pomstít prostřednictvím Internetu je zanesení jeho údajů, konkrétně telefonního čísla a adresy, do erotických seznamovacích služeb. Výsledkem je pak telefonické obtěžování, v nejhorším případě i návštěvy v místě bydliště. 4. Hoaxes - neboli nepravdivá varování. Zatímco dříve nebyly metody šíření těchto poplašných zpráv tolik efektivní, neboť se jednalo o ústní šíření nebo šíření pomocí bulvárních médií, dnes a s pomocí Internetu je tento úkol o mnoho jednodušší. Obsahem těchto zpráv může být cokoliv, důležité je, aby svým sdělením působily na strach uživatelů, protože v tom je schovaná efektivita těchto zpráv. Takováto zpráva je schopná ovlivnit spoustu uživatelů a způsobit paniku. Jedná se například o poplašnou zprávu, že v poštovních obálkách se šíří virus, který je lidskému životu nebezpečný apod.  Nicméně ve většině případů nebudou hoaxy naplňovat skutkovou podstatu žádného trestného činu. Pokaždé se však budou příčit pravidlům chování na internetu – Netiketě.

Warez.

Warez je termín počítačového slangu označující autorská díla, se kterými je nakládáno nelegálně, zejména v rozporu s autorským právem. Slovo bylo vytvořeno z anglického slova wares (zboží, zřejmě v souvislosti se slovem softwares) způsobem tzv. leetspeaku. Podle druhu bývá někdy warez rozdělován na gamez (počítačové hry), appz (aplikace), crackz (cracky) a také moviez (filmy). Nejčastějším způsobem šíření warezu je dnes hlavně Internet. S warezem je spojena dosti výrazná internetová subkultura a slovo warez se kromě označení samotných dat používá i pro tuto kulturu. Lidé, kteří zacházejí s warezem, bývají označováni jako počítačoví piráti. Toto expresivní označení prosazují zejména organizace zastupující zájmy držitelů autorských práv, ale identifikují se s ním i uživatelé warezu - viz foto.

Průnik do systému.

Další rozšířenou trestnou činností je neoprávněné vniknutí do systému. Člověk zabývající se touto činností se v počítačovém slangu nazývá hacker. Nejčastější metody pro průnik do systému jsou tyto:

Útok hrubou silou.

Útok hrubou silou je metoda, která spočívá ve vyzkoušení všech možných kombinací znaků. Útočník sestaví program, který se pokouší postupným vyzkoušením všech možností uhádnout správné heslo. Rozluštění takovéhoto hesla lze zabránit použitím dostatečně dlouhého hesla (při současném výkonu počítačů se doporučuje minimálně 8 znaků). Důležité je použít co nejširší možný okruh znaků – malá i velká písmena, čísla a další symboly. Toto heslo je potřebné také často měnit. Samozřejmě záleží na důležitosti příslušného hesla. Je nanejvýš nevhodné ukládat hesla na veřejně dostupných počítačích.

Slovníkový útok.

Tento útok spočívá ve zkoušení všech slov daného jazyka. Takovémuto útoku se dá předejít tak, že se použije heslo, které není slovem žádného jazyka. Bezpečné heslo se může odvodit například takto: vezmou se první písmena věty, která se dá lehko zapamatovat: A přece se točí. Galileo Galilei. Dostane se Aprsto-Gaga. Toto heslo se může ještě vylepšit například takto Apr100-2*Ga.

Odposlech síťové komunikace.

Heslo se dá velmi lehko získat odposlechem nezabezpečených komunikačních linek jako jsou http:// a ftp://. Proto se nikdy nemá zadávat svá hesla na stránky, které nejsou zabezpečené šifrovanou komunikací https:// nebo ftps:// (popřípadě jinou).

Využití neukončeného spojení.

Útočník může využít, že se zapomeneme odhlásit ze systému. Využije otevřeného spojení, které zneužije ve svůj prospěch. Některé stránky se proti takovým útokům chrání automatickým ukončením spojení při nečinnosti (proto se nedá odeslat e-mail, který píšete déle než 15 minut).

Zadní vrátka.

Útočník sestaví program nazývaný Backdoor (zadní vrátka), který mu umožní připojit se do systému bez nutnosti poznat správné uživatelské jméno a heslo. Tento program rozšíří pomocí počítačového červa nebo trojského koně.

Zachycení hesla.

Útočník sestaví program nazývaný Keylogger, který zaznamenává stisknuté klávesy a takto získané údaje mu odesílá prostřednictvím internetu. Tento program se rozšiřuje pomocí počítačového červa nebo trojského koně.

Počítačové bankovní krádeže.

Bankovní krádeže uskutečněné pomocí počítače jsou zatím u nás řídké, ale ve světě se začínají stále více vyskytovat. Známé jsou následující tři typy bankovních krádeží.  Phishing (někdy převáděno do češtiny jako rybaření) je podvodná technika používaná na Internetu k získávání citlivých údajů (hesla, čísla kreditních karet apod.) v elektronické komunikaci. K nalákání důvěřivé veřejnosti komunikace předstírá, že pochází z populárních sociálních sítí, aukčních webů, on-line platebních portálů nebo od IT administrátorů. Principem phishingu je typicky rozesílání e-mailových zpráv nebo instant messaging, které často vyzývají adresáta k zadání osobních údajů na falešnou stránku, jejíž podoba je takřka identická s tou oficiální. Stránka může například napodobovat přihlašovací okno internetového bankovnictví. Uživatel do něj zadá své přihlašovací jméno a heslo. Tím tyto údaje prozradí útočníkům, kteří jsou poté schopni mu z účtu vykrást peníze. Phishing je příkladem techniky sociálního inženýrství používané k oklamání uživatelů za využití slabých míst současných bezpečnostních technologií (jejich implementací). Ochrana proti rostoucímu množství nahlášených případů phishingu zahrnuje legislativu, trénování uživatelů, veřejnou osvětu a technická opatření.  Pharming (někdy překládáno do češtiny jako farmaření) je podvodná technika používaná na Internetu k získávání citlivých údajů od obětí útoku. Principem je napadení DNS a přepsání IP adresy, což způsobí přesměrování klienta na falešné stránky internetbankingu po napsání URL banky do prohlížeče. Tyto stránky jsou obvykle k nerozeznání od skutečných stránek banky. Ani zkušení uživatelé nemusejí poznat rozdíl (na rozdíl od příbuzné techniky phishingu).  IP spoofing označuje v informatice vytvoření IP datagramu s falešnou zdrojovou IP adresou, který je následně odeslán počítačovou sítí k cílovému počítači, před kterým má být zatajena totožnost odesílatele. IP spoofing slouží k vedení útoků (např. DoS) a podobně. Na většině systémů je pro vytvoření datagramu s podvrženou IP adresou nutný raw přístup k internet soketu, což je umožněno pouze správci počítače, nikoliv běžnému uživateli.

Zdokumentované případy.

K jednomu z největších počítačových zločinů v bankovním sektoru došlo v průběhu tří let, počátkem roku 1970. Šéf Newyorské pobočky UDSB (Union Dime Savings Bank) Teller zpronevěřil více než jeden a půl milionů amerických dolarů ze stovek účtů.  Heckerská skupina která se nazývá MOD (Masters of Deception) údajně ukradla hesla a technická data od telekomunikačních firem jako například: Pacific Bell a Nynex, dále také od několika úvěrových agentur a dvou významných univerzit. Způsobené škody byly rozsáhlé, společnost Southwestern Bell utrpěla ztrátu 370 000 dolarů.  V roce 1983, devatenáctiletý student UCLA (University of California, Los Angeles) použil svůj počítač pro nabourání se do mezinárodního komunikačního systému ministerstva obrany.  V letech 1995 až 1998 platil satelit společnosti Newscorp za zobrazení šifrované služby SKY-tv. Tato služba byla několikrát nabourána během probíhajícího technologického závodu mezi evropskou hackerskou skupinou a společností Newscorp. Původní motivací hackerů bylo sledování opakování seriálu Star Trek, na který neměl Newscorp v Německu vysílací práva.  Dne 26. března 1999 červ Melissa infikuje dokument na počítači oběti, následně automaticky odesílá tento dokument spolu s červem pomocí e-mailu ostatním lidem.  V únoru 2000 jednotlivec s přezdívkou MafiaBoy započal sérii DoS (Denial-of-Service) útoků proti známým webovým stránkám jako například: Yahoo!, Amazon.com, Dell, Inc., E*TRADE, eBay, a CNN. Na padesát počítačů na Stanfordově univerzitě a také několik počítačů Kalifornské univerzity v Santa Barbaře bylo napadeno a použito jako zombie při útocích typu DDoS (Distributed Denial-of-Service). Dne 3. srpna 2000 kanadští federální zástupci obvinili MafiaBoye z celkem 54 ilegálních přístupů do cizích počítačů a dalších deseti případů poškození dat po jeho útocích.  RBN (Russian Business Network) byl registrován jako internetová stránka v roce 2006. Z počátku byl jejich aktivity legální, ovšem zakladatelé brzy přišli na to že by bylo výnosnější poskytovat hosting pro ilegální aktivity a tak začali pronajímat svoje služby počítačovým zločincům. RBN byl brzy vyhlášen společností VeriSign jako „nejhorší z nejhorších“. Nabízí webhostingové služby a přístup k internetu pro všechny druhy trestných a nežádoucích aktivit, u kterých zisk dosahoval až na 150 000 000 dolarů ročně. Ty slouží v některých případech pro krádeže osobních údajů a jejich následného prodeje. RBN je původce MPack (malware kit) a údajně provozovatelem botnetu Storm.  Dne 2. března 2010 španělští vyšetřovatelé odhalili více než 13 milionů infikovaných počítačů po celém světě. Botnetem infikované počítače byly nalezeny ve více než polovině z tisíce společností ze seznamu Fortune a více než 40 hlavních bankách. V srpnu 2010 mezinárodní výzkumný Provoz Delego, působící pod záštitou ministerstva pro vnitřní bezpečnost, vyřadil mezinárodní pedofilní stránku, ta měla zhruba 600 členů a rozšířila zhruba 123 terabajtů dětské pornografie (což je zhruba 16 000 DVD disků). K dnešnímu dni se jedná o největší americké stíhání obchodů s dětskou pornografií, 52 lidí po celém světě bylo zatčeno.

Termínem počítačová kriminalita (též "kybernetická kriminalita", "internetová kriminalita", "kyberkriminalita" či "kybernalita") se označují trestné činy zaměřené proti počítačům nebo trestné činy páchané pomocí počítače. Jde o nelegální, nemorální a neoprávněné konání, které zahrnuje zneužití údajů získaných prostřednictvím výpočetní techniky nebo jejich změnu. Počítače v podstatě neumožňují páchat nový typ trestné činnosti, jen poskytují novou technologii a nové způsoby pro páchání už známých trestných činů jako je sabotáž, krádež, zneužití, neoprávněné užití cizí věci, vydírání nebo špionáž. Avšak odborníci varují, že tlak vyvíjený na její potlačení, napomáhá jejímu rozvoji.

Der Begriff Computerkriminalität oder Cyberkriminalität () umfasst „alle Straftaten, die unter Ausnutzung der Informations- und Kommunikationstechnik (IuK) oder gegen diese begangen werden“.


Děj.

Zlobr Shrek, který pokojně žije v bažině, je vyrušen, když k němu přijde spousta pohádkových postav, které do bažiny vyhnal Lord Farquaad. Společně s Oslíkem, kterého poznal v lese, se Shrek vydá do Farquaadova paláce Dulac. Objeví se tam zrovna ve chvíli, kdy probíhá rytířský turnaj o to, kdo osvobodí princeznu Fionu a přivede ji, aby si ji mohl Farquaad vzít. Shrek zastraší všechny rytíře a dohodne se s Farquaadem, že mu dovede Fionu a on na oplátku vyžene pohádkové bytosti z jeho bažiny.  Shrek s Oslíkem se tedy vydají ke hradu, kde je Fiona uvězněna. Oslík zvládne souboj s drakem. Poté, co zjistí, že to je dračice, která se do něj zamilovala, začne si s ní povídat. Když Shrek najde Fionu, Fiona je vyděšená, že její zachránce je zlobr. Když hrad opouštějí, Shrek zachrání Oslíka od dračice, která ho nyní nechce pustit. Dračice se rozčílí, vyžene Shreka, Oslíka a Fionu, ale nepronásleduje je, protože ji Shrek přivázal řetězy. Během cesty zpět k Farquaadovi zjistí Shrek a Fiona, že toho mají mnoho společného, a zamilují se do sebe. V noci se ale Fiona schovává, protože se proměňuje ve zlobřici než bude políbena pravou láskou. Jedné noci Fionu najde Oslík a Shrek jejich rozhovor slyšel a myslí si, že mluvili o něm. Oslík ale musel slíbit, že to neřekne Shrekovi. Fiona říká, že to vyřeší sama. Druhý den ale přijede Lord Farquaad a odveze si ji. Shrek se vrátí do své bažiny, která je konečně prázdná, ale zjistí, že Fionu postrádá.  Oslík Shrekovi řekne, že Fiona se brzy provdá, což ho přiměje k tomu, aby se vydal do Dulacu. K tomu jim pomůže dračice, která pronásledovala Oslíka. Svatbu přeruší před tím, než Farquaad políbí Fionu, ale také krátce před západem slunce, takže všichni pak vidí Fionu ve zlobří podobě. Farquaada změna rozčílí a přikáže zabít Shreka i Fionu, ale dračice všechny zažene a sežere Lorda Farquaada. Shrek a Fiona se políbí, ale Fioně zůstane zlobří podoba, podoba, kterou neočekávala, ale která se Shrekovi líbí. Vezmou se a vydají se na svatební cestu.

