Historie.

Počátky Spolku pro Němce v zahraničí (Verein für das Deutschtum im Ausland) mají kořeny v habsburské monarchii. Habsburská monarchie se skládala mimo jiné z regionu, který byl později nazýván Jihovýchodní Evropou a sahal od Černovic (Czernowitz) až k Terstu (Triest), dále zahrnoval území na dolním a středním Dunaji až po Budapešť a Bratislavu. Centrum regionu se nacházelo v císařském městě Vídni. Mnohonárodnostní říše byla přirozeně poznamenána i mnohojazyčností, kulturní rozmanitostí, odlišnou ekonomickou vyspělostí a různými politickými hnutími, které ve vyhrocené formě dosahovaly až extrémních nacionalistických tendencí. Zrovna tak rozmanitá byla v monarchii i náboženská příslušnost: pravoslaví, římský katolicismus, protestantismus a judaismus. V této části monarchie žili, často po celá staletí, na větších i menších územích Němci: v Haliči (Galizien), Bukovině (Bukowina), Besarábii (Bessarabien), Dobrudži (Dobrudscha), Sedmihradsku (Siebenbürgen), Satu Mare (Sathmar), Banátu (Banat), Bačce (Batschka), Švábském Turecku (Tolna, Baranya a Somogy), v otevřených horských oblastech, Bakoňském lese (Bakonywald), Slavonii (Slawonien), Sremu (Syrmien), Spiši (Zips) a Kočevsku (Gottschee).  Po prohrané bitvě u Solferina (1866) se německá část obyvatelstva dostala v pohraničních oblastech a v jazykových ostrovech vlivem maďarizace, italianizace a čechizace do defenzívy. Založením Německého školského spolku (Deutscher Schulverein) reagovali jeho představitelé na potlačování němčiny a německé kultury v těchto tzv. ohrožených oblastech (Schutzgebiet). Podobná seskupení a spolky na ochranu rakouského školství vznikaly také v Německé říši. Vzhledem k tomu, že rakouský spolkový zákon centrální organizaci s německými spolky nepovoloval, došlo o rok později v Berlíně 15. srpna 1881 k založení Všeobecného německého školského spolku (Allgemeiner Deutscher Schulverein), který zastřešil německé pobočky rakouského Schulvereinu. U zrodu spolku stál Heinrich Gotthardt von Treitschke a Theodor Mommsen.  Až do první světové války měl v oblasti německých menšin stěžejní význam Alldeutscher Verband (Všeněmecký svaz) a Allgemeiner Deutscher Schulverein (později VDA) stál v jeho stínu. V roce 1891 založený a 1894 reorganizovaný „Alldeutsche Verband“ se ale postupně odklonil od liberálního nacionalismu k pangermánskému rasismu. Jeho podpora směřovala v habsburské monarchii k německým obranným spolkům (Schutzverein) v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, na jihovýchodě spolku Südmark, v Maďarsku do německých jazykových oblastí na Slovensku, do Sedmihradska a Banátu. Až do roku 1914 podporoval na 600 000 členů nějakým způsobem organizovaných v německých nacionálních obranných spolcích.  První aktivity Všeobecného německého školského spolku proto směřovaly na pomoc maďarizací postižených sedmihradských Sasů kolem center Bistrita (Bistritz), Brašov (Kronstadt), Cluj Napoca (Klausenburg), Medias (Mediasch), Sebes (Seh besh'), Sibiu (Hermannstadt), Sighisoara (Schassburg) a v západní části země tzv. banátským Švábům s centrem v Timisoáře (Temeschwar). Podpora německých menšin probíhala především prostřednictvím zřizování škol a knihoven, finančních příspěvků na nákup německy psaných knih a financováním učitelů na německých školách.

Verein für das Deutschtum im Ausland.

V roce 1908 se zformoval z berlínského školského spolku „Verein für das Deutschtum im Ausland, Schulverein e. V.”, který se členil na místní odbočky, okresní a zemské svazy. Zakládány byly i ženské a dívčí skupiny. VDA se prezentoval jako nepolitická organizace, jež se soustředila na ochranu a péči 30. mil. Němců žijících mimo hranice Německé říše. Udržováním a navazováním vztahů mezi organizacemi německého obyvatelstva v zahraničí a v Německé říší přispíval k péči o německý jazyk a německou kulturu. Zároveň se snažila rozvíjet životně důležité zájmy všech Němců na celém světě. Uvnitř státu se VDA o to pokoušel „slovem i písmem” pořádáním přednášek, vydáváním čtvrtletního časopisu «Das Deutschtum im Ausland» (Vierteljahrshefte des Vereins für das Deutschtum im Ausland 1909-1919) a vydávaným věstníkem VDA (Mitteilungen des VDA). V zahraničí zřizoval VDA německé školy, školky, knihovny, zprostředkovával německé učitele, duchovní a lékaře, poskytoval stipendia nemajetným a chudým Němcům, rady a informace také z hospodářských oblastí a pomáhal navazovat osobní vztahy mezi Němci v zahraničí a uvnitř říše.  Do první světové války činily výdaje VDA na péči o němectví 3,5 mil. marek. Finančním přispěním zajistil chod nebo výstavbu stovek školek a škol nejen ve válečných oblastech německého Rakouska, ale také mnoha německých škol v Jižní Americe a v Jižní Africe. Sta tisíce VDA financovaných knih obohatilo německé knihovny. Dále se mohl spolek pochlubit zajištěním dvěma sty pracovních učitelských míst skrze zřízenou učitelskou zprostředkovatelnu. Členská základna z roku 1881 vzrostla z 1 300 do roku 1914 na 60 000 a přes 250 německých měst a obcí finančně VDA sponzorovalo. Roční členský příspěvek činil 3 M a zaplacením jednorázového poplatku 100 M získal německý občan celoživotní členství.

Podpora němectví v zámoří.

Orient.

V Istanbulu (Konstantinopel) se Němci sdružovali kolem zátoky Zlatý roh a to ve spolcích «Dürerbund», «Deutscher Ausflugsverein», «Teutonia», dále zde fungovala od roku 1868 německá škola, mateřská škola a německá vyšší reálka s hospodářskou školou «Deutsche Oberrealschule» (dnes Deutsche Schule Istanbul, Özel Alman Lisesi), která patřila k největší a nejdůležitější škole v celém Orientě. Školní tělocvičnu využíval i zdejší «Deutscher Turnverein» a v roce 1916 založený spolek pro mládež «Deutscher Pfadfinder». V roce 1852 byl vybudován také německý špitál. Pro německou menšinu vycházely od roku 1908 noviny Osmanischer Lloyd. Na západě Alžírska v provincii Oran se nacházela před první světovou válkou pruská osada La Stidia a ve vnitrozemí pět kilometrů od města Arzew osada «Sainte-Léonie». V Alexandrii VDA podporoval v roce 1912 otevřený «Deutsches Seemannsheim», který sloužil zpravidla k ubytování námořníků, ale také k trávení volného času jako klub s knihovnou. Jinak se v Alexandrii těšil velkému zájmu příkladný německý špitál (Deutsches Hospital) fungující ve městě již od roku 1858 (1909 nová budova) a evangelická německá škola s mateřskou školou. Školu podporoval i stát a to roční subvencí 3 320 M. Mimo evangelické školy zde provozovala Kongregace Milosrdných sester svatého Karla Boromejského katolickou školu a nadace z Káhiry starobinec „Kaiser-Wilhelm-Greisenasyl” (nyní Pelizaeus-Heim). V Káhiře se nalézal německý špitál, škola se školkou a chlapecký internát. Škola i internát byly otevřeny všem registrovaným náboženstvím. Stejnou školu jako v Káhiře uvedl v Jeruzalémě do života evangelický Jerusalemsverein. Katolický spolek «Deutsche Verein vom Heiligen Land» založil při hospici sv. Pavla (St. Paulus-Hospiz) v roce 1908 katolický učitelský seminář a chlapeckou školu s německým vyučovacím jazykem. Po absolvování tříletého studia pak učitelé nastupovali bezplatně na tříletou službu v misionárních školách po celé Palestině. K tomu ještě fungovaly ve městě dvě německé dívčí školy s podobným zaměřením. Další protestanské školy se pak nacházely v kolonii Haifa, Jaffa, Sarona, Wilhelma, Betlehem-Galiläa (Tempelgesellschaft). Pro kolonie Haifa, Sarona a Wilhelma, kde žilo asi 850 Němců, se uvažovalo o stavbě německého špitálu. V Bejrútu se mohly v němčině vzdělávat jen děvčata na dvou dívčích školách diakonie Císařských sester (Kaiserswerther Diakonie), chlapecká byla zrušena. Ve Smyrně řádové sestry obývaly dům diakonie a provozovaly dívčí školu s německým internátem a sirotčincem, chlapeckou školu vedl profesor Meyerstein (zrovna tak státem a VDA dotovaná). Vedle těchto ve Smyrně působila ještě německo-řecká škola.

Asie, Severní Amerika, Austrálie a Oceánie,.

V roce 1898 propachtoval čínský císař území Kiautschou Německému císařství (Deutsche Schutzgebiet Kiautschou), které zde v poměrně krátké době vybudovalo prosperující přístav Tsingtau s loděnicemi, nádražím a několika továrnami. Nechyběla ani kasárna s vojenskou infrastrukturu, nemocnice, soud, univerza a školy, protestantský kostel, pošta, elektrárna, dceřiná společnost Německo-asijské banky a budova úřadu vlády. Největší význam v Číně měla německá škola «Kaiser-Wilhelm-Schule» založená roku 1895 v Šanghaji, k ní přibyla v roce 1912 německá zdravotně-inženýrská škola pro čínské obyvatelstvo s jazykovým kurzem, mimo Šanghaj pak následovaly školy: v roce 1899 v Tsingtau (Qingdao), 1913 v Hankou a 1914 v Jinanfu, 1925 v Shenyang, 1927 v Harbin, 1933 v Nanjing. V roce 1914 Němci v Pekingu založili «Deutscher Schulverein Peking» se školou, která sídlila v budově banky (Deutsch-Asiatischen Bank). Dalšími chráněnými územími Německého císařství byly Německá Nová Guinea, Marshallovy ostrovy, Nauru, Samoa, Karolíny, Palau a Mariany. V kanadském Winnipegu sídlila německá menšina s misionářskou stanicí oblátů, kteří vydávali německé noviny «West-Canada».

Afrika.

Mezi chráněná území na africkém kontinentě patřily: Německá jihozápadní Afrika, Německá východní Afrika, Wituland, Kamerun a Togoland, přičemž Německá jihozápadní Afrika byla jedinou německou kolonií, kde se ve velkém počtu usidlovali němečtí osadníci. Jako v každé kolonii budovali Němci potřebnou infrastrukturu, přístavy a misionářské základny. S tím souvisela výstavba železnice, silnic, pošt a telegrafu. Němci pro africké obyvatelstvo vytvořili ucelený vzdělávací systém od základního školství až po odborné vzdělávání. V Africe působili němečtí pedagogové vyučující podle německých osnov a učebnic. Povinnou školní docházku pro bílé děti od 6 do 14 let zavedla Německá jihozápadní Afrika 20. října 1906. Německá vyšší reálná škola ve Windhuku nesla název «Kaiserliche Realschule» a s výukou započala v roce 1909. V Hermannsburgu započala s německou výukou evangelická misionářská stanice (Hermannsburger Mission) v roce 1849 pod názvem «Missionsanstalt Hermannsburg» (1890 Johannesburg, 1883 St. Martini-Schule Kapstadt). Americká Phelps-Stokesova komise se v roce 1924 ve své reportáži zmínila: „...že pokud jde o školství, Němcům se povedl (míněno v koloniální Africe) hotový zázrak.“

Latinská Amerika.

V 19. století zakotvilo 90 procent německých vystěhovalců v Latinské Americe - jih Brazílie (Blumenau, Pomerode, Domingos Martins), severovýchod Argentiny, Paraguay, Uruguay a jih Chile. V Mexiku se sdružovali Němci a Rakušané kolem novin «Deutsche Zeitung in Mexiko», které vydávali bratři Müllerovi s redaktorem Theodorem Schumacherem, německé školy (1901 Humbolt-Schule) a spolku «Viribus Unitis» (heslo císaře Františka Josefa I. «Spojenými silami»). Noviny vycházely od roku 1883 dvakrát týdně a od roku 1914 třikrát do týdne. V Brazílii se těšily zájmu Hamburger Nachrichten vydávané v portugalštině a na jihu země, kde sídlila silná německá menšina, «Der deutsche Ansiedler». Z Porto Alegre obdržel spolek 200 000 M na Červený kříž a pro ve válce osleplé vojáky 35 000 M. Místní německá kolonie posílala měsíčně 6 000 M na projekty pro nezaměstnané a 1 000 M spolek vydával na rozdělování potravin. Kolem misionářských stanic na řekách Piratiny a Yjuhy vznikl svaz «Serra-Schulverband» sdružující německé školy v pralese. Obzvláště na jihu existovalo kolem stovky německých spolků (školských, učitelských, pěveckých, turnerských, střeleckých atd.) a vystěhovaleckých společností se zastoupením v Hamburgu.  V Chile si němečtí kolonisté založili v roce 1854 v Osorno nejstarší německou školu na území Jižní Ameriky (následovaly Valdivia 1856, Valparaíso 1857, Puerto Montt 1858, La Unión 1860, Los Angeles 1882, Temuco 1887, Concepción 1888, Santiago 1891, Gorbea 1906, Puerto Varas 1906, Frutillar 1906, Punta Arenas 1907, Villarica 1910, Huefel Comuy 1910, Liceo Alemán de Santiago 1910) a vydávali «Deutsche Zeitung für Chile». Předválečným centrem německé menšiny se stalo město Valdivia. V Santiago de Chile založila studentská německá mládež během svého studia buršácký spolek «Burschenschaft Araucania». Na území Venezuely v kolonii Tovar započali němečtí přistěhovalci se školním vyučováním v roce 1841, výstavba malého kostelíka proběhla v roce 1844 a při něm také probíhala privátní evangelická výuka. S osazením německého učitele nastávaly pro nelehké životní podmínky neustále těžkosti a to i za finančního přispění spolku a dotování platu učitele říší. Vlastní školní budovy se dočkali osadníci až na přelomu let 1916/17.