Shrek je počítačem animovaný film z roku 2001 na motivy pohádkové knihy "Shrek!", kterou v roce 1990 napsal William Steig. Film vznikl ve studiu DreamWorks Animation SKG pod vedením režisérů Andrewa Adamsona a Vicky Jenson. Jako vůbec první film získal Oscara v kategorii nejlepší celovečerní animovaný film. Postavám propůjčily svůj hlas známé filmové hvězdy jako Mike Myers, Eddie Murphy, Cameron Diaz, a John Lithgow. V roce 2008 ho Americký filmový institut zařadil mezi 10 nejlepších animovaných filmů na světě. Na film navazují další filmy "Shrek 2", "Shrek Třetí" a "". V roce 2017 bylo oznámeno že společnost DreamWorks pracuje na dalším díle této filmové série a to na filmu "Shrek 5."

Shrek – Der tollkühne Held ist ein computeranimierter Kinofilm von DreamWorks aus dem Jahr 2001. Darin wird die Geschichte eines gleichnamigen Ogers erzählt, der in einer Märchenwelt lebt und versehentlich in ein Abenteuer um die Rettung einer Prinzessin gerät. Die Geschichte basiert auf dem Kinderbuch "Shrek!" von William Steig. Das Wort "Shrek" ist dem Jiddischen entliehen und entspricht dem deutschen Wort „Schrecken“.


Historie.

Jim Marshall neměl v plánu stavět aparatury, nýbrž je prodávat a učit hru na bicí. První myšlenka zabývat se prodejem zesilovačů přišla teprve po tom, co byl dotazován Pete Townshendem ze skupiny The Who a dalšími, proč neprodává nebo nevyrábí také kytarové aparatury. Jim napřed dovážel aparatury Fender. Fendery byly velmi oblíbené, ale i velmi drahé, proto se později pokusil se svými spolupracovníky opravářem Ken Branem a technikem Dudley Cravenem postavit jejich přibližnou kopii. Asi na šestý pokus se jim ovšem podařilo vyrobit aparaturu, která měla naprosto unikátní "křupavý" zvuk. Na trh se dostala pod označením JTM 45. Po velikém úspěchu začal Jim Marshall vytvářet další řady zesilovačů. Obrovsky úspěšným modelem se stal Marshall „Plexi“ 1959SLP, který v podstatě udával zvuk 60. a 70. let. Následovaly modely jako 1987X, Bluesbreaker, legendární a první zesilovač s Master Volume JCM 800 nebo Hi-Gain JCM 900. Právě JCM 800 a JCM 900 byly aparatury, které je možné dodnes slyšet v téměř každém odvětví tvrdší muziky jako je hard rock, heavy metal, apod. Další model Marshall JCM 2000 je považován za kombinaci JCM 800 a JCM 900 a je nejdéle vyráběným modelem v historii Marshallovy firmy. Nejnovější řada se označují jako JVM. Marshall tvrdí, že JVM je nejuniverzálnější zesilovač v historii firmy.  S vývojem tranzistorových zesilovačů byl i Marshall nucen představit svoji řadu – Marshall MG. Tranzistorové zesilovače měly nižší výkon a byly vhodné k domácímu užití, hlavně ale byly cenově dostupnější. Právě Marshall MG řada byla a je často kritizována za vysokou cenu a neuspokojivý zvuk.  Firma vytvořila i řadu hybridních zesilovačů – velmi úspěšná Valvestate a novější AVT.

Zvuk.

Tzv. "Marshall tone" (Marshallový tón) je asi nejspecifičtější a nejrozpoznatelnější zvuk v rockové historii. Každá aparatura se sice trochu odlišuje, ale v každé můžeme nalézt onen úderný křupavý crunch, tak typický pro Marshall.  Pro lampové zesilovače jsou typické elektronky EL34 a ve slabších modelech EL84, dodávající specifický "britský" charakter zvuku.

Odkaz.

Marshall patří mezi nejrespektovanější a nejznámější výrobce aparatur vůbec. Firma stála u zrodu několika revolučních změn v oblasti kytarových zesilovačů, mezi které patří např. zavedení nového rockového zvuku; Marshall JCM 800 stál u zrodu Master Volume, díky kterému šlo dostat z aparátu velké rockové zkreslení při nižších a heavy metalové při vyšších hlasitostech; Marshall na žádost Peta Townshenda jako první vyrobil reprobox osazený 4 reproduktory. Někteří hudebníci dokonce tvrdí, že si kupují Marshall výrobky (hlavně reproboxy) pouze na efekt, který poté na pódiu ani nevyužívají.  Řada slavných kytaristů má u Marshall signature modely – např. Randy Rhoads, Jimi Hendrix, Kerry King, Slash, Zakk Wylde aj.

Marshall Amplification je britská společnost zabývající se vývojem a výrobou hudebních zesilovačů. Firma patří mezi nejvýznamnější výrobce hudebních aparatur. První zesilovač zde vznikl v roce 1962. Společnost byla založena bubeníkem Jimem Marshallem.

Marshall Amplification plc ist ein englisches Unternehmen, das Musikverstärker, Lautsprecherboxen, Effektgeräte und Kopfhörer entwirft und herstellt. Es wurde vom Schlagzeugladenbesitzer und Schlagzeuger Jim Marshall 1962 in London gegründet und hat seinen Sitz in Bletchley.


Mýtus.

Poprvé se objevuje v Avestě jako "gaja marətan" „smrtelný život“, jehož fravaši podle "Fravardín jaštu", 13. jaštu Avesty, přijal jako první vůli Ahura Mazdy a člověk z kterého je odvozován původ Árjů. V 23. a 26. jasně je oslovován společně se Zarathuštrou, Vištáspou, Sóšjansem a dalšími proroky zarathuštrického náboženství.  Hlavním zdrojem informací o Gájomartovi je Bundahišn, středoperská kosmologická encyklopedie převážně z 8. a 9. století, přičemž další detaily uvádí Zádspram, učenec z 9. století, a Dénkard, další encyklopedický text a to z 10. století. Podle Bundahišnu byl Gajómart stvořen Óhrmazdem jako další z pomocníků v boji s Ahrimanem, v mytické zemi Érán-véz ve středu světa, na levém břehu řeky Dáití, zatímco prvotní býk Gáv Í Évdád byl stvořen na břehu pravém. Óhrmazd jej vytvořil ze země, zatímco jeho semeno stvořil ze světla a jasu nebes. Gajómartův fravahr se poté vydal bojovat s Ahrimanem. Po Gajómartově stvoření se Ahriman v hrůze krčil po tři tisíce let, dokud jej z této strnulosti nevytrhla démonka chtíče Jeh a nepřislíbila zabití prvního člověka. Soustředěnému útoku mnoha daévů Gajómart nakonec podlehl a z jeho mrtvého těla vznikly kovy. Jeho semeno však zachováno, očištěno sluneční paprsky a přechováváno bohem Nérjósangem. Nakonec spadlo na zemi a přijato svou matkou Spandármad. V té dlouze klíčilo až dalo vyrůst reveni z které se zrodil první lidský pár Mašja a Mašjánag. Poté Óhrmazd vzal Gajómartovu dokonalou formu – fravaši, a pověřil ji aby byla Sluncem. Při Frašegirdu, zarathuštrické apokalypse, bude společně se Sošjánsem, spasitelem a posledním člověkem, první vzkříšeným.  V eposu Šáhnáme z 11. století je pod jménem Kajúmart prvním králem, který žil v jeskyni a založil dynastii Pišdádovců. Jeho syn Sjámak byl zabit Ahrimanem a ten zase pomstěn svým synem Hóšangem.

Gajómart je v zarathuštrismu první člověk či obr, šestá se sedmi věcí stvořených Ahura Mazdou. Je ztělesněním počátku světa, stejně jako je Sóšjáns ztělesněním jeho konce, a často je doprovázen první stvořeným býkem Gáv Í Évdádem. Podobá se prvotním obrům a kosmickým mužům v jiných mytologických tradicích jako je védský Puruša, severský Ymi, kabalistický Adam Kadmon nebo čínský Pangu, Carlo Cereti jej také považuje za íránský protějšek védského Mártándy.

Gayōmarth, Gajumarth auch Gajomartan ( übersetzt „Sterbliches Leben“; andere Namen: Gaja Maretan, „Gajomard“ auf Pehlewi, „Gajomart“ im Schahnameh) ist in der persischen Mythologie der bereits im Avesta (Yasht 13,87) erwähnte erste Mensch bzw. erste menschliche Beherrscher der (iranischen) Welt.


Třídy definované v RDF Schema.

Zdroje mohou být rozděleny do skupin, které se v rámci RDFS terminologie označují jako třídy. Zdroje, které patří do dané třídy jsou označovány jako "instance" dané třídy. V rámci RFDS jsou definovány tyto základní třídy:

Příklad dokumentu s popisem tříd.

Příkladem může být třída živočichů, do které spadají savci, hmyz a ryby. Členem (individuálem) třídy savci je pes, členem třídy hmyzu je komár a členem třídy ryb je kapr. Zápis pomocí syntaxe Turtle vypadá takto:  codice_1

Vlastnosti definované v RDF Schema.

Všechny vlastnosti použité v RDF dokumentu jsou automaticky členy třídy codice_2. Základními vlastnostmi definovanými v RDFS jsou:

Příklad popisu vlastností.

Jednoduchý příklad popisu vlastností pomocí RDFS v syntaxi Turtle:  codice_3  Tyto RDF trojice nám říkají, že pták je třidou, létat je vlastností a výroky používající vlastnost ex:létat mají instance třídy pták jako objekt. Pokud by se element rdfs:range zaměnil za element rdfs:domain, pak by výroky měly instance třídy pták jako subjekt.

Limity jazyka RDF Schema.

RDF Schema je jednoduchý ontologický jazyk a jako takový má své nedostatky. Některé nedostatky jsou přímo vyjmenované ve specifikacích RDFS. První je neschopnost vyjádřit mohutnost množiny vlastností (tedy to, že určitá vlastnost může být zdroji přidělena pouze N-krát). Další limitací je chybějící vyjádření toho, zda dvě různé třídy (identifikovány odlišnou URI referencí) ve skutečnosti reprezentují stejnou či odlišnou třídu. Tyto a další problémy řeší ontologické jazyky s větší vyjadřovací schopností. Příkladem může být rodina jazyků "OWL" (Web Ontology Language) či jazyk "DAML+OIL" (DARPA Agent Markup Language + Ontology Inference Layer), který je nástupcem jazyků DAML a OIL. Oba jazyky jsou jazyky postavené na RDFS a jsou s ním kompatibilní.

Příklady existujících RDF slovníků.

Známými specifickými slovníky postavenými na jazyce RDFS jsou "DCMS" (Dublin Core Metadata Element Set), "FOAF" (Friend Of A Friend) a "vCARD". DCMS je slovník obsahující 15 vlastností použitelných pro popis zdrojů (jako tvůrce, datum, formát, jazyk, atd.). DCMS je pouze jeden z mnoha slovníků produkovaných Dublin Core Metadata Initiative.  Slovník FOAF slouží k popisu lidí, jejich aktivit a vztahů k jiným lidem a objektům. Vytvořen byl v roce 2013 Danem Brickleym a Libby Millerem jako jedna z aktivit podporujících sémantický web. Definované vlastnosti jsou například jméno, přezdívka a e-mailová adresa.  vCARD je specifikace, vyvinutá komisí IETF (Internet Engineering Task Force), pro popis lidí a organizací, která v podstatě simuluje klasické vizitky.

RDF Schema ("Resource Description Framework Schema", zkracováno jako RDFS) je jednoduchý ontologický jazyk, vyvinutý pod dohledem konsorcia W3C (World Wide Web Consortium). RDF Schema je součástí rodiny specifikací RDF.

Das Resource Description Framework Schema (RDFS) ist wie RDF eine W3C-Empfehlung. Ebenso wie XML im konkreten Anwendungsfall die Definition eines speziellen Dokumenttyps benötigt, z. B. als Dokumenttypdefinition (DTD), legt das RDF-Modell nur eine Syntax für den gemeinsamen Datenaustausch fest. Zur Interpretation von in RDF formulierten Aussagen bedarf es eines gemeinsamen Vokabulars wie zum Beispiel Dublin Core. Ein solches Vokabular wird auch Ontologie genannt, wenn es gleichzeitig Regeln für die richtige Verwendung der in ihm definierten Ressourcen enthält.


Historie.

Boby vznikly koncem 19. století ve Svatém Mořici, kdy Švýcaři přidali k saním řídící mechanismus. V roce 1898 se v témže místě uskutečnily první závody. Ve Svatém Mořici vznikl rovněž i první bobový klub, který od roku 1902 pravidelně stavěl svou bobovou dráhu. Od původních dřevěných nekapotovaných bobů se postupně přecházelo k laminátu a kevlar-karbonové konstrukci. V roce 1923 byla v Paříži založena "International Bobsleigh and Tobogganing Federation" (FIBT) a od roku 1924 se staly boby olympijským sportem (Chamonix). Ženy se objevily na Olympiádě poprvé až v roce 2002 v Salt Lake City..

O sportu.