Válečná pomoc Jižnímu Tyrolsku.

Po rozpoutání útoku italských vojsk 23. června 1915 započala rakousko-uherská vláda s evakuací místního obyvatelstva. Již 3. srpna 1915 referoval Innsbruck, že v Tyrolsku se nachází přibližně 13 000 italsko-tyrolských uprchlíků. Z toho se jich 2 000 nacházelo v Innsbrucku, 5 000 ve 160 jiných německo-tyrolských obcích a 6 000 v italských obcích, především kolem Nonsbergu na sever od Trientu. Přibližně 90 000 našlo útočiště v Salzburgu, Horním a Dolním Rakousku, v Čechách, na Moravě a v Uhrách. V této evakuované oblasti Trentino-Südtirol se nacházely i německé menšiny, které VDA podporoval. Dne 24. května (o svatodušním úterý) začali Italové odstřelovat obec Lusern (italsky Luserna), kde se po odchodu mužské populace na frontu nacházelo staré a nemocné obyvatelstvo, ženy a děti. Podle výpovědi uprchlíků se pod palbou ocitla i německá škola. V železničním transportu s obyvateli Lusernu, který směřoval do Ústí nad Labem, se nacházeli také uprchlíci z oblasti kolem Lafraunu (italsky Lavarone), Vielgereuthu (italsky Folgaria), Torbole (italsky Nago-Torbole) a několik z Trientu (italsky Trento).  Správou zóny „Hinterland” byly pověřeny státní úřady (v oblasti civilního obyvatelstva a neválečných záležitostí), kdežto vojenskou agendou se zabývalo c. k. válečné ministerstvo a ministerstvo obrany. Stát Rakousko-Uhersko poskytoval na osobu a den podpůrný sociální příspěvek v hodnotě 90 haléřů, financoval lékařské ošetření, staral se i o zajištění církevní péče, zajišťoval potraviny, ošacení, obuv, deky a slamníky. V Innsbrucku byl založen nestátní pomocný výbor „Landeshilfs- und Auskunftsstelle für die Tiroler Kriegsflüchtlinge” a ve Vídni fungoval „Hilfskomitee für die Flüchtlinge aus dem Süden”. V časopise «Das Deutschtum im Ausland» vydal VDA velmi podrobný článek k situaci v Jižním Tyrolsku (Von den südtirolischen Kriegsflüchtlingen), kde referoval o založení svého dobrovolného fondu na pomoc uprchlíkům z Jižního Tyrolska - Kriegshilfe für Südtirol.  Z popudu předsedy spolku byl 19. června 1915 zřízen fond Válečné pomoci Jižnímu Tyrolsku a ze svého rezervního fondu VDA okamžitě poskytl na válečnou pomoc 2 000 M. Během několika týdnů se fond díky privátním sbírkám rozrostl o další tisíce, takže mohly být finanční prostředky rozeslány výborům ve Vídni a v Innsbrucku, dále pomocnému výboru v Ústí nad Labem a dalším dobrovolným organizacím zřízených v místech ubytování tyrolských uprchlíků. Od poloviny měsíce září zajistil VDA pro německy hovořící tyrolské obyvatelstvo pastora z obce St. Felix, který cestoval šest dní v týdnu po obcích a v neděli se vracel na děkanát v Ústí nad Labem k vyřízení písemné agendy. Zrovna tak se staral o zřízení německých mateřských škol, obecných škol, jejich vybavení, převzal za německé uprchlíky úhradu školného, poskytl učebnice a hradil další finanční částky související s německou výukou. Finanční pomoc se nevztahovala jen na uprchlíky z Lusernu. Díky místní skupině VDA-Mainz se nezapomnělo ani na pomoc o vánocích. Část fondu byla ponechána pro období návratu do zničených obcí a k financování obnovy škol.

Meziválečné období a cesta k národnímu socialismu.

VDA prošel od svého vzniku 15. srpna 1881 (Allgemeiner Deutscher Schulverein) rušnou historií. Na přelomu 19. a 20. století se spolek orientoval na podporu vědeckého bádání v oblasti německého folklóru, svoji pozornost zaměřoval na německou místní a regionální historii, na zkoumání německých dialektů atd. Národní německé zvyky a obyčeje, pohádky, bájesloví a písně byly úzce spojeny s Němci obývaným prostorem. Po ukončení první světové války v únoru 1918 formuloval VDA svoji činnost v tzv. Bamberské deklaraci (Bamberger Erklärung), která spočívala v následování předválečných cílů a tento trend zakotvil ve stanovách:  V roce 1922 se VDA dělil na 12 zemských svazů a svaz Rakousko. Každý zemský svaz měl na starost určitou oblast. Například zemský svaz VDA-Hamburg byl patronem etnických Němců v zámoří. S německými obrannými spolky v ČSR spolupracovaly především zemské svazy VDA Bavorsko, Sasko a Slezsko. V roce 1925 došlo k založení Německého ochranného svazu (Deutscher Schutzbund, DSB), který si kladl za cíl mimo jiné i vlastenecký a národní vědecký výzkum (Heimat- und Volksforschung).  V letech 1924-33 vydával VDA jednou do měsíce časopis «Deutsche Welt» (Německý svět) s podtitulkem «Monatshefte des Vereins für das Deutschtum im Ausland», který byl upraven v roce 1929 na podtitulek «Monatshefte des Volksbundes für das Deutschtum im Ausland. Časopis se zaměřoval podle titulu na „volksdeutsches Kultur- und Geistesleben”. Deutsche Welt redigovali: Friedrich Carl Badendieck a Dr. Karl Erich Krack. Nakladatelství a zásilkový obchod sídlil v Drážďanech (Versandbuchhandlung des VDA - Wirtschaftsunternehmen, Dresden, Wilsdruffer Str. 16) a sídlo VDA se nacházelo v Berlíně (Berlin W 62, Kurfürstenstraße l05). Knižní zásilkový obchod v Drážďanech zásoboval členskou základnu tiskovinami a knihami. V roce 1926 vyšly například: Wanderheime der Jugend (Mládežnické turistické ubytovny) od Carla Brossmera, Das Deutschtum in Chile Německo-chilského svazu, Der Deutsche und das Rheingebiet, Austria Hotelbuch, brožura Sudetendeutscher Hochschulfürer vydaná II. okresem Německého studentstva (Sudetendeutsche Studentenschaft), která mapovala všechny německé sudetské vysoké školy, obranné spolky, studentské spolky, spojení, knihovny nebo hospodářská zařízení atd.