V bobech se závodí ve dvojbobu a čtyřbobu v kategorií mužů a dvojbobu v kategorii žen. Závodí se v ledových korytech, které jsou kromě dráhy ve Svatém Mořici všechny umělé s vlastním chlazením. Pouze švýcarská dráha se staví každý rok z kostek ledu přivezených z nedalekých jezer.  Závodníci mají za úkol sjet závodní dráhu v co nejkratším čase, k čemuž jim napomáhá: Říká se, že rozdíl desetiny sekundy na startu dělá při zachování stejných podmínek (stejná jízda i materiál) tři desetiny rozdílu v cíli. Rychlost jízdy ve čtyřbobu dosahuje za optimálních podmínek nejvyšší hodnoty ve Svatém Mořici, kde se jezdí až 145 km/h a na bobisty působí v "ostrých" zatáčkách přetížení až 5G, což se rovná přetížení leteckých stíhačů. Vzhledem k extrémní náročnosti na organismus se smí v bobu závodit až od 18 let.

Letní starty.

V bobech existuje i málo známá letní sezona, ve které se závodí pouze ve startech a ve které se pravidelně pořádají Mistrovství světa i Evropy. České týmy patří historicky mezi jedny z nejúspěšnějších týmů na světě.

České osobnosti bobového sportu.

Zimních olympijských her se od roku 1992 účastnili tyto osobnosti českého bobového sportu:

Boby jsou závodní sáně, používané pro zimní sport zvaný bobování. Při bobování sportovní družstva sjíždějí úzkou, točitou, nakloněnou, ledovou trať na bobu poháněném gravitací.

Der Bobsport ist eine Wintersportart, die Ende des 19. Jahrhunderts in der Schweiz von Engländern entwickelt wurde und heute Teil des olympischen Programms bei den Olympischen Winterspielen ist. Der Bobsport ist auch eng mit dem Rennrodeln und noch mehr mit dem Skeleton verwandt.


Historie.

Roku 1770 studoval anglický fyzik Joseph Priestley drobné krátery, které vznikají působením elektrického výboje. Ruští vynálezci B. R. Lazerenko a N. I. Lazarenko zkonstruovali roku 1943 funkční model stroje pro elektrojiskrové obrábění. První komerční stroj vyrobila roku 1952 švýcarská firma Charmilles (dnes GF AgieCharmilles, součást společnosti Georg Fischer), která jej roku 1969 také opatřila číslicovým řízením.

Popis metody.

Elektrojiskrové obrábění spočívá v odebírání materiálu sérií výbojů (jisker), které řízeně vznikají mezi vodivým obrobkem a elektrodou jako nástrojem. Elektroda, obvykle připojená na záporný pól, se obrobku nedotýká a je od něho oddělena malou mezerou kapalného dielektrika, nejčastěji na bázi vody (elektrojiskrové řezání drátem), nebo na bázi oleje či petroleje (elektrojiskrové hloubení). V obou případech se jedná o dielektrikum. Elektroda se k obrobku pomalu přisouvá, až se vrstva dielektrika ionizuje („probije“) výbojem, který na obrobku vytvoří malý kráter. Materiál se elektroerozivně odbourá řízeným elektroerozivním výbojem zčásti odtaví, zčásti spálí a z části odpaří. Dielektrikum v mezeře se musí stále vyměňovat, aby se odplavily spaliny materiálu („vyplachování“), u drátové řezačky výplachem shora a se zdola, u hloubičky pohybem elektrody a manuálně řízeným výplachem. Moderní stroje pracují s pulzním proudem o špičkové intenzitě v desítkách i stovkách ampér a o frekvenci v řádu desítek kilohertz. Nastavením těchto parametrů lze regulovat jednak rychlost odběru materiálu, jednak kvalitu a přesnost povrchu. Generátor má zpětnou vazbu, takže může automaticky korigovat nepravidelnosti, například nahodilý kontakt elektrody s obrobkem, a podle průběhu proudu řídí pohyby elektrody.  Přednosti metody plynou hlavně z toho, že nástroj a obrobek se nedotýkají a nepůsobí na sebe mechanickou silou. Proto lze obrábět i velmi jemné a složité tvary i z velmi tvrdých materiálů, například kalené oceli, slitin titanu atd. Tím se radikálně změnila například technologie výroby nástrojů, které se dříve musely kalit až po obrobení. S elektrojiskrovým obráběním se tvary vyrábějí až po zakalení, takže žádná deformace nehrozí. Elektrojiskrovým obráběním lze dosáhnout vysoké přesnosti a kvality povrchu, které se vyrovnají broušení.  Mezi hlavní omezení patří pomalý odběr materiálu a velká spotřeba energie, kdežto problém opotřebení elektrody se dalším vývojem podařilo významně omezit.

Elektrojiskrové hloubení.

Hloubicí stroj čili hloubička vypadá podobně jako vertikální frézka se stolem a křížovým posuvem, místo vřetene je však držák elektrody, který periodicky zajíždí do záběru a když nastane výboj, vyjíždí ven. Naprogramovat lze i pohyb do stran. Elektroda je přesným negativním modelem žádoucího tvaru, který se do obráběného kusu zahloubí, elektroda je vyrobena s potřebnou korekcí pro hrubování nebo kalibrování (šlichtování) tvaru. Proto se metoda tak dobře hodí pro výrobu lisovacích forem, kde je elektroda přesným modelem výsledné lisované součásti. Elektrody se vyrábějí nejčastěji z mědi, z wolframové mědi a menší opotřebení vykazují elektrody z grafitu. Elektroda se k obrobku střídavě na několik setin nebo desetin vteřiny přisouvá a zase odsouvá, aby se umožnilo vyplachování elektroerozivně odbouraného materiálu. Hloubení může trvat i mnoho hodin v závislosti na požadovaném povrchu (Ra) a v závislosti na velikosti elektrody, stroje však dokáží pracovat zcela automaticky.  Tímto způsobem lze hloubit i velmi složité tvary, ale také například speciálními stroji vrtat otvory startovací otvory pro drátové řezání: elektrodou je měděná nebo mosazná trubička, která může být jednokanálková nebo vícekanálková (odbourává veškerý vrtaný materiál) trubička a to i velmi malého průměru (v rámci setin milimetru) a libovolného průřezu (jednokanálková nebo vícekanálková). Držák elektrody může být kromě toho vybaven ještě číslicově řízeným zařízením, které elektrodou pohybuje ve vodorovné rovině, například po přímce, po kružnici, po šroubovici apod. Pro některé jednodušší tvary se tak nemusí vyrábět zvláštní elektrody, ale tvar se postupně „vyjiskří“ jednoduchou elektrodou a po té dopracuje složitějším tvarem.

Elektrojiskrové řezání (drátování).

Podobně probíhá elektrojiskrové řezání čili drátové řezání. Elektrodou je kalibrovaný, nejčastěji mosazný drát o standardním průměru 0,25 mm (může se jednat o průměry 0,02-0,33 mm a různě povlakované dráty pro různě řezané materiály), napjatý mezi dvěma rameny stroje s přesným vedením. Drát se odvíjí a řez se vyplachuje deionizovanou vodou. Stroj, stručně drátovačka (drátovka) (drátová řezačka), má také stůl s křížovým posuvem, kam se upíná obrobek. Drát prochází mezi dvěma rameny, které řeší průchod proudu a jeho napětí. U dokonalejších strojů jsou obě ramena nezávisle programovatelná, takže řez může být také šikmý, případně se dají vyřezat i přechodové tvary (například dole čtverec, nahoře kružnice). Svislá vzdálenost ramen omezuje tloušťku řezaného materiálu (průměrně kolem 300 mm, ve výjimečných případech až 1200 mm). Pro vyřezávání vnitřních otvorů je třeba materiál předvrtat, buďto klasicky před zakalením, anebo na elektroerozívní vrtačce po zakalení a drát do otvoru navléknout, což moderní stroje dovedou automaticky. Řezání pak po předchozím programování nevyžaduje přítomnost obsluhy.

Elektrojiskrové nebo elektroerozivní obrábění (zkratka EDM z angl. "Electric Discharge Machining") je technologie, při níž se materiál odebírá drobnými elektrickými výboji (jiskrami) mezi obrobkem a elektrodou v kapalném dielektriku. Hlavní výhody spočívají v tom, že lze obrábět i velmi tvrdé materiály, mezi nástrojem a obrobkem nepůsobí mechanické síly a stroje se velmi snadno řídí počítačem (CNC). Pro vysokou přesnost a kvalitu povrchu a pro možnost obrábět i velmi složité tvary se nejčastěji používá při výrobě lisovacích nástrojů. Hlavní nevýhodou je pomalý odběr materiálu a energetická náročnost.

Das Funkenerodieren (kurz EDM von engl. "electrical discharge machining"; auch funkenerosives Bearbeiten, funkenerosives Abtragen (DIN 8580) oder elektroerosives Bearbeiten) ist ein thermisches, abtragendes Fertigungsverfahren für leitfähige Materialien, das auf elektrischen Entladevorgängen (Funken) zwischen der Elektrode als Werkzeug und dem leitenden Werkstück beruht.


Životopis.

Nástup na trůn.

Jan VIII. byl nejstarší z šesti otce přeživších synů císaře Manuela II., tudíž měl přirozený nárok na císařský trůn. Hned od počátku vlády se musel vyrovnávat s cílevědomými útoky Osmanů. Protože jednotlivé državy říše byly izolovány od hlavního města, nebylo možné je spravovat z hlavního města. Proto císař de facto vládl pouze v Konstantinopoli, ostatní města byla rozdělena mezi jeho příbuzné. Jeho bratr Konstantin vládl v Selymbrii, Demetrios na Lemnu a Theodoros vládl na Peleponésu.

Florentská unie.

Jan se snažil hledat pomoc proti Turkům na západě, cestoval do Benátek, Milána a Uher, ale ničeho nedosáhl. Poté přistoupil na kompromis a začal jednat se západní církví. Jednání neprobíhalo v Římě, ale na koncilu, který byl na východě považován za jediný kompetentní. Nejdříve se jednalo na koncilu v Basileji v letech 1431–1433, kde byl zvolen papež Evžen IV. Jednání se účastnili i zástupci konstantinopolské církve. Zde se poprvé ortodoxní Řekové ostře postavili proti tomu, aby byli srovnáváni s českými heretiky. A zde bylo také rozhodnuto že,dalším místem jednání mezi Římem a Konstantinopolí bude Ferrara v severní Itálii. V listopadu roku 1437 se císař znovu odebral do Itálie a dočasně povolal Konstantina z jeho panství v Selymbrii, aby spravoval v době jeho nepřítomnosti Konstantinopol. S císařem odjel na koncil i jeho bratr Demetrios.  Postoj k unii byl v byzantském prostředí velmi složitý. A to jak mezi prostým obyvatelstvem, tak v církevních a intelektuálních kruzích. Základním problémem bylo podřízení se konstantinopolského patriarchátu římskému papeži, proti čemuž se jednoznačně postavil prostý lid říše. Říše byla rozdělena na dva nesmiřitelné tábory, na "Filenotikoi" (což byli přívrženci unie) a na "Anthenotikoi" (což byli protivníci unie). Obě skupiny vedly tvrdé spory, jež byly výrazem ze dvou hrozících zel, ze zničení vlastní svébytnosti "Latiny" (římskokatolickými Evropany) nebo Osmany.  Koncil byl svolán do Ferrary v roce 1438 a poté pokračoval v roce 1439 ve Florencii. Byzantskou delegaci vedl císař Jan VIII. spolu s vážně nemocným patriarchou Josefem II., který během dlouhého jednání zemřel. Na koncil přijeli dokonce i patriarchové z Alexandrie, Antiochie a Jeruzaléma, dále význačné kulturní osobnosti, jako byl filozof Georgios Plethon, Gennadios Scholaris, později první patriarcha po pádu Konstantinopole, metropolita nikájský Bessarion, metropolita kyjevský Isidoros, a Markos Eugenikos, biskup efeský. Přijelo na 700 osob a pobyt delegace musel značně zatížit papežskou pokladnu.  Byl připraven dekret v němž byla zdůrazněna podřízenost ortodoxní církve papežovi, a 6. července 1439 se přistoupilo k podpisu. Latinský dekret o unii přečetl kardinál Cesarini a v řečtině byl přednesen slavným Bessarionem. Všichni byzantští hodnostáři unii podepsali, pouze efeský biskup ne. Zdálo se že most mezi východem a západem byl konečně překlenut a nyní začne období společné spolupráce. V Římě zavládla spokojenost.

Ohlas florentské smlouvy v ortodoxním světě.

Zcela jiná byla reakce v Konstantinopoli po návratu delegace z Itálie. Byzantský lid unii nepřijal a přimkl se k jedinému, který pravou víru nezradil, a to byl biskup efeský, ten se stal vedoucím opozice proti unii. Unii později odmítly i patriarcháty v Alexandrii, Antiochii a Jeruzalémě. S odmítavým postojem se dekret setkal i v Rusi. Car Vasilij II. dal metropolitu Isidora zatknout a uvěznit. Ten později uprchl a do Itálie kde konvertoval na katolictví, podobně jako Bessarion. Oba pak v hodnosti kardinálské strávili život v Itálii. Scholarios se zalekl reakce Byzantinců, a záhy prohlásil unii za zradu a postavil se do čela opozice. Rusové navíc přestali považovat byzantského císaře za hlavu ortodoxní církve a ruská církev se osamostatnila.

Poslední pokus západu o záchranu Konstantinopole.