Sudetští Němci a nové Československo.

V novém Československu VDA spolupracoval nejen s politickými a německými diplomatickými kruhy, ale hlavně s nacionálními „obrannými“ spolky a organizacemi „sudetoněmeckého hnutí v zahraničí“. VDA měl území Československa rozděleno do 24 oblastí, kde pořádal čtyřleté semináře (celkem deset), které ročně proškolily 270 völkisch učitelů. Českoslovenští Němci stáli (co se finanční podpory týče) za německými menšinami v Polsku a Tyrolsku hned na třetím místě. Například v roce 1926 obdrželi 110 000 RM, v roce 1927 96 000 RM a v roce 1928 150 000 RM. Konkrétně Hlučínsku poskytl VDA-Landesverband Oberschlesien 3 000 RM, DKV věnoval VDA-Landesverband Niederschlesien 41 000 RM a VDA-Landesverband Bayern svazu Němců v Pošumaví (Deutscher Böhmerwaldbund) 108 000 RM. Finanční prostředky od říšskoněmeckých vědeckých institucí a ministerstev putovaly nejprve na konto VDA a ten je předával určeným adresátům. VDA dotoval převážně školské záležitosti a stavby škol (např. škola ve Frýdku/Friedek). Dále posílal do ČSR značné množství knih a tištěný materiál. Podporoval ve svazech působící německé akademiky, kterým hradil přednáškovou, badatelskou a publikační činnost. Zrovna tak se finanční úhrada týkala nákladů na soudní procesy s německými politickými činiteli.

Volksbund für das Deutschtum im Ausland.

V roce 1931 se konalo v Postupimi k 50. výročí založení VDA slavnostní shromáždění a v odpoledních hodinách průvod městem, kterého se účastnili zástupci všech německých svazů sdružujících Němce v zahraničí. V roce 1932 měl VDA 27 zemských svazů (Landesverband), 3 200 místních skupin (Ortsgruppe) a 5 500 školních skupin (Schulgruppe), které se věnovaly německým obecním školám, mateřským školám, knihovnám a vědeckým či uměleckým institucím v zahraničí. V roce 1933 patřil spolek VDA k těm několika málo organizacím, které nacisti nezakázali nebo nezglajchšaltovali. Hlavně z toho důvodu, že NSDAP v této době ještě nedisponovala dostatečným množstvím podobně působících mezinárodních organizací. Už v době Výmarské republiky byl totiž VDA „semeništěm” protirepublikánů, kteří do pohraničních a jazykových oblastí s německou menšinou šířili velkoněmecký nacionalismus.  S nástupem národního socialismu v Německu následovala i reorganizace dosavadního řízení VDA. Na výročním shromáždění v Pasově v roce 1933 došlo jednak ke změně názvu z „Verein” na „Volksbund”, ale také k přijetí nového znaku modré chrpy. Modrá chrpa (oblíbená květina Otto von Bismarcka) symbolizovala navázání na tradice všeněmeckého hnutí Georga von Schönerera a spojení rakouského mocnářství s německým císařstvím. Propagace všeněmeckého hnutí se objevila i během slavnostního průvodu městem. Účastníci průvodu nesli například transparent, na kterém byla vyobrazena „Německá říše” (Deutsche Reich) s počtem obyvatel 64 milionů a „německé pohraniční oblasti” (Deutsche Grenzland) s počtem obyvatel 16 milionů. Pod vyobrazenou mapou se mezi dvěma hákovými kříži nalézal nápis „Velké Německo - 80 milionů se probouzí” (Gross-Deutschland. 80 Millionen erwachen.)  Novým svazovým předsedou se stal Hans Steinacher (VDA Bundesleiter 1933-1937), který před tím působil ve školním spolku Ostmark založeném na obranu před italianizací Jižního Tyrolska. Po úpravě stanov a zavedení vůdcovského principu jmenoval Steinacher představitele hlavních výborů (Bundesrat a Bundesring). Do kompetence členů rady náležela i péče o němectví v určité zahraniční oblasti: Nordosten - Hans Helferich, Südosten - Hermann Ullmann, Süden - Karl Maßmann, oblasti na západ od říše - Robert Ernst, němectví v zámoří - Johann Wilhelm Mannhardt, Baltikum - Heinrich Schulze, Litavsko (Memelland) - Theodor Oberländer, etničtí Němci v Polsku - Reinhard Fritsch a Sudety - Fritz Bürger. Na základě přijetí árijského paragrafu vydával VDA svým členům průkazy o jejich německém původu (Deutschstämmigkeitsaußweiss). V lednu 1934 pořádala VDA-mládež (VDA-Jugend) ke Dni chrpy (Kornblumentag) zimní dobročinnou sbírku (Winterhilfswerk) s prodejem chrp. Pod vedením VDA říšského vedoucího propagandy Ericha Klinghammera předala mládež VDA a HJ říšskému prezidentu (Reichspräsident) kytici chrp a říšskému kancléři (Reichskanzler) z chrp sestavený hákový kříž.

Volksdeutsche Mittelstelle.