Polský a uherský král Vladislav III. Varnenčik se postavil do čela výpravy spolu se sedmihradským vévodou Janem Hunyadim a odvážným srbským despotou Jiřím Brankovičem. K nim se připojil i kníže Vlad z Valašska a Benátky přislíbily podílet se na výstavbě loďstva. Pomoc přislíbil i papež a vévoda s Bourgogne. Zároveň se v té době organizovalo i vojsko albánského Skandenberga, pověstného hrdiny který byl vůdcem albánského odporu proti Turkům. Na Peleponésu se zatím opravovala zeď Hexamilion. Král Vladislav v čele 25 000 mužů překročil Dunaj. Loďstvo vyrazilo do Černého moře. Sultán Murad II. byl v té době vázán boji na východě a proto uzavřel s Vladislavem mírovou smlouvu v níž se zavázal k desetiletému míru a odstoupil Niš a Sofii. Pak odtáhl do Anatolie. Avšak Benátčané a císař navrhovali další válečné akce. Vladislav tak začal znovu postupovat bulharským územím, s tím že smlouva uzavřená s nevěřícími je neplatná. Sultán šokován křesťaskou věrolomností překročil, s armádou třikrát větší než měla k dispozici křesťanská liga, Bospor a 10. listopadu 1444 drtivě porazil křesťany v bitvě u Varny; v bitevní vřavě našli smrt polský král Vladislav i kardinál Cesarini. Bitva národů, jak byla nikdy zvána bitva u Varny, byla posledním pokusem o pomoc izolované Konstantinopoli. Murad pak pronikl na Peleponés, který vyplenil a odvlekl do otroctví na 60 000 lidí. Císař Jan VIII. zemřel roku 1448 a smrt pro něj byla vysvobozením. Přestože byl třikrát ženat, nikdy neměl jediné dítě.

Jan VIII. Palaiologos nebo Palaeologus,, "Iōannēs VIII Palaiologos", (18. prosince 1392 – 31. října 1448) byl byzantský císař v letech 1425 až 1448.

Johannes VIII. Palaiologos (, * 1392 in Konstantinopel; † 31. Oktober 1448) war ein Sohn Manuels II. und als dessen Nachfolger seit 1425 byzantinischer Kaiser. Auf der Suche nach Unterstützung gegen die Osmanen, die unter Murad II. 1422 vergeblich Konstantinopel belagert hatten, wandte er sich Papst Eugen IV. zu und versuchte, eine Einigung zwischen der orthodoxen und der römisch-katholischen Kirche zu finden. Die 1439 auf dem Konzil von Ferrara–Florenz in Florenz vertraglich festgelegte Union stieß jedoch auf breite Ablehnung in der byzantinischen Bevölkerung und erwies sich letztlich als Fehlschlag.


Dětství a mládí.

Pocházel ze šlechtické rodiny a byl nejstarší z deseti dětí. Jeho otec, který se jmenoval také Charles, byl botanikem a podporoval svého syna v zájmu o přírodní vědy.  Vystudoval na Exeter College v Oxfordu nejprve právo, ale na podnět Wiliama Bucklanda se věnoval také geologii. Po skončení studií se roku 1819 usadil v Londýně a začal pracovat jako právník. Roku 1822 publikoval svoji první práci "On a Recent Formation of Freshwater Limestone in Forfarshire" a o rok později se stal sekretářem Geologické společnosti.

Začátky.

Roku 1827 zanechal práva natrvalo a začal se věnovat na plno své práci geologa. Pomáhal především prosazovat myšlenky Jamese Huttona a spolu s ním se stal zakladatelem moderní geologie.  Jeho nejdůležitější práce byly v oblasti stratigrafie. Od roku 1828 cestoval po jihu Francie a navštívil také Ameriku, kde studoval tamější geologické poměry. Na základě výzkumu a pozorování položil základy stratigrafie třetihor, které rozdělil na pliocén, miocén a eocén. Postupně se tak prosadil názor na geologické stáří, který odporoval tvrzením Bible.  V mnohém také ovlivnil svého přítele Charlese Darwina.

Ocenění.

V roce 1852 objevil John William Dawson na proslulých útesech Joggins v Kanadě vyhynulý druh plazů, který pojmenoval "Hylonomus lyelli". Druhový přívlastek "lyelli" zvolil na počest svého přítele.  V roce 1935 byl Lyellovým jménem pojmenován kráter na Měsíci Lyell, v roce 1973 pak stejnojmenný kráter na Marsu. Jeho jméno nese i ledovec na ostrově Jižní Georgie a hora Mount Lyell v Tasmánii.

Charles Lyell (14. listopad 1797 Skotsko – 22. únor 1875 Londýn) byl skotský právník a geolog. Je považován za "otce moderní geologie".

Sir Charles Lyell, 1. Baronet (* 14. November 1797 zu Kinnordy in Forfarshire; † 22. Februar 1875 in London) war einer der einflussreichsten Geologen des 19. Jahrhunderts, der dem Aktualismus zur allgemeinen Anerkennung verhalf und maßgeblich die Etablierung der Evolutionstheorie durch Charles Darwin unterstützte.


Životopis.

J. P. Richardson se narodil v Sabine Pass v Texasu a zanedlouho se s rodinou přestěhovali do Beaumontu. V roce 1947 dokončil studium na Beaumont High School. Poté studoval právo na Lamar University. Na částečný úvazek pracoval v beamountském rádiu KTRM. V roce 1949 ukončil studium a začal zde pracovat na plný úvazek. 18. dubna 1952 se oženil s Adrianne Joy Fryou a v prosinci 1953 se jim narodila dcera Debra Joy. V březnu 1955 byl odveden do U.S. Army a základní výcvik získal ve Fort Ord v Kalifornii. Zbytek ze své dvouleté služby strávil ve Fort Ord v texaském El Pasu. Poté se vrátil do rádia KTRM, kde od pondělí do pátku uváděl „Dishwashers' Serenade“. Jeden ze sponzorů navrhl, aby měl Richardson vlastní show. Podle názvu tance The Bop se rozhodl říkat si „The Big Bopper“. Jeho nová show běžela od tří do šesti hodin odpoledne a Richardson se brzy stal programovým ředitelem. V květnu 1957 překonal rekord nepřetržitého vysílání o osm minut. Richardson vysílal celkem pět dnů, dvě hodiny a osm minut a zahrál 1 821 písní.  Richardson – který hrál na kytaru – začal svoji hudební kariéru jako skladatel. George Jones později nahrál Richardsonovu skladbu „White Lightning“. Dále Richardson také napsal píseň „Running Bear“ pro Johnnyho Prestona, přítele z texaského Port Arthuru. Richardson zde zpíval doprovodné vokály, ale tato nahrávka vyšla až v září 1959, několik měsíců po jeho smrti. Richardson sám začal nahrávat díky Haroldu „Pappy“ Dailymu, který mu zajistil smlouvu s Mercury Records. Jeho první singl „Beggar To A King“ ale nebyl příliš úspěšný. Zanedlouho jako The Big Bopper nahrál pro Dailyho vydavatelství D Records píseň „Chantilly Lace“. Mercury tuto nahrávku odkoupili a v létě 1958 vydali. Umístila se na šestém místě v popových hitparádách a také inspirovala Jayne Mansfield k napsání „That Makes It“. Po úspěchu „Chantilly Lace“ si Richardson dal pauzu od práce v KTRM a vydal se na turné „Winter Dance Party“, jehož hvězdami byli Buddy Holly, Ritchie Valens a Dion and the Belmonts. Jedenáctou zastávkou byl koncert v Surf Ballroom v Clear Lake v Iowě. Hudebníci cestovali autobusem, ale protože byla zima, několik z nich kvůli tomu onemocnělo. Holly se proto rozhodl, že si na cestu na další koncert v Moorhead v Minnesotě pronajme letadlo. Pilotovi, který byl po dlouhém pracovním dni unavený, nebylo řečeno o blížící se sněhové bouři. Letadlo zůstalo ve vzduchu jen několik minut. Není zcela jasné, co bylo příčinou havárie. Zemřela při ní nicméně celá posádka letadla a 3. únor je proto označován jako Den, kdy zemřela hudba.

Jiles Perry „J. P.“ Richardson, Jr. (24. října 1930 – 3. února 1959), známý jako The Big Bopper, byl americký hudebník, skladatel a DJ.

Jiles Perry Richardson, Jr. (* 24. Oktober 1930 in Sabine Pass, Texas; † 3. Februar 1959 bei Mason City, Iowa), besser bekannt als „The Big Bopper“, von seinen Freunden "J.P. (Jay-Pee)" genannt, war ein US-amerikanischer Disc-Jockey, Sänger und Songwriter, der vor allem durch seinen Novelty Song "Chantilly Lace" (1958) bekannt wurde.


Životopis.

Narodil se Nellii Kingové a Georgemu Cushingovi a vyrůstal v Kenley, nedaleko Londýna. Krátce pracoval jako zeměměřič, poté obdržel stipendium na Guildhall School of Music and Drama. V roce 1939 odjel do Hollywoodu, kde hrál v několika filmech, např. "Laurel a Hardy studují" (1940) po boku Laurela a Hardyho. Svoji první hlavní filmovou roli si zahrál ve filmu "Hamlet" jako Osric. Roku 1943 se oženil s herečkou Helen Beck.  V roce 1950 pracoval pro televizi, kde se proslavil svou rolí jako Winston Smith v televizní adaptaci románu Georgeho Orwella "1984". Kromě toho účinkoval pro televizi BBC v seriálu "Pride and Prejudice" (1952) a "Richard of Bordeaux" (1955).  Světově známým se stal zejména díky své roli profesora Van Helsinga v "Drákulovi" režiséra Terence Fishera. V roce 1957 podepsal smlouvu s filmovým studiem Hammer Film Productions a pod jeho taktovkou hrál Dr. Frankensteina a Sherlocka Holmese (v "Psu baskervillském" (1959)). Dvakrát si zahrál tajemného Doctora ve filmech inspirovaných sci-fi seriálem "Pán času" (v originálním seriálu hrál v té době Doctora William Hartnell), v dílech "Dr. Who and the Daleks" (1965) a "Daleks - Invasion Earth 2150 AD" (1966). Po úspěchu "Psa baskervillského" mu v roce 1966 společnost BBC nabídla možnost zahrát si v 16dílném seriálu "Sherlock Holmes", kde vystupoval v hlavní roli detektiva. Jako Holmes se v televizi naposled objevil ve filmu "Maska smrti" (1984).  Z jeho dalších známých rolí byl později velkomoff Tarkin ve filmu "", v prvním díle "Star Wars" režiséra Georgeho Lucase.  Roku 1989 byl za své zásluhy ve Velké Británii a takřka celém světě oceněn Řádem britského impéria.  Zemřel 11. srpna 1994 ve věku 81 let na rakovinu prostaty.

Peter Wilton Cushing, OBE (26. května 1913, Kenley – 11. srpna 1994, Canterbury) byl britský herec. Široké veřejnosti se vryl do povědomí především na konci 50. let, kdy hrál v řadě hororů, především v rolích vědce, lékaře nebo detektiva.

Peter Wilton Cushing, OBE (* 26. Mai 1913 in Kenley, London; † 11. August 1994 in Canterbury, Kent) war ein britischer Schauspieler. Besondere Popularität erlangte Cushing ab den späten 1950er Jahren als Darsteller zahlreicher Horrorfilme, in denen er als Wissenschaftler, Arzt oder Detektiv auftrat, so etwa als Sherlock Holmes in der gleichnamigen Serie und Filmreihe, als Dr. van Helsing in "Dracula" oder als Baron Victor Frankenstein in der "Frankenstein"-Filmreihe.


Etiologie.

Zánět vedlejších dutin je obvykle způsoben infekcí, která přestoupila do dutiny přímo ze sliznice nosu - hovoří se o rinogenní cestě infekce. Poměrně vzácně je možný i přestup infekce z kořenového kanálku zubu do čelistní dutiny, tzv. odontogenní způsob přenosu infekce. Je možná i cesta hematogenní, tedy přestup infekčního agens z krve do sliznice. K infekci může samozřejmě dojít i při traumatickém poškození.  U akutních sinusitid je obvykle infekce vyvolána viry, sekundárně se objevují i bakterie. Pokud je příčinou vstup infekční tekutiny, například při vniknutí přírodní vody do nosu, bývají primárním činitelem bakterie, takováto sinusitida má pak mnohem dramatičtější průběh.  U chronických sinusitid je nejčastěji přítomno široké spektrum bakterií, nelze dost dobře usuzovat na to, který kmen byl primární. U chronických sinusitid se mohou v dutinách objevit i plísně rodu "Aspergillus".  V patogenezi sinusitidy hraje velkou roli anatomické uspořádání dutin - vlastní dutina je spojena s dýchacími cestami jen poměrně úzkým kanálkem. Vlivem infekce pak velmi snadno dochází k uzávěru tohoto kanálku a v dutině se hromadí sekret, který představuje živnou půdu pro široké spektrum bakterií. Omezená komunikace dále představuje komplikaci pro terapeutické zásahy.

Rozdělení.

Akutní sinusitida.

Akutní sinusitida postihuje nejčastěji dutinu (tzv. čichové sklípky) kosti čichové; v dětském věku je sinusitidou čichových sklípků doprovázena prakticky každá rýma. Druhou nejčastěji postiženou dutinou je dutina v kosti čelistní, méně často je postižena dutina kosti čelní a jen zřídka bývá postižena dutina kosti klínové.

Příznaky.

Nejvýraznějším příznakem je bolest hlavy, při jednostranném postižení může být jednostranná. Poklep nad postiženou dutinou bývá bolestivý. Přítomna bývá patologická sekrece, sekret má charakter odpovídající infekci, obvykle je alespoň částečně hnisavý. Nemocný má snížený nebo zcela nefunkční čich. Nemocný obvykle mívá horečku, zejména u dětí může být i poměrně vysoká. Zánět vedlejší dutiny může někdy způsobit i bolest středního ucha.