V roce 1937 se Steinacher střetl s Hitlerem kvůli opačnému názoru na otázku Jižního Tyrolska, což mělo za následek jeho propuštění. Hitler svěřil péči o „Volkstumsarbeit” svému zástupci Rudolfovi Hessovi, který měl zajistit, aby nová říšská zahraniční politika nebyla ovlivňována „horlivci” mezi etnickými německými skupinami. Jakmile se ale SS (Schutzstaffel) podařilo jmenovanou radu VDA z roku 1937 odstavit na vedlejší kolej a nahradit ji bezvýhradně poslušnou Volksdeutsche Mittelstelle (VoMi), staly se za národnostní politiku (Volkstumspolitik) odpovědné ozbrojené jednotky NSDAP. Hlavnímu úřadu Volksdeutsche Mittelstelle (VoMi) byly podřízeny: zastřešující organizace Volksbund für das Deutschtum im Ausland (VDA) a Bund Deutscher Osten, kulturně politická zařízení Deutsches Ausland-Institut (DAI), Deutsche Akademie (DA) a na koordinaci financí zaměřená společnost Deutsche Stiftung (DS). Zařazení německých sudetských spolků do NS-struktury přinesly zářijové a říjnové dny roku 1938. Například BdD byl nejprve sloučen s Deutscher Heimatbund. Později tvořil společně s DKV „sudetské oddělení“ Bund Deutscher Osten (BDO) a vydával měsíčník Sudetendeutsche Monatshefte (redaktor Wilhelm Pleyer). Po zřízení Protektorátu Čechy a Morava na podzim roku 1939 připadl veškerý majetek hospodářských a družstevních organizací Svazu Němců východu (BDO), který spadal pod vedení VDA.

Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland e. V..

Na základě rozhodnutí Spojenecké kontrolní rady ze dne 10. října 1945 (Kontrollratsgesetz Nr. 2) o zákazu nacistické organizace NSDAP včetně jejích přidružených organizací byly spolky VDA a Volksdeutsche Mittelstelle prohlášeny za nezákonné. Současně jejich majetek podléhal konfiskaci. Přijetím ústavy Spolkové republiky Německa z roku 1949 (Grundgesetz) vešel v platnost zákon č. 16, který rušil rozhodnutí Spojenecké kontrolní rady a na území NDR tato situace nastala z rozhodnutí Rady ministrů SSSR ze dne 20. září 1955.  V roce 1955 se na obnovení a znovuvybudování VDA (Mnichov) podíleli: právník Dr. Fritz Josef Berthold, ústavní právník Dr. Hans Nawiasky, zemský předseda Německé odborové federace a člen SPD Max Wönner, náměstek SPD a poslanec zemského sněmu Waldemar von Knoeringen, ministr zemědělství Dr. Alois Hundhammer a člen SPD Dr. Wilhelm Hoegner (později předseda vlády Svobodného státu Bavorsko) a Peter von Siemens. Na obnově se podíleli i bývalý člen NSDAP a Říšského sněmu v Berlíně Hans Neuwirth (po roce 1945 člen Sudetoněmeckého krajanského sdružení a Witikobundu), bývalý člen NSDAP a v letech 1934-1937 předseda (Reichsführer) svazu Bund Deutscher Osten Theodor Oberländer (po roce 1945 vůdčí osobnost svazu Bund der Heimatvertriebenen und Entrechteten, CDU a pravicově extrémistické společnosti „Gesellschaft für Publizistik") a zakládající člen spolku bývalých důstojníků Waffen-SS „Hilfsgemeinschaft auf Gegenseitigkeit der Angehörigen der ehemaligen Waffen-SS” Hans Wissebach. Prvním spolkovým předsedou v letech 1955-1958 byl zvolen bývalý říšský kancléř Výmarské republiky Dr. Hans Luther, kterého vystřídal od roku 1958 do roku 1967 právník a člen CDU Hans Egidi. Až do roku 1977 působil ve funkci spolkového předsedy bývalý obhájce při Norimberských procesech Dr. Rudolf Aschenauer. Dozorčí radě předsedal v letech 1958-1968 Dr. Wenzel Jaksch, ve které seděl v letech 1977-1981 Peter Achtmann a na konci 70. let a začátkem 80. let Günther Deschner.  Valné shromáždění v roce 1998 rozhodlo o novém názvu organizace "Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland e. V. (VDA). K 125. výročí založení v roce 2006 se konalo slavnostní shromáždění v Mnichově v Sudetoněmeckém domě (Sudetendeutsches Haus). Na slavnostním shromáždění u příležitosti 130. výročí založení konaném v Berlíně v roce 2011 promluvil bývalý biskup rumunské evangelické církve Prof. Dr. D. Christoph Klein. Za finančního přispění VDA v roce 2012 se podařilo vydat Sborník německého tisku v zahraničí (Handbuchs der deutschsprachigen Presse im Ausland).“ Předsedou spolku je od roku 2013 Dr. Tammo Luther. Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland vydává od roku 1968 časopis GLOBUS.  Zemské svazy  Svazy německých spolků v Německu  Svazy německých spolků v zahraničí

Obrazová galerie.

1. Kovový odznak VDA Schaßburg distribuovaný v letech 1934-1939. 2. Dřevěný odznak VDA (holčička) distribuovány dne 9. 3. 1935 (Hilfswerk). 3. Detmold - Rusko-německé muzeum (Russlanddeutsches Museum) 4. Děti Povolžských Němců před školou v oblasti hladomoru, kde podle odhadu zemřelo na sto tisíc německých kolonistů (1933). 5. Památník vystěhovalým Povolžským Němcům z Hesenska v obci Biebrich (Wiesbaden). 6. Německá škola v Praze (Praha-Jinonice, Schwarzenberská 700/1). 7. Povolení k užívání německé vlajky v koloniích z roku 1912. 8. Trentino-Jižní Tyrolsko - Německý hostinec v osadě Kasern (u Prettau) (Bolzano, Itálie). 9. VDA přívěšek z distribuce 24-25. 6. 1939, vyobrazen znak chrpy a svastika.

Verein für das Deutschtum im Ausland (česky "Spolek pro Němce v zahraničí") vznikl v roce 1908 z německého školského spolku Allgemeiner Deutscher Schulverein. Po první světové válce zaujal vedoucí pozici v péči o etnické Němce v zahraničí, kde se zasazoval o posílení jejich hospodářských, sociálních a kulturních pozic. Další rovinou VDA činnosti bylo šíření významu německých menšin pro německý národ žijící uvnitř Německé říše. Na výročním sjezdu VDA v Pasově (1933) došlo nejen k odsouhlasení změny dosavadního názvu na Volksbund a k přijetí nového znaku modré chrpy, ale také k prosazení vůdcovského principu a árijského paragrafu. V letech 1937–1938 byl spolek NS-zglajchšaltován. Po obnovení spolku v roce 1955 nese název Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland (Spolek pro německé kulturní vztahy v zahraničí).