Vyšetření.

V případě nejasností je možné k diagnostice použít vyšetřovací metody:

Terapie.

Základem léčby jsou antibiotikum podaná podle předpokládané citlivosti původce. Zejména pokud jde o sinusitidu vyvolanou přestupem infekce cestou zubního kanálku, je na místě podání širokospektrálních antibiotik.  U perakutní (velmi prudce probíhající) sinusidity čelisní dutiny je třeba obvykle provést punkci a hnis, kterým je dutina vyplněna, vypustit.  K usnadnění odtoku tekutiny z dutin se používají nosní kapky, které snižují prokrvení překrvené zanícené sliznice vývodného kanálku a tím jej rozšiřují.

Chronická sinusitida.

Chronickým zánětem vedlejších dutin trpí přibližně 5% populace. Nejčastěji bývá postižena čelistní dutina, kde infekce mnohdy pochází ze zubního kanálku.

Příznaky.

Chronická sinusitida se neprojevuje příliš bouřlivě, ale svými projevy může nemocného velmi obtěžovat. Jde zejména o trvalou sekreci z nosu, obvykle hnisavého charakteru. Průchodnost dýchacích cest bývá snížená. Chronická sinusitida predisponuje ke chrápání a k chronickým zánětům dolních cest dýchacích. I když teploty nebývají, mohou mít nemocní zvýšenou teplotu, zejména navečer.

Terapie.

Základem terapie je odstranění zdroje infekce a případná korekce predisponujících faktorů. V případě, že jde o infekci přenesenou ze zubního kanálu, je základem stomatologické ošetření chrupu. V případě, že predisponujícím faktorem je anatomická deformita, je základem terapie, pokud je to možné, její chirurgická korekce. Probíhající infekci lze léčit antibiotiky, ale obvykle má jen omezený význam. I v terapii aspergilového zánětu je chirurgické řešení mnohem obvyklejší než podávání antimykotik.

Následky a komplikace.

Déle trvající chronická sinusitida může způsobit vznik nosních polypů ("polyposis nasi").

Sinusitida (lat. "sinusitis", správně "sinusitis paranasalis") je zánětlivé onemocnění vedlejších dutin dýchacích cest, tzv. paranasálních dutin. Obvykle jde o onemocnění infekčního původu. Protože bývá často doprovázena rýmou ("rhinitis"), hovoří se někdy o paranasální rinosinusitidě (lat. "rhinosinusitis paranasalis"). Přídavné jméno "paranasalis" se přidává tehdy, kdy není zcela jasné, že je myšlen zánět vedlejších nosních dutin a ne jiných anatomických struktur, které se označují v latině také slovem "sinus".

Sinusitis, auch Nasennebenhöhlenentzündung (, Nasennebenhöhle und ‚Entzündung‘), ist eine entzündliche, durch Viren oder Bakterien hervorgerufene Veränderung der Schleimhaut der Nasennebenhöhlen. Es wird unterschieden zwischen akuter und chronischer Nasennebenhöhlenentzündung. Zu den Nasennebenhöhlen zählen die Kieferhöhlen (Sinusitis maxillaris, Kieferhöhlenentzündung), Stirnhöhlen, Siebbeinzellen und die Keilbeinhöhle.


Příčiny.

Krátké běhy komorové tachykardie se mohou vzácněji vyskytnout i u zdravého jedince (idiopatická komorová tachykardie). Při jejich náhodném záchytu je ale nutné vyšetření k odhalení případného jiného, základního srdečního onemocnění. Závažnější prognózu mají právě u lidí s poškozeným srdcem. Mohou se vyskytnout v časné (do 48 hodin) i pozdní fází infarktu myokardu, doprovází zánětlivá onemocnění srdce, zejména revmatického původu, kardiomyopatie (dilatační, hypertrofickou či arytmogenní dysplázii pravé komory), pokročilé formy ischemické choroby srdeční, předávkování některými léky (digitalis, chinidin, procainamid) či odchylky v koncentraci krevních minerálů (nedostatek draslíku či hořčíku). Jejich příčinou také mohou být některé vrozené nemoci vedoucí k prodloužení QT intervalu na EKG (syndromy prodlouženého QT).

Diagnostika.

Jako i u ostatních arytmií je základem rozpoznání elektrokardiografický záznam (EKG). Na něm chybí normální komplexy QRS i vlny P, které odpovídají normální aktivitě komor resp. síní, a jsou nahrazeny širokými vlnami (nad 0,12 s), které se s vysokou frekvencí opakují. Tvarem často připomínají EKG u raménkové blokády. Proto se také někdy velmi obtížně odlišují od supraventrikulární tachykardie s doprovodnou raménkovou blokádou. Rozlišit je možno například záznamem EKG z jícnu, kde lze lépe detekovat činnost předsíní (u komorové tachykardie síně pracují nezávisle na rychle běžících komorách, ale jejich aktivita - tedy vlna P je na externě snímaném EKG obvykle překryta) nebo masáží karotického sinu - tedy dráždění bloudivého nervu, na kterou reagují supraventrikulární tachykardie, ale ne komorové. Komorová tachykardie je však natolik akutní situace, že nejasné případy je nutno považovat za komorovou tachykardii a podle toho ji léčit. Součástí základního vyšetření je stanovení hladin krevních iontů a echokardiografie k posouzení základního vyvolávajícího onemocnění srdce. K bližšímu došetření pak provádí složitější elektrofyziologické vyšetření srdce se záznamy získávanými zevnitř srdečních dutin.

Dělení.

Podle tvaru na EKG  Podle doby trvání  Podle závažnosti  Zvláštními typy jsou vedle Torsade de pointes také bidirektionální komorová tachykardie (střídání dvou typů vln často u digitalisové intoxikace) či repetitivní monomorfní nesetrvalá tachykardie (opakované krátké běhy monomorfní tachykardie střídající se s normálním sinusovým rytmem někdy zaznamenané u jinak zdravých jedinců).

Projevy a komplikace.

Krátké běhy komorové tachykardie nemusí pacient vnímat vůbec nebo pociťuje bušení srdce či různě vnímanou slabost, nejistotu v prostoru a podobně. Lidé s jinak zdravým srdcem tuto situaci tolerují podstatně lépe než jedinci s vážnějším onemocněním. U nich setrvalá arytmie vede obvykle ke známkám akutního srdečního selhání a vzhledem k neschopnosti rychle pracujícího srdce zajistit dostatečný srdeční výdej, také k poklesu krevního tlaku, ztrátě vědomí a dalšímu zhoršení okysličení srdečního svalu. S tím také souvisí největší riziko - přechod komorové tachykardie do fibrilace komor, která končí smrtí, pokud není neodkladně a správně léčena.

Léčba.

Zahrnuje opatření k ukončení běhu tachykardie a prevenci jejího opakování. Ke zrušení běhu tachykardie se používá obvykle elektrického výboje - elektrická kardioverze energií 200 až 360 J, nebo v méně urgentních situacích lze zkusit účinek antiarytmik (například amiodaronu). Současně je třeba pátrat po vyvolávajících poruchách a tyto upravit (hladiny draslíku, hořčíku, vápníku, léčba intoxikace digitalisem, léčba akutního infarktu myokardu a podobně). Pokud není stanovena jednoznačně odstranitelná vyvolávající příčina komorové tachykardie, přistupuje se (určitě v případě závažných tachykardií) k preventivnímu zajištění. Běžná je implantace kardioverteru-defibrilátoru (ICD), malého zařízení implantovaného do podkoží, které v případě vzniku komorové tachykardie (či fibrilace komor) vydá elektrický výboj obdobně jako běžné kardioverze. U idiopatické komorové tachykardie i také v případě prokázaného spouštěcího strukturálního podkladu na srdci se dnes používá stále častěji katetrizační ablace po přesném elektrofyziologickém mapování. V krajních případech u jinak neovlivnitelných stavů je indikovaná transplantace srdce.

Komorová tachykardie je porucha srdečního rytmu, při které dochází k rychlým stahům srdečních komor. Je definovaná podle elektrokardiografického záznamu jako rychlý sled čtyř a více komorových extrasystol po sobě. Komorové tachykardie jsou méně časté ale obecně závažnější než supraventrikulární tachykardie. Často přechází do fibrilace komor a jsou nejčastější příčinou náhlé srdeční smrti.

Die ventrikuläre Tachykardie (VT, Kammertachykardie; englisch "ventricular tachycardia") ist eine tachykarde Herzrhythmusstörung, die von den Herzkammern ausgeht. Sie kommt sowohl bei Gesunden vor, kann aber auch Anzeichen einer behandlungsbedürftigen Herzerkrankung sein.


Dynamika prožívání.

Dynamika prožívání je tempo průběhu a střídání psychických procesů, stavů, činností a jednání a jejich intenzitou. Prožívání se liší:

Typologie osobnosti.

Lidé si odedávna všímali, že lidé reagují na podněty různě, ale charakteristicky, a tak vznikaly snahy každého jedince zařadit do určitého typu. Vznikly čtyři slavné typologie.

Hippokratova typologie temperamentu.

Hippokrates (přibližně 460 př. n. l. – 377 př. n. l.) byl lékař starověkého Řecka pokládaný za otce lékařství. Jeho spisy Corpus Hippocraticum se staly základem středověkého lékařství. Přisuzuje se mu autorství lékařské přísahy – tzv. Hippokratova přísaha. Hippokrates vycházel z představy o čtyřech tělesných šťávách (humorech), jejichž poměr určuje reakce na okolí. Rozdělil temperament na 4 typy, které byly rozvíjeny pozdějšími badateli (Galénos, Jung, Eysenck, Pavlov, Kretschmer, Scheldon,...) (Existují samozřejmě i „směsice“, tzn. že jste například flegmatik a některé situace z vás třeba dočasně udělají cholerika atd.)

Typologie Carla Gustava Junga.

C. G. Jung položil základy dělení temperamentu v závislosti na přístupu k okolnímu světu.  Poměr introvertů a extrovertů v populaci je přibližně 1:3.

Typologie vycházející z MBTI.

V návaznosti na Jungovu teorii vznikl během II. světové války osobnostní dotazník MBTI (Meyrs-Briggs Type Indicator). Jeho autorkami jsou Američanky Katharine Cook Briggs a její dcera Isabel Briggs Myers. Na bázi MBTI David Kiersey zkonstruoval typologii osobností dle dominantních vlastností, temperamentů. Temperament zde souvisí s ústřední, dominantní potřebou člověka:

Typologie Ernsta Kretschmera.

Vychází ze vztahu mezi tělesnou konstitucí a temperamentem, navazujíce na Hippokratovu konstituční typologii. Podle určitých rysů těla vypracoval typologii osobností a nemocí, které tyto osobnosti ohrožují:  Tato typologie byla později zpochybněna.

Typologie Socionika.

Vychází ze základů Carla Gustava Junga a stejně jako MBTI rozpoznává 16 typů osobnosti. Na rozdíl od předešlých typologií u každého typu rozlišuje jeho vědomí a podvědomí, rozdílné reakce temperamentu v různých situacích a vzájemnou kompatibilitu či nekompatibilitu ve vztazích.

Temperament (lat. temperare = mísit) znamená souhrn charakteristických nebo vrozených rysů osobnosti, které se trvale projevují způsobem reagování, jednání a prožívání. Temperament je spjat se vzrušivostí – tj. mírou odpovědi určitého člověka na různé podněty – a zahrnuje i tendenci měnit nálady. Název vyjadřuje starou představu, že každou osobu lze charakterizovat jako určitou směs čtyř základních tělesných šťáv čili humorů.

Das Temperament beschreibt die Art und Weise, wie ein Lebewesen agiert und reagiert, also seinen Verhaltensstil. Dieser ist tief verankert und setzt sich aus emotionalen, motorischen, aufmerksamkeitsbezogenen Reaktionen und der Selbstregulierung zusammen. Der Begriff umschreibt relativ konstante (und daher typische) Merkmale des Verhaltens wie etwa Ausdauer, Reizschwelle, Stimmung und Tempo.


Rozložení.

Vesmírný výzkum se snažil docílit pochopení rozložení a uspořádání nadkup galaxií ve vesmíru. Trojrozměrné mapy jsou používány na zobrazení polohy 1.6 milionů galaxií. Trojrozměrné mapy jsou využívány za hlubším pochopením pozic nadkup galaxií, jakým způsobem pozorování koreluje se současným chápáním fyzikálních zákonů. K kalkulaci pozice zobrazení na 3D mapě je použita pozice galaxie na noční obloze a stejně, tak rudý posuv galaxií. Rudý posuv je s Hubblovou konstantou použit k přesnému určení na 3D časoprostorové mapě.  Z tohoto modelu bylo zřejmé, že nadkupy galaxií v časoprostoru, nejsou rozšířené jednotně, ale ani nahodile, dle modleu mají tvořit vlákna. Mapy odhalily ohromné prázdné prostory, kde je jen velmi malá koncentrace galaxií. Některé galaxie a vodíkové stopy lze nalézt v některých prázdných oblastech, ale většina galaxií se nachází v filamentech vyplňující časoprostor mezi prázdnotami. Prázdnoty samotné jsou často sférické ale nadkupy galaxií nikoliv. Mohou mít rozměry od 100 milionů až po 400 milionů světelných let v průměru. Rozložení prázdnot a filamentů v časoprostoru přímo odkazuje na způsob jakým se seskupily kupy galaxií v čase raného vesmíru, což jsou informace promítnuté na reliktní záření kosmu.  Existuje často používaná analogie přirovnávající filamenty ve vesmíru (složené z nadkup galaxií) k pletivu hub, nebo také síti složené z neuronů, či připomínající umělou neuronovou síť. V tomto modelu jsou filamenty připodobňovány strukturám Mycelia tvořící síť a na mikroskopickém měřítku může struktura připomínat způsob, jakým se rozrůstají některé druhy řas a hub. Tedy blíže jako u pletiva, že stěny a vlákna tvoří v prostoru síť, ve struktuře podobné pěnovým bublinám jako například tvoří Aerenchym při zvětšení za použití mikroskopu. Nebo také v připodobnění přimo k buňkám, tak by prázdnoty představovaly mezibuněčné prostory a vlákna by představovala buňky a jejich cytoplasmy. Jednotlivé předěly by podobně jako jsou buněčné membrány tvořeny lipidovou dvouvrstvou z části odpuzující a přitahující vodu, by tento mechanismus byl opatřen formou gravitace.

Existence.

Přítomnost nadkup galaxií indikuje to, že galaxie ve vesmíru nejsou jednotně rozložené, ale převážná většina je přitahována k sobě do skupin a kup, se skupinami obsahující až desítky galaxií a kup složených až z několik tisíc galaxií. Tyto skupiny a kupy společně s dalšími izolovanými galaxiemi tvoří ohromné struktury nazývané právě nadkupy galaxií. Jejich existence byla poprvé předložena George Abellem v jeho Abellově katalogu galaktických kup z roku 1958. Nadkupy galaxií tvoří ohromné struktury nazývané ""filamenty"", "komplexy nadkup galaxií", nebo ""vlákna"" která se mohou rozprostírat mezi několika stovkami milionů světelných let až do 10 miliard světelných let, pokrývající více jak 5 % pozorovatelného vesmíru. Toto jsou do současnosti největší známé struktury. Pozorování nadkup galaxií může vydat informace o počátečním stavu vesmíru, v jaké události v časoprostoru byly tyto nadkupy vytvořeny. Směr rotace os galaxií uvnitř nadkup může také vydat lepší pochopení a informace o raném formačním procesu galaxií v historii vesmíru. Vysvětlující rozložení hmoty ve vesmíru případně uvažovanou existenci Temné hmoty.  Rozloženy jsou mezi nadkupami galaxií ohromné prázdnoty časoprostoru, kde existuje jen menšina galaxií. Nadkupy galaxií jsou často děleny do skupin kup nazývané ""skupiny galaxií"" a ""kupy"".

Nadkupa galaxií (též supergalaxie) je seskupení kup a skupin galaxií, které v součtu obsahují několik tisíc až stovek tisíc jednotlivých galaxií. Jednotlivé nadkupy se mohou vzájemně prolínat. Mléčná dráha je jako součást Místní skupiny galaxií (obsahující více, jak 54 galaxií) společně s dalšími kupami galaxií (nejbližší je z nich Kupa galaxií v Panně) součástí Místní nadkupy galaxií (Laniakea). Tato nadkupa galaxií se rozpíná přes 500 milionů světelných let, zatímco místní skupina galaxií se rozpíná přes 10 milionů světelných let. Počet pozorovaných nadkup galaxií se odhaduje na 10 milionů.

Als Superhaufen oder auch Supergalaxienhaufen bezeichnet man gravitativ gebundene Ansammlungen mehrerer Galaxienhaufen. Sie gehören zu den größten für uns erkennbaren Strukturen im Universum.


Mládí.

Narodil se 19. listopadu 1890 ve vesnici Barčinka v Rybinském újezdu Jaroslavské gubernie v rolnické rodině. Jeho praděd, nevolník, který byl dán na vojnu, se po Krymské válce vrátil s mnoha vyznamenáními. Dostal od svého statkáře přezdívku Bljucher podle tehdy známého pruského polního maršála Blüchera. Přezdívka se časem změnila na jméno.  V roce 1904, po studiu na církevní škole, jej otec odvezl do Petrohradu, kde pracoval jako pomocník v obchodě, později ve Francouzsko-ruském strojírenském závodě, odkud byl za účast na dělnických schůzích propuštěn. V roce 1909 byl zaměstnán v Mytiščinské vagónce a v roce 1910 byl za výzvy ke stávce odsouzen k žaláři. V letech 1913 až 1914 pracoval v dílnách moskevsko-kazaňské železnice.  Počátkem první světové války, v srpnu roku 1914, byl povolán do armády a vojenskou službu vykonával v moskevském Kremlu. Posádky dalších velkých měst byly ostatně sestavovány podle podobného klíče. Řady nejenom moskevské, ale i petrohradské posádky tvořili buřiči, anarchisté, odbojáři a dezertéři – tedy ti, kterým se na frontu příliš nechtělo. Není proto divu, že petrohradská posádka raději podpořila během říjnového převratu Lenina a Trockého, než aby byla přesunuta na frontu.  Ačkoli se traduje mýtus ohledně Bljucherových zásluh, podle kterých měl sloužit v 8. armádě generála Brusilova, za zásluhy v boji být vyznamenán 2 kříži a medailí, povýšen do poddůstojnické hodnosti a v roce 1915 těžce raněn, na frontu se nikdy nedostal. Po říjnovém převratu vstoupil do bolševické strany.

Revoluce a občanská válka.

V květnu 1917 se seznámil s V. Kujbyševem, který jej poslal provádět agitaci k 102. záložnímu pluku. Zde byl vybrán do plukovního výboru a městského sovětu vojenských zástupců. V den zahájení VŘSR byl členem Samarského vojensko-revolučního výboru. Stal se aktivním účastníkem občanské války. V roce 1918 byl jako velitel oddílu poslán na Jižní Ural bojovat s oddíly gen. A. Dutova. Partyzánská skupina pod jeho velením během 40 dní boje prošla 1500 km. Poté na Sibiři velel střelecké divizi v boji proti admirálu Kolčakovi. Jako „první v historii“ byl vyznamenán 28. září 1918 řádem Rudého praporu. V roce 1920 bojoval na jižní Ukrajině proti vojskům generála Wrangela. Projevil se jako schopný a talentovaný vojevůdce, zejména v boji o Kachovské předmostí a v Perekopsko-čongarské operaci. Roku 1921 byl jmenován předsedou vojenské rady, velitelem Lidové revoluční armády a ministrem obrany Dálněvýchodní republiky. Provedl reorganizaci armády, upevnil její morálku a vítězně obsadil Voločajevský opevněný okrsek.  Po občanské válce měl Sovětský svaz pouze jediného možného protivníka – Japonsko. Proto měl být již v meziválečných dobách rozvinut proti této hrozbě tzv. Dálněvýchodní front. Jediné spojení zprostředkovávala Transsibiřská magistrála.

Kariéra.

V červenci 1938 v průběhu bojů u jezera Chasan v důsledku chyb došlo k velkým ztrátám v řadách Rudé armády a průtahu bojových operací. Hlavní vojenský výbor (Vorošilov, Buďonnyj, Molotov, Stalin) konstatoval, že u jezera Chasan se „projevily ohromné nedostatky velení Dálněvýchodního frontu“, v čemž se příliš nemýlili. V rámci armádních čistek to posloužilo jako záminka k obvinění Bljuchera, že „neuměl nebo nechtěl realizovat očištění fronty od nepřátel národa“.

Čistka.

Pod uvedenou záminkou Stalin předal Bljuchera pod pravomoc Speciálního soudního tribunálu, který odsuzoval na smrt skupinu vysokých vojenských činitelů v rámci tzv. „Případu Tuchačevského“ – označena také jako „antisovětská trockistická vojenská organizace“ (většinou zastřeleni 12. července 1937).  Na příkaz tohoto tribunálu byl 22. října 1938 zatčen a umístěn ve vězení v Lefortovu. Zde také na následky zranění při krutém výslechu dne 9. listopadu 1938 zemřel (někde je též udáváno, že byl zastřelen). Jako jeden z mála nikdy nepodepsal "doznání" k fiktivním zločinům. Na Stalinův příkaz bylo jeho tělo zpopelněno.  Rehabilitován byl po XX. sjezdu KSSS v roce 1956, kdy byl Chruščovem poprvé odhalen Stalinův kult osobnosti. Dodnes jsou Bljucherovým jménem pojmenovány ulice v Omsku, Novosibirsku, Jekatěrinburgu, Irkutsku, Samaře a Charkově.

Vasilij Konstantinovič Bljucher (; – 9. listopadu 1938) byl sovětský voják, státní a stranický činitel a maršál SSSR (1935). Byl popraven v rámci stalinských čistek v Rudé armádě. Rehabilitován po 20. sjezdu KSSS v roce 1956.

Wassili Konstantinowitsch Blücher (* in Barschtschinka, Rajon Rybinsk, Gouvernement Jaroslawl; † 9. November 1938; russisch Василий Константинович Блюхер, wiss. Transliteration ""; geboren als "Wassili Konstantinowitsch Gurow") war General der Roten Armee und Marschall der Sowjetunion.


Úřední jazyk.

Paragraf 13. černohorské Ústavy upřesňuje jako úřední jazyk v Černé Hoře černohorštinu a varianty jak v latince, tak v cyrilici mají rovnocenné postavení.  Vláda Černé Hory na svém zasedání 10. července 2009 obnovila a uznala nový, standardizovaný, pravopis černohorštiny, přičemž byla přijata dvě nová písmena a dvě nové souhlásky. Původně existovaly návrhy na zavedení ještě jedné (znak З, výslovnost [ʣ]), které nakonec byly zamítnuty (v řadě dialektů v oblastech Černé Hory, jižního Srbska a dnešní Severní Makedonie je však tato souhláska široce rozšířena). V prosinci 2017 byl černohorštině udělen mezinárodní kód ISO 639-2 cnr.

Historie.

Samotný termín černohorský jazyk použil poprvé francouzský autor, plukovník Vialla de Sommieres, ve svém dvoudílném cestopisu z roku 1813 "Voyage historique et politique au Montenegro", který byl publikován v roce 1820.  Vuk Stefanović Karadžić ve svém díle v němčině "Montenegro und die Montenegriner" z roku 1837 kde označuje slova Sommiera za nepravdivá, jelikož "„on označil jest černohorský jazyk za dialekt jazyka Řeckého“". V samém díle Karadžić vysvětluje, že "„Černohorci sice patří k srbské větvi řeckého zákona“" (řeckého (pravoslavného) vyznání). Srbský spisovatel Ljubomir Nenadović ve svém známém díle "O Černohorcích" z roku 1856 oznamuje, že při své návštěvě Černé Hory v polovině 19. století usoudil, že Černohorci mluví svým černohorským jazykem. Nenadović ještě napsal, že se v černohorských školách vyučuje srbština a tudíž v budoucnu lze očekávat rozdíly v těchto jazycích a že prý za sto let budou rozdíly ještě větší, než jsou mezi španělštinou a portugalštinou. Také se zmiňuje o své návštěvě města Cetinje, kde přesvědčoval své černohorské kolegy, aby "„zavedli ten krásný jazyk, do kterého Bible přeložena jest a kterým se mluví a píše dnes v Bělehradu a Novém Sadu. Tento jazyk, na kterém se doteď nejvíce psalo a překládalo, bude navždy srbským literárním jazykem. Neříkám, který z jazyků je lepší, jen připomínám, aby se kvůli literární jedinečnosti, menšiny přidružily k většinám, a aby všichni kteří na sobě srbské jméno nosí, měli tímto jazykem mluvit a psát"“. Kolegové z Cetinje ho naprosto ignorovali a jeho slova označili za bláboly.  Maďarský autor Jozsef Bajza ve svém díle "Černohorská otázka" ("A montenegrói kérdés") z roku 1927 napsal: "„Válka Černohorců s Turky, válka, jež trvala pět století, Černohorce izolovala od zbytku světa a zahnala je do strmých a nepřístupných roklí. Proto byli Černohorci izolováni i lingvisticky. Jejich jazyk se rozvíjel nezávisle a dostal vlastní, originální, znaky. Dokonce i v jazyce je manifestována státní a nacionální nezávislost Černé Hory."“ Jako první z černohorských elitních vědců požadoval Radoje Radojević zavedení mateřského, černohorského, jazyka do Ústavy a školství (koncem '60. let 20. století). Lingvista dr. Vojislav Nikčević během '90. let publikoval hodně, po sobě jdoucích děl, kde zkoumal pověst černohorského jazyka a pokusil se o jeho první kodifikaci. Zvláštnost černohorského jazyka podpořil i 62. Kongres mezinárodního PEN-a (Perth, Austrálie, 1995), kdy byly speciální revolucí pozvány '"'„"srbský a černohorský stát, ve jméně povinností a principů obsažených v Chartě UN, UNESCO-a a PEN-a, kvůli ochraně a promoce lingvistických a kulturních prav všech obyvatel Černé Hory.“"  Během existence socialistické Jugoslávie byla otázka jazyková otázkou velmi klíčovou. Komunistické vedení se pokoušelo za každou cenu všechny projevy jazykového separatismu umlčovat buď silou, nebo pokusem o dohodu. Největší problém však byl především ve vztazích chorvatsko-srbských, nikoliv srbsko-černohorských. Černohorci z různých důvodů označení "černohorský jazyk" pro svojí řeč nepoužívali a otázka samostatného černohorského jazyka byla nastolována podstatně méně častěji, než v případě např. chorvatštiny.  Černohorský autor Borislav Jovanović ve své knize "Černohorská literární zdvořilost" z roku 2005 konfrontoval dlouhodobou koncepci jazykového unitarismu, který podporovala především srbská strana: „'Na černohorský jazyk se lidé ještě dívají jako na nějaký jazykový diluviál, na varianty a podvarianty, provincialismy, černohorismy – vše v souladu s unitárními a asimilátorskými filologickými koncepcemi. Přitom černohorský jazyk není, i přes zapírání, jazyk vyčerpaný či naopak mrtvý jazyk. Naopak, jedná se jazyk holosterický, živý. Přečkal vše, co se mu stalo za posledních 100 let. I toto mluví v jeho prospěch o jeho živosti.... To, co není uložené v živé, mluvené řeči (a je skoro všechno), je uloženo v knihách. Živá jazyková praxe v Černé Hoře je charakteristická v pohledu návratu původní ijekavštiny, což je skutečný základ černohorského jazyka. Černohorští spisovatelé odkázali národu svůj jazyk, dali mu a dávají jeho nespornou vědeckou a nacionální legitimitu. A tak černohorský jazyk nezůstal bez svého domova; jeho literární využití se stalo jeho nejeminentnější citadelou. Svou mateřskou paměť zanechal jazyk právě na stránkách psané a mluvené literatury. Čím více byl utlačován, tím více byl oživován a tím více se ozýval a černohorští spisovatelé věřili v jeho nezničitelnost, věřili ve svůj mateřský jazyk.""srbský a černohorský stát, ve jménu povinností a principů obsažených v Chartě UN, UNESCO-a a PEN-a, kvůli ochraně a promoci lingvistických a kulturních práv všech obyvatel Černé Hory."' Teprve v roce 2003, vlastně poprvé, během soupisu (v rubrice ostatní jazyky, vedle úřední srbštiny) bylo možné vyjádřit se a prohlásit černohorštinu za svůj mateřský jazyk. Přes 144 000 obyvatel Černé Hory, neboli přes 22 %, uznává nyní jako svůj mateřský jazyk černohorský.