Der Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland e. V. (VDA) ist eine Kulturorganisation in Deutschland. Der Verein versteht sich als kultureller Mittler und Bindeglied zwischen den in aller Welt lebenden Deutschen, zu denen er vielfältige Kontakte unterhält, und dem deutschen Mutterland. Der VDA sieht es als seine Aufgabe an, die deutsche Sprache und Kultur im Ausland durch die Unterstützung eines intensiven Jugendaustausches, auslandsdeutscher Einrichtungen wie z. B. Schulen und Kindergärten sowie auslandsdeutscher Medien und Publikationen zu fördern. Der Verein hat eine lange Geschichte mit vielen Umbenennungen hinter sich. 1881 als "Allgemeiner Deutscher Schulverein zur Erhaltung des Deutschtums im Auslande" gegründet, 1908 umbenannt zum "Verein für das Deutschtum im Ausland, Schulverein e. V." dann 1933 umbenannt zum "Volksbund für das Deutschtum im Ausland". Nach dem Zweiten Weltkrieg, 1955 unter dem Namen "Verein für das Deutschtum im Ausland" aktiv, 1970 umbenannt in "VDA – Gesellschaft für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland" und schließlich, seit 1998 der aktuelle Name "Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland e. V. (VDA)".


Historie.

Jméno WordPress navrhla přítelkyně hlavního vývojáře Matta Christine Sellecková. Jednotlivá vydání systému jsou pojmenována po známých jazzových hudebnících (např. „Mingus“ po Charlesu Mingusovi).  V roce 2010 byla autorská práva na značku WordPress předána Mattem Mullenwegem do rukou nově založené neziskové organizace „The WordPress Foundation“ pro zachování pokračování vývoje CMS WordPress i v případě, že by se Matt či Automattic přestali z jakéhokoli důvodu WordPressem zabývat.  Na WordPress přešlo mnoho uživatelů poté, co společnost Six Apart změnila v roce 2004 licenci systému Movable Type.

WordPress 1.5.

Verze 1.5, vydaná v polovině února 2005 pod kódovým označením „Strayhorn“ po Billym Strayhornovi, přinesla možnost vytvářet statické stránky. To byl první krok k vytvoření plnohodnotného publikačního systému. Další novinkou byla šablona umožňující uživatelům snadno aktivovat a deaktivovat pluginy na jejich webových stránkách. WordPress 1.5 byl také vybaven novým výchozím tématem vzhledu s kódovým označením „Kubrick“ po Stanley Kubrickovi, autorem tohoto tématu je Michael Heilmann.

WordPress 2.6.

15. července 2008 byl vydán WordPress 2.6, který přišel s těmito novými vlastnostmi:  Vývojáři se také mnohem více zaměřili na bezpečnost, takže po výchozí instalaci je většina potenciálně nebezpečných funkcí vypnuta.

WordPress 2.7.

Verze 2.7 redakčního systému WordPress nese označení Coltrane podle jazzového saxofonisty Johna Coltraneho a přináší následující novinky:

WordPress 2.8.

WordPress 2.8 nabízí optimalizovaný kód, vylepšenou správu widgetů, automatizovanou instalaci témat vzhledu (předtím možné jen u pluginů), větší možnosti přizpůsobení administračního panelu a volbu časových pásem (zahrnuje i automatické přepínání na letní čas).

WordPress 2.9.

Tato verze přináší funkci koše pro smazané články, jednoduchý editor obrázků, snadnější vkládání videí, hromadnou aktualizaci pluginů, možnost automatické opravy MySQL databáze či vestavěné "post thumbnails" (zobrazení náhledu obrázku mimo příspěvek) pro vývojáře témat vzhledu.

WordPress 3.0.

Od této verze jsou sloučeny větve WordPress a WordPress MU. Převratnou novinkou pak je přidání vlastního druhu obsahu a vlastní taxonomie a vlastních druhů obsahu (kromě původních stránek a příspěvků i libovolné nové) - tento krok velmi přiblížil WordPress k systému Drupal a opustil tak koncepci čistého blogovacího systému směrem k rozsáhlejším portálům. Přidána byla nová výchozí šablona vzhledu a lehce se i pozměnil vzhled administrace. Tvorba složitějších menu probíhá přímo přes administraci. Při instalaci si lze zvolit uživatelské jméno (dříve výchozí nastavení na jméno admin).

WordPress MU.

WordPress MU (Multi User) byl redakční systém pro více webů založený na WordPressu. Hlavní rozdíl mezi nimi byl, že WordPress MU dokáže vytvořit jednotlivé weby a dovoluje použít více webů na jedné instalaci. MU vytváří pro každý jednotlivý web jejich vlastní komunitu, ale zároveň umožňuje ovládat a moderovat všechny weby z jednoho místa. Od verze 3.0 je MU přímo integrován do jádra WordPress, takže je vše dostupné v jednom balíčku.

WordPress 3.2.

Verze 3.2 byla vydána 4. července 2011 a pojmenována „Gershwin“. Přinesla především optimalizace stávající funkčnosti, vylepšenou automatickou aktualizaci, upravený vzhled administrace, novou výchozí šablonu "Twenty Eleven" či možnost nevyrušovaného psaní. Od této verze bylo pro běh vyžadováno alespoň PHP 5.2.4 a MySQL 5.0, ukončena byla podpora pro Internet Explorer 6.

WordPress 3.3.

Verze 3.3 vyšla pod názvem „Sonny“ 13. prosince 2011. Novinkami jsou změna levého menu, vylepšené nahrávání souborů, mírně změněná administrační lišta či přepracovaná nápověda včetně interaktivních upozornění.

WordPress 3.4.

Verze 3.4 vyšla pod názvem Green 13. června 2012. Je pojmenovaná po kytaristovi Grantu Greenovi. Mezi novinky patřily rozšířené možnosti úpravy základních šablon - především možnost úpravy titulku a hlavičky stránky. Mezi další novinky patřila integrace se sociální sítí Twitter a možnost jednoduše přidávat k obrázkům popisky.

WordPress 3.5.

11. prosince 2012 vyšla verze 3.5 s kódovým označením Elvin (podle bubeníka Elvina Jonese). Tato verze přinesla především zdokonalenou u práci s obrázky - možnost nahrávat je přetáhnutím myší z PC, jednoduše měnit jejich pořadí v galerii a další funkce. Dále se objevila podpora pro Retina displaye, nový ovládací prvek pro jednoduchý výběr barev a vylepšená úvodní stránka administrace. S touto verzí vyšla také nová základní šablona "Twenty Twelve".

WordPress 3.6.

Verze 3.6 byla revoluční verzí. Vyšla 1. srpna 2013 a byla pojmenována Oscar po jazzovém pianistovi Oscaru Petersonovi. Objevila se zde nová základní šablona "Twenty Thirteen", která byla optimalizována pro mediálně bohaté blogy a stále patří k jedné z nejoblíbenějších šablon. Mezi další z mnoha novinek patří vylepšený systém revizí příspěvků, zamykání příspěvku při práci více autorů najednou, vylepšené automatické ukládání a integrace s mnoha multimediálními zdroji.