Abeceda/azbuka.

Černohorština, na rozdíl od jiných jihoslovanských jazyků, má celkově 32 grafémů a fonémů (nejvíce ze všech jihoslovanských jazyků). Ke 30 grafémům a fonémům, které jsou společné i pro ostatní západní jihoslovanské jazyky, má ještě měkké Š (foném získaný spojením S a J, označení Ś) a měkké Ž (foném získaný spojením Z a J, označení Ź). Tyto fonémy má černohorština již od 16. století a jsou výsledkem procesu, který je znám jako tzv. ijekavská jotace (proces, který zachvátil řadu nářečí jižních Slovanů, avšak pouze v Černé Hoře a některých oblastech jihu Hercegoviny vedl k vzniku nových hlásek.  Ś a Ź jsou lingvistickým dědictvím dvou dialektů černohorského jazyka: zetsko-sjenického a východohercegovinského, které v jiných oblastech srbochorvatského jazykového prostoru nedominují a jsou z něj vytlačovány.

Charakteristiky.

První (a z češtinářského pohledu nejdůležitější) rozdíl mezi černohorštinou a češtinou jsou I/Y. V černohorštině měkké I nezměkčuje, používá se jako Y (s tím, že v černohorštině ypsilon neexistuje). Příklady: snijeg [čteme: snyje:g] (sníh), dijete [čteme: dyje:te] (dítě), tijesto [čteme: tyje:sto].  S tím je spojen další problém oproti češtině; v černohorštině neexistují čárky nad samohláskami, délku a její zapamatování zvládají rodilí mluvčí a ostatní jižní Slované, ale pro všechny, kteří se učí černohorštinu, správné zapamatování délky může být problém. Např.: Sava (Sa:va - řeka Sáva), glagol (gla:gol - sloveso), rijeka (rije:ka - řeka) atd.  Černohorský jazyk má dva dialekty: východohercegovinský dialekt na západě a severo-západě a zetsko-sijenický dialekt na zbytku území. Černohorský jazyk má zvláštní typ ijekavice (jeden z rozdílů oproti srbštině i chorvatštině). Černohorský jazyk se rozvíjel za unikátních podmínek a proto je jedinečný kvůli své socio-lingvistické entitě; zároveň má své fonologické, morfologické, pravopisné a další literární jedinečnosti oproti jiným jihoslovanským jazykům.  V oblasti Černé Hory bylo mnohem důslednější tzv. Ijekavské jotování (písmeno J (jot) + další písmeno). Ve srovnání se standardní srbštinou byly jotovány i hlásky Š a Ž a vznikly tak jejich měkčí varianty - Ś a Ź.  Např. D a J vždy dávají Đ (dj); d+ź); příklady: đevojka (dívka), niđe (nikde), poneđeljak (pondělí), ovđe (tady), đed (děd). Možnost jotování existuje i u písmena C; C a J dávají Ć (odpovídá polskému Ć); příklady: ćepanica (kláda), šćeti (chtít), ćelokupni (celkový).  Zvláštní černohorská fonologická ijekavština: sijeno (seno), bijelo (bílé), nijesam (nejsem)  Zvláštní černohorská morfonologická ijekavština: ovijeh (těchto), ovijema (těmito), tijema (těmi)  Místo šestého pádu se v každodenní, hovorové černohorštině používá čtvrtý pád; např.: Živi u grad (žije v město), ćera đecu po ulica (honí děti po ulice), voda u krš (voda v skála). Černohorské dialekty jsou v řadě rysů podobné dialektům oblastí rozhraní Srbska, Severní Makedonie a Bulharska, kde lze sledovat pronikání analytických tendencí, což se projevuje především ustupováním 6. a 7. pádu a pronikání některého z prvních čtyř na jeho místo.  Osobní zájmena – já, ty – v druhém, třetím, čtvrtém a pátém pádě mají koncovku -e, takže se používá: Daj mene tu knjigu (dej mě tu knihu), nebo Tebe ću vrnuti oni dug (tebe vrátím tamten dluh).  Příklady pro nově zavedené fonémy a grafémy Ś a Ź:  Ś: śekira (sekera), śutra (zítra), śever (sever), śeme (sémě), ośetiti (ucítit), śediti (sedět), Śćepan (Štěpán). Standardní například chorvatská ijekavština používají formy bez jotace - sjekira, sjutra, sjever, sjeme, osjetit, sjediti, Stjepan.  Ź: źevati (zívat), iźutra (po ránu), źenica (zornice), iźede (vyžere hovorově), iźelica (jedlík), źapiti (zapít), Źaga (přezdívka od jména Žarko)

Slovní zásoba.

Černohorský jazyk byl dlouho ovlivněn nadvládou Osmanské říše, během které se do jazyka rozšířily tzv. turcismy, tedy přejímky hlavně v oblasti gastronomie, armády, vlastnictví majetku či státní správy. Jakmile byl turecký prvek odstraněn, začaly pronikat vlivy jiné, například německé či ruské.  Turcismy  Germanismy

Černohorština (černohorsky/srbochorvatsky "crnogorski jezik") je jihoslovanský jazyk, mateřský jazyk Černohorců a úřední jazyk v Černé Hoře. Po osamostatnění Černé Hory byl jazyk vyhlášen jako samostatný a v říjnu roku 2007 se stal jazykem oficiálním pro Černou Horu. Někteří lingvisté dokládají, že Černohorci, Chorvati, Srbové a Bosňáci hovoří čtyřmi národními variantami jednoho standardního jazyka – srbochorvatštiny.

Die montenegrinische Sprache (montenegrinisch "crnogorski jezik", црногорски језик) ist eine serbokroatische Sprachvarietät und Amtssprache Montenegros. Sie basiert wie Bosnisch, Kroatisch und Serbisch auf einem štokavischen Dialekt. Von den vier serbokroatischen Standardvarietäten ist sie die am wenigsten ausgebaute.


Historie.

Do vysokohorských oblastí Nepálu, především do Khumbu, přišli Šerpové před 300 až 400 lety.  Po roce 1948, kdy se Nepálské království otevřelo světu a vpustilo na své území odvážlivce dychtící vystoupat na třetí pól naší planety, se začaly desítky expedic vydávat na několikatýdenní pochod údolím řeky Dudh Kosi, aby dosáhly svého vysněného cíle. Na množství přepravovaného nákladu potřebovaly nosiče – a po ruce byli Šerpové, odolní vytrvalí lidé a hlavně zvyklí na vysoké nadmořské výšky. A když před více než padesáti lety stanuli první dva pozemšťané na vrcholu nejvyšší hory světa Everestu, byl jedním z nich příslušník šerpského národa, Tenzing Norgay, díky němuž se Šerpové stali známými po celém světě. Největší šerpská vesnice Namčhe Bazár v nadmořské výšce kolem 3400 m s asi stovkou bytelných kamenných domů s dřevěnou střechou se stala hlavním obchodním střediskem.

Současnost.

Šerpové se díky tučným příjmům z nosičství i horolezectví stali nejbohatším nepálským národem a své malé domky nahradili velkými honosnými domy upravenými jako hotely pro turisty a Namčhe Bazár se proměnilo v proslulé turistické centrum s hotely a obchodními uličkami. Dnes díky dostatku peněz si mohou Šerpové dovolit posílat své děti na studie a tradiční pracovní místa Šerpů včetně řemesla nosičského se uvolnila pro jiné nepálské kmeny, především Tamangy a Raje. Tak vznikla skupina šerpů s malým “š”, všeobecně označující povolání nosičů a dalších pomocníků větších i menších expedic.

Kultura.

Jako většina Tibeťanů vyznávají buddhistické náboženství, konkrétně mahájánový buddhismus, většina klášterů v oblasti patří sektě Ňingmapa. Z celkem více než dvaceti klášterů je nejznámější gompa v Tengphočhe, která byla znova postavena po požáru v roce 1988. V nedalekém Debočhe stojí jediný ženský klášter v Khumbu. Šerpové používají tibetské písmo, protože jejichž řeč, šerpština, je dialektem tibetštiny. Tradiční obživou Šerpů bylo po dlouhou dobu pastevectví jaků. Čím více čistokrevných jaků, nekřížených s buvoly, rodina vlastnila, tím byla významnější. Proto také vznikl velmi složitý systém pojmenování nejrůznějších kříženců jaků s indickými buvoly. Z potřeby směňovat jačí produkty se vyvinulo další tradiční odvětví Šerpů, kterým je obchod. Khumbu leží na jedné z důležitých obchodních tras spojujících Nepál s Tibetem přes sedlo Nangpa (5716 m), po níž z Tibetu přicházely karavany obtěžkané nákladem soli, ovčí vlny a masa i stáda jaků.

Šerpové jsou etnikum obývající pohoří Himálaj v Nepálu, konkrétně jeho nejvyšší část u hranic s Tibetem (dnes část Čínské lidové republiky). Jejich jméno v tibetštině zní "šer-pa" a znamená „člověk z východu“, protože tento původně tibetský kmen pochází z východního Tibetu. Mluví šerpštinou, která patří k jižní větvi tibetobarmských jazyků, nicméně šerpština se liší od tibetštiny používané ve Lhase a oba jazyky jsou si vzájemně nesrozumitelné.

Die Sherpa ("Scherpa"; deutsch etwa „Ostvolk“, ) sind ein Volk, das vor 300 bis 400 Jahren aus der Kulturregion Kham, hauptsächlich dem heutigen Qamdo und Garzê, in den Zentral- und Süd-Himalaya eingewandert ist. Die Bezeichnung des Volkes stammt aus dem Tibetischen: "shar" bedeutet „Osten“, die Nachsilbe "pa" bedeutet „Volk“, „Menschen“. Angehörige dieser Ethnie werden ebenfalls als "Sherpa" bezeichnet (Plural "Sherpas"); die weibliche Form ist Sherpani (Plural "Sherpanis"). Heute gibt es etwa 180.000 Sherpas. Sie leben vor allem im Osten Nepals sowie in den grenznahen Regionen Chinas und Indiens. Sie sind größtenteils buddhistisch und sprechen überwiegend eine ihrer Kultur eigene Sprache, die ebenfalls Sherpa genannt wird.


Život.

Robert Patrick se narodil ve městě Marietta v americké Georgii 5. listopadu 1958. Jeho rodiče Nadine a bankéř Robert Patrick Sr. poté měli ještě čtyři mladší děti: Richarda, který je frontmanem rockové kapely Filter a bývalým kytaristou Nine Inch Nails, Cheri, Karen a Lewise. Své dětství strávil na předměstí Clevelandu v Bay Village, avšak jeho rodina se často stěhovala, takže pobýval i v Bostonu, Atlantě, Detroitu nebo Daytonu.  Roku 1977 absolvoval střední školu Farmington High School ve Farmingtonu v Michiganu a o herectví se začal zajímat až po dostudování. Právě kvůli zájmu o herectví nakonec ještě před ukončením studií opustil univerzitu Bowling Green State University. Stal se malířem pokojů, kterým byl až do roku 1984, kdy se na lodi plavil s přáteli několik mil od pobřeží Clevelandu na Erijském jezeře a loď se rozpadla. Tři hodiny plaval k pobřeží a poté se ještě vrátil pro své přátele, kteří na lodi zůstali. Tehdy šestadvacetiletý Robert Patrick se z Ohia přestěhoval do Los Angeles v Kalifornii a začal se živit jako barman, přičemž nová profese ho ne vždy uživila a částečně se z něj tak stal bezdomovec. V rozhovoru pro magazín "Ability" se později přiznal, že byl v té době drogově závislý a navíc alkoholik.  24. listopadu 1991 se Robert Patrick oženil s herečkou Barbarou Hooperovou (*1961). Pár se společně objevil například v "Aktech X". nebo ve filmu z roku 1995 "Zero Tolerance". Mají spolu dvě děti: dceru Austin (*1997) a syna Samuela (*2000).  Pravidelně se účastní charitativní motocyklové akce "Love Ride", která se koná každoročně v Jižní Kalifornii a je prezidentem neziskové organizaci Boozefighters, která podporuje veterány, děti a chudé lidi.