WordPress 3.7.

Jedná se o aktuálně nejstarší dosud podporovanou verzi (stále vycházejí opravy - poslední je 3.7.21 z 15. května 2017). Tato verze nese kódové jméno Basie (po varhaníku Countu Basiem) a byla vydána 24. října 2013. Od této verze je mnohem více pohlíženo na bezpečnost - objevila se funkce automatických aktualizací jádra a doporučení na používání silnějších hesel. Vylepšila se také práce s jazykovými mutacemi.

WordPress 3.8.

12. prosince 2013 vyšla verze 3.8, která byla pojmenována po jazzovém saxofonistovi Cherliem Parkerovi. Administrátorské rozhraní bylo představeno v modernějším pojetí, které umožňovalo i mnohem jednodušší práci na mobilních zařízeních. Byla také představena nová základní šablona "Twenty Fourteen", která by dle tvůrců měla být ideální pro magazíny. Zlepšení také doznala práce s widgety.

WordPress 3.9.

Verze 3.9 byla pojmenována po jazzovém varhaníkovi Jimmy Smithovi a vyšla 16. dubna 2014. Vizuální editor se v této verzi dočkal především živých náhledů multimediálních souborů. Bylo také vylepšeno vkládání textů z Microsoft Word, které dříve přinášelo problémy s formátováním vloženého textu. Živé náhledy se nově objevily i v možnosti přidávání widgetů přímo z konfigurátoru šablony.

WordPress 4.0.

WordPress verze 4.0 vyšel vyšel 4. září 2014 a nese kódové jméno Beny po jazzovém klarinetistovi Bennym Goodmanovi. Tato verze přinesla velké množství drobných změn, které pomáhají editorovi jednodušeji tvořit a spravovat obsah - textový i multimediální. Cílem této verze bylo především zdokonalit funkce, které byly představeny v předchozích verzích, a sjednotit jejich ovládání.

WordPress 4.1.

Verze 4.1 s kódovým označením Dinah (po jazzové zpěvačce Dinah Washingtonové) vyšla 18. prosince 2014 a přinesla novou základní šablonu "Twenty Fifteen". Nová šablona je opět orientována především na blogy, kdy psaní obsahu mají zpříjemnit i další funkce v administraci - například režim nevyrušovaného psaní, kdy jsou nepotřebné ovládací prvky schovány/minimalizovány. Dále byla vylepšena podpora jazyků a byla přidána bezpečnostní funkce, která umožňuje odhlášení uživatele ze všech zařízení, ke kterým byl přihlášen funkcí automatické přihlašování.

WordPress 4.2.

23. dubna 2015 vyšel WordPress 4.2 pojmenovaný po jazzovém pianistovi Budu Powellovi. Byla vylepšena funkce PressThis, která umožňuje jednodušší sdílení obsahu na svůj web. Opět byla rozšířena podpora jazyků o další znakové sady a přibyla podpora pro emotikonky emoji. Byly také opět rozšířeny možnosti konfigurátoru šablony a přidána podpora dalších služeb pomocí oEmbed. Změny se doznala také aktualizace pluginů, která nyní probíhá asynchronně a není potřeba opouštět stránku se jejich seznamem.

WordPress 4.3.

WordPress 4.3 vyšel 18. srpna 2015. Byl pojmenován Billie po jazzové zpěvačce Billie Holiday. Ve vizuálním editoru se objevila možnost využívat speciálních znaků v textu pro základní formátování (### pro nadpis, > pro citace, * pro odrážky) - není tak nutné opouštět psaný text pro nastavení formátu. Další novinkou je možnost upravovat menu přímo z konfigurátoru šablony. Zde je nyní možné i změnit ikonku stránky. Bezpečnost byla posílena předgenerováním silného uživatelského hesla.

WordPress 4.4.

Po jazzovém trumpetistovi Cliffordovi Brownovi dostal kodové jméno "Clifford" WordPress verze 4.4, který vyšel 8. prosince 2015. V této verzi začal WordPress automaticky využívat responsivních obrázků, které se přizpůsobí velikosti obrazovky. Byla také představena nová šablona "Twenty Sixteen", která je určená převážně pro blogy. Byly také opět rozšířeny možnosti sdílení obsahu pomocí formátu oEmbed. Znatelné novinky se objevily i v samotném kódu WordPress - vývojáři nyní mohou přidávat metadata k taxonomiím a využívat REST API (s pomocí pluginu).

WordPress 4.5.

12. dubna 2016 vyšel WordPress verze 4.5 s kódovým jménem "Coleman" po jazzovém saxofonistovi Colemanovi Hawkinsovi. V této verzi byla lehce snížena kvalita generovaných obrázků ve prospěch jejich velikosti. Bylo vylepšeno vkládání odkazů ve vizuálním editoru a také byly přidány další speciální sekvence znaků pro vkládání prvků do textu (--- vytvoří horizontální čáru, text mezi znaky ` bude naformátován jako zdrojový kód). Konfigurátor šablony získal podporu pro náhled mobilního vzhledu a možnost práce s logem stránky. Byla vylepšena práce s vkládanými kódy JavaScriptu a kaskádovými styly. Stále chybí plná podpora REST API.

WordPress 4.6.

Verze 4.6 vyšla 18. srpna 2016 a nese kódové jméno "Pepper" po dalším jazzovém saxofonistovi Pepperu Adamsovi. Nejviditelnější změny jsou v administraci - lze jednodušeji aktualizovat pluginy a šablony, v administraci je nyní použit systémový font (je tak odstraněna závislost na službách třetích stran a drobně zrychleno načítání). Dále byla v editoru přidána kontrola validity vkládaných odkazů a dočasné ukládání změn na straně prohlížeče. Jádro systému bylo dále optimalizováno pro vyšší výkon.

WordPress 4.7.

6. prosince 2016 vyšel WordPress 4.7 "Sassy" pojmenovaný po jazzové zpěvačce Sarah Vaughan. Tato verze přináší novou šablonu Twenty Seventeen, která demonstruje možnosti vylepšeného konfigurátoru šablon, kde přibyly například možnost pohodlně spravovat menu. V této verzi je již REST API plně podporované přímo v jádře systému. Bylo přidáno množství drobných vylepšení např. klávesové zkratky v editoru, náhledy PDF souborů v galerii médií a možnost v galerii vyhledávat dle jména souboru. Do šablon je nyní možné přidávat vlastní CSS styly bez nutnosti vytvářet tzv. Child Theme. Vývojáři uvítají možnost vytvářet šablony obsahu i pro běžné příspěvky (dříve to bylo možné jen pro stránky).

WordPress 4.8.