Kariéra.

Začátky ve filmu.

V roce 1990 získal malou roli ve filmu "Smrtonosná past 2" v hlavní roli s Brucem Willisem a později následovali i další méně významné role. Zlom přišel roku 1991, kdy se ho James Cameron rozhodl obsadit do snímku "Terminátor 2: Den zúčtování" jako hlavní zápornou postavu: T-1000. Natáčení "Terminátora" změnilo jeho život a prakticky i nastartovalo celou Patrickovu filmovou kariéru.  Roku 1992 získal roli ve filmu "Poslední akční hrdina" a následovalo i několik dalších větších rolí. Díky jeho znalosti bojových umění si v roce 1994 zahrál rovnou ve dvou filmech: "Hong Kong '97" a "Dvojitý drak". V roce 1993 si Chris Carter, tvůrce "Akt-X", Patricka poprvé všiml ve snímku "Oheň v oblacích" a když v 7. sérii David Duchovny přestal v seriálu účinkovat, Carter se rozhodl Roberta Patricka kontaktovat a nabídl mu roli Johna Doggetta. Patrick roli přijal, ale po odchodu Davida Duchovnyho ze seriálu brzy hodnocení kleslo a po dalších dvou sériích byl seriál úplně ukončen.

2000–současnost.

V roce 2000 si zahrál ve třech epizodách seriálu "Rodina Sopránů" ("Št'astný poutník", "Krach", "Panoptikum") jako David Scatino. O čtyři roky později se objevil v dalším seriálu: jako Marshall Sumner v pilotní epizodě seriálu "".  2001 ztvárnil roli Roberta Rodrigueze ve filmu "", v hlavní roli s Darylem Sabarou a Alexou PenaVega. Roku 2005 získal roli v oscarovém snímku "Walk the Line", kde ztvárnil Raye Cashe, otce hlavního hrdiny Johna Cashe (pro něhož byl předlohou skutečný Johnny Cash). Rok nato získal roli hlavního trenéra Ricka Tolleye ve filmu "Návrat na vrchol". Ještě roku 2006 si zahrál s Harrisonem Fordem v krimi filmu "Firewall" od režiséra Richarda Loncraina. Mimo to se věnoval i dabingu: ve třetí sérii animovaného seriálu "" namluvil postavu mistra Piandaa.  Mezi lety 2012 až 2014 ztvárnil hlavní roli Jacksona Herveauxe v americkém seriálu "Pravá krev". Mimo to od roku 2014 hraje postavu agenta Caba Galla v televizním seriálu "Tým Škorpion". 28. března 2017 bylo oznámeno, že se objeví i v připravovaném seriálu od Amazon Video "Lore".

Robert Patrick (rodným jménem Robert Hammond Patrick Jr.; * 5. listopadu 1958, Marietta, Georgie, USA) je americký herec známý například z filmů "Nepřítel pod ochranou", "Walk the Line", "Okrsek 49" nebo především jako T-1000 z "". Mimo to hrál i v seriálu "Akta X" v sedmé, osmé a deváté sérii. Většinou ztvární záporné postavy a za své herecké výkony byl čtyřikrát nominován na cenu Saturn.

Robert Hammond Patrick, Jr. (* 5. November 1958 in Marietta, Georgia) ist ein US-amerikanischer Schauspieler und Produzent. Er wurde vor allem in der Rolle des "T-1000" in "Terminator 2 – Tag der Abrechnung" bekannt.


Začátky.

NACA byla založena prezidentem Wilsonem 3. března 1915 ve snaze zorganizovat americký letecký výzkum tak, aby existovala organizace takový výzkum zastřešující a snažící se o jeho směřování směrem k praktické využitelnosti.  Vynikající výsledky se dostavily již ve dvacátých letech, kdy agentura vyvinula speciální kryt pro hvězdicové motory, jenž zlepšil jejich chlazení a snížil odpor vzduchu až o šedesát procent. Testovací dvouplošník Curtis Hawk AT-5A dosáhl s tímto krytem o 30 kilometrů za hodinu vyšší rychlosti než bez něj. Agentura za tento počin získala první z několika Collierových cen.

Výsledky.

Agentura se dále věnovala vývoji profilů křídel a zavedla jejich standardizované značení – některé profily se používají dodnes.  Velké úsilí věnovala agentura výzkumu letů ve vysokých rychlostech. John Stack vyvinul první nadzvukový aerodynamický tunel a o další z Collierových cen se podělil s pilotem amerického letectva Chuckem Yeagerem, jenž jako první člověk překonal rychlost zvuku.  NACA dále vyvíjela komponenty pro letecký průmysl – zmiňme například Roberta T. Jonese, jenž vyvinul první letecký odmrazovací systém, popřípadě vymyslel koncept delta křídla pro omezení šokových vln jdoucích přes křídlo při nadzvukovém letu.  Na ostrově Wallops nedaleko pobřeží Virginie spravovala NACA od roku 1945 Výzkumnou stanici bezpilotních prostředků. U stanice vznikl i malý kosmodrom Wallops Flight Center.  Problémy spojenými s přítomností člověka v kosmu a tím jak ho tam dostat se agentura začala zabývat v první polovině padesátých let minulého století, výsledkem těchto úvah byl počátek vývoje nejrychlejšího výzkumného raketoplánu North American X-15.

Konec.

V roce 1958, kdy již měla NACA několik tisíc zaměstnanců, rozhodl prezident Eisenhower o zřízení nového úřadu – "National Aeronautics and Space Administration" a zániku NACA. Aktiva NACA byla převedena na NASA, která se od 1. října 1958 aktivně věnuje leteckému a kosmickému výzkumu.

National Advisory Committee for Aeronautics (NACA) byl federální úřad Spojených států založený na podporu leteckého výzkumu. Úřad zanikl 1. října 1958 a jeho aktivity přebrala nová organizace NASA.

Das National Advisory Committee for Aeronautics (NACA) war eine US-amerikanische staatliche Organisation, die sich mit der Grundlagenforschung in der Luftfahrt beschäftigte; ein direkter Vorgänger der späteren NASA. Die Gründung erfolgte am 3. März 1915. Die Behörde sollte die Innovationen im Flugzeug- und Antriebsbau koordinieren und auf eine wissenschaftliche Grundlage stellen. Die so erlangten Erkenntnisse wurden der amerikanischen Luftfahrtindustrie zur Verfügung gestellt.


Popis.

Vystřižený kus plechu se nejprve „stahuje“, obvykle přes zašpičatělý špalík tvrdého dřeva, upnutý do svěráku. Údery kladiva ve spirále od kraje ke středu se plech přehýbá přes špalík a pozvolna tvaruje. Během stahování se polotovar musí často žíhat, aby se obnovila jeho plasticita, a musí se dávat pozor, aby se na okraji netvořily záhyby. Nahrubo vybombírovaný tvar se pak planýruje zevnitř, aby se vyhladily nerovnosti, vzniklé údery kladiva. Užívají se k tomu vyleštěná tvarová kladiva proti ocelové desce.

Historie.

S bombírováním se lze setkat už ve starověku, například u zlatých, stříbrných i měděných nádob, misek a pohárů, které se pak často zdobily tepáním reliéfů a ozdob. Ve středověku je užívali zlatníci, stříbrníci, pasíři a mědikovci stejně jako zbrojíři při výrobě pancířů a přileb, a to až do 19. století. Teprve koncem 19. století se začalo bombírování rotačních tvarů nahrazovat rychlejší a přesnější kovotlačitelskou technikou nebo tažením a lisováním do ocelových forem.

Autoklempíři.

Ještě na konci 19. a v první půli 20. století bylo bombírování častý pracovní úkon u autoklempířů – předchůdců dnešních karosářů. Truhláři-karosáři zhotovovali z jasanových latí kostry karoserií aut a autobusů. Autoklempíři pak volně z ruky na dlouhých kovadlinkách se sadou speciálních kladívek vyklepávali z plechu bombírované tvary karoserie a šroubovali je na kostru. Mistrovskou, vysoce elegantní práci těchto dávných mistrů dodnes obdivujeme na veteránech – nechce se věřit, že to je ruční práce. S bombírováním se můžeme potkat u kol automobilů, u blatníků, rohů kabin apod. – všude tam, kde je plech tvarován do kulata.

Bombírování(něm. "bombieren" z franc. "bomber", vyklenout, vydout) je řemeslná technika tvarování plechu do nerozvinutelných, zejména dutých tvarů. Užívala se při ruční výrobě nádob, misek, helem, brnění a podobně. Ještě počátkem 20. století ji užívali autoklempíři například při výrobě blatníků. V moderní době byla nahrazena lisováním.

Als Bombieren bezeichnet man allgemein eine wölbende Verformung. Das Ergebnis wird bei zylindrischen Objekten wie Fässern auch als Balligkeit bezeichnet. Bombiert wird überwiegend maschinell, aber auch in handwerklicher Freihandarbeit wie dem Treiben.


Historický vývoj.

Poprvé se ves připomíná v písemných pramenech v roce 1365, ale uvádí se také rok 1378. Roku 1386 koupil tvrz a ves v Mutišově Konrád Krajíř z Krajku. Majitelé se až do roku 1610 často střídali, až v roce 1610 je při prodeji dačického panství Vilému Dubskému z Třebomyslic uváděn také Mutišov. Ves pak sdílela osudy dačického panství až do roku 1849. Podle Tereziánského katastru moravského bylo ve vsi 17 sedláků, kteří pracovali se 2 voly 5 dnů, 1 čtvrtláník se 2 voly 3 dny a 5 čtvrtláníků s pěší robotou 3 dny v týdnu. Sedlák měl navíc v létě pěší robotu 5 dní v týdnu. V roce 1843 v Mutišově žilo podle vceňovacího operátu 199 obyvatel, z toho 97 mužů a 102 žen ve 40 domech a 46 domácnostech. Z nich se 28 živilo zemědělstvím a 1 se živil živností (kovář). Mimo to bylo ve vsi 17 nádeníků. Chovalo se zde 100 volů, 48 krav a 141 obyčejných ovcí. Desátky se odváděly panství Dačice a faře v Cizkrajově. Na týdenní sobotní trhy se z Mutišova jezdilo do Dačic a na pondělní do Slavonic.

Správní začlenění obce od roku 1850.

Do roku 1849 byl Mutišov součástí panství Dačice v Jihlavském kraji. V letech 1850 až 1855 byl podřízen politické pravomoci Podkrajského úřadu v Dačicích. Po vzniku smíšených okresních úřadů s politickou a soudní pravomocí byl v letech 1855 až 1868 podřízen Okresnímu úřadu v Dačicích. Když byly v roce 1868 veřejná správa a soudnictví opět odděleny, vrátil se pod politickou pravomoc Okresního hejtmanství v Dačicích, od roku 1919 okresní správy politické a od roku 1928 okresního úřadu v Dačicích. Od roku 1911 do roku 1938 byl podřízen Okresnímu soudu ve Slavonicích. Po okupaci pohraničí nacistickým Německem byl od října 1938 do května 1945 podřízen Landratu ve Waidhofenu a. d. T., říšská župa Dolní Dunaj a v soudnictví Amtsgerichtu ve Slavonicích. Po osvobození v květnu 1945 náležel pod Okresní národní výbor v Dačicích a v jeho rámci od roku 1949 pod nově zřízený Jihlavský kraj. Po územní reorganizaci v polovině roku 1960 byl Mutišov s moravským Slavonickem začleněn pod správní okres Jindřichův Hradec. V roce 1964 byl Mutišov v rámci integrace obcí sloučen se Slavonicemi. Po zrušení Okresního úřadu v Jindřichově Hradci spadá od roku 2003 pod pověřený Městský úřad v Dačicích.

Mutišov () je malá vesnice asi 2 km severovýchodně od Slavonic, nyní místní část města Slavonic. Leží v nadmořské výšce 496 m. V roce 2011 zde trvale žilo 59 obyvatel. V místě je železniční zastávka trati Slavonice – Kostelec u Jihlavy. V místě není a nikdy nebyla škola, není zde ani obchod. Vesnice je poprvé připomínána v písemných pramenech v.r. 1365. Elektrifikována byla obec v roce 1930 připojením na síť ZME Brno. Ve vesnici je v současné době obydleno 28 domů, převážně stále žijícími obyvateli. Má obecní vodovod a čistírnu odpadních vod. Od roku 2001 je obec plynofikována.

Der Ford Fiesta ist ein weltweit vertriebenes Pkw-Modell des Automobilherstellers Ford. Der Kleinwagen wird seit Mai 1976 gebaut, bisher wurden weltweit mehr als 15 Millionen Fahrzeuge produziert. Mit rund 9 Millionen Exemplaren im Zeitraum 1979 bis 2018 wurde der größte Teil dieser Fahrzeuge am Standort Köln produziert. Im Laufe der Zeit wurde der Fiesta immer wieder technisch verbessert und neu gestaltet, allerdings handelt es sich nicht bei jeder Modifizierungsmaßnahme zwangsläufig um ein neues Modell.