"Evans" je kódové označení WordPress verze 4.8, která vyšla 8. června 2017. Jméno má po jazzovém pianistovi Billu Evansovi. Změn si můžete všimnou ve Widgetech - přibyl widget pro zobrazení obrázku, videa, audia a především textový widget nyní umožňuje používat vizuální editor. Ve vizuálním editoru bylo vylepšeno vkládání odkazů - je nyní mnohem jednodušší rozšířit text odkazu.Z vývojářského hlediska přibyly možnosti přizpůsobení vizuálního editoru a samozřejmě volání na ovládání nových widgetů. Příjemnou změnou je možnost zobrazení nadcházejících WP akcí v okolí na nástěnce.

WordPress 4.9.

WordPress verze 4.9 vyšel 16. listopadu 2017 a byl pojmenová "Tipton" po jazzovém hudebníkovi Billu Tiptonovi. Velkých vylepšeních doznal konfigurátor šablony a přibyl také nový widget pro obrázkovou galerii. Do textových widgetů lze nyní jednoduše vkládat obrázky přes tlačítko média. Editor kódu nyní zvýrazňuje a hlídá syntax.

WordPress 5.0.

Nová řada WordPressu vyšla 6. prosince 2018. Verze 5.0 je pojmenovaná po jazzovém pianistovi Bebo Valdésovi. Nejzásadnější změnou je nový vizuální blokový editor Gutenberg a také nová šablona Twenty Nineteen, která ho umí využít. Nový editor zásadním způsobem mění práci s obsahem a v komunitě zatím budí řadu kontroverzí. Tento editor využívá javascriptový framework React a je možné ho využít i v jiných projektech.

WordPress 5.1.

21. února 2019 vyšla verze 5.1. Je pojmenovaná po jazzové zpěvačce Betty Carter. Tato verze přináší značné zlepšení výkonu nového vizuálního editoru Gutenberg. Další postřehnutelnou změnou je zobrazení "Zdraví stránky", kde WordPress upozorňuje například na zastaralé verze PHP. Vývojář může využít novou tabulku wp_blogmeta pro sdílení metadat mezi weby ve WordPress Multisite a vylepšené API pro WP Cron.

WordPress 5.2.

Necelé tři měsíce po verzi 5.1 vyšla 7. května 2019 aktualizovaná verze 5.2 s kódovým jménem "Jaco" podle jazzového baskytaristy Jaco Pastoriuse. Tato verze opět přináší optimalizaci vizuálního editoru Gutenberg. Mezi další nové funkce patří "Site Health Check" - hlídání správné funkce webu, upozorňování na konfigurační problémy a nová chybová stránka, která umožňuje administrátorovi zotavení z HTTP chyby 500. Přibylo několik šikovných funkcí pro vývojáře, které například usnadní integraci GTM. Důležitou změnou je ukončení podpory PHP 5.2, nejnižší podporovaná verze PHP pro provoz WordPress je nyní 5.6.20.

Podíl WordPressu na internetu.

Podle skupiny w3Techs a serveru kinsta.com:  Průběh podílu WordPressu má vzestupnou tendenci; v roce 2014 se stal nejpopulárnějším CMS. Podíl hlavních verzí WordPressu (k srpnu 2019): Podíl podkategorií WordPressu:

Instalované verze WordPress na českém internetu.

Data z analýzy 130 000 českých stránek využívajících redakční systém WordPress ze srpna 2017:

Vývojáři.

Vývoj systému WordPress vede Mark Jaquith, Ryan Boren a Matt Mullenweg, Matt a Mike Little jsou spoluzakladatelé projektu. Dalšími vývojáři WordPressu jsou Dougal Campbell, Mark Jaquith, Donncha O Caoimh, Andy Skelton, Michel Valdrighi a Peter Westwood.

Šablony.

WordPress umožňuje uživatelům pohodlně nahrát a využívat různé druhy šablon. Standardní instalace přináší několik základních šablon, které mají demonstrovat aktuální možnosti redakčního systému. Nová základní šablona vychází každý rok s aktuální verzí systému. Základní šablony využívá cca 11 % českých WordPress webů.

Twenty Ten.

V roce 2010 přibyla do standardní instalace WordPressu nová šablona z názvem Twenty Ten. Demonstrovala možnosti nové verze systému. Uživatel si může sám jednoduše změnit obrázek v záhlaví a pozadí. Tato šablona bývá automaticky aktualizována s každou větší aktualizací WordPressu.

Twenty Eleven.

Tato šablona je součástí standardní instalace WordPressu od roku 2011. Je daleko více upravitelná než Twenty Ten. Umožňuje vytvářet vlastní formáty příspěvku. Na rozdíl od většiny šablon, které zvládají formáty Normální, Poznámka a Galerie, přináší Twenty Eleven navíc Odkaz, Stav, Citace a Obrázek. Každý formát příspěvku se chová jinak. WordPress s touto šablonou lze využít například jako mikroblogovací platformu.

Twenty Twelve.

Tato základní šablona se objevila ve verzi 3.5 pro rok 2012. Jedná se o první responsivní základní šablonu. Tato šablona měla ukázat, že WordPress není určen jen pro osobní blog, ale je možné ho použít i pro klasické webové stránky. Šablona přinesla možnost vytvořit si speciální úvodní stránku s widgety. V této šabloně bylo možné si nadefinovat vlastní menu, obrázek v hlavičce a pozadí.

Twenty Thirteen.

V následující verzi 3.6 se objevila nová šablona pro rok 2013 - Twenty Thirteen. Byla opět určena především pro blogování a podporuje několik formátů příspěvků (odkazy, citace, videa, zvukové klipy, zmínky, statusy, obrázky, galerie, konverzace), které jsou odlišně zobrazeny. Jedná se dosud o nejkontrastnější a nejbarevnější základní šablonu. V základním nastavení jsou k použity Google Web fonty Source Sans Pro, Bitter (nadpisy) a obrázkový font Genericons. Ze základního layoutu zmizel postranní panel a widgety se přesunuly do patičky. Dominantním prvkem zde byl konfigurovatelný obrázek v hlavičce.

Twenty Fourteen.

Pro rok 2014 se ve verzi 3.8 objevila základní šablona Twenty Fourteen. Její určení mělo být především pro webové magazíny s velkým důrazem na samotnou obsahovou část. Samotná hlavička s menu zde byla minimální velikosti a s fixní pozicí navrchu stránky. Šablona byla dělána s důrazem na přizpůsobení se různým zobrazovacím zařízením. Novým prvkem byla speciální oblast pro doporučení obsah ve formě několika dlaždic nad obsahem. Widgety bylo možné umisťovat do dvou postranních panelů a patičky. Tato šablona také nabízela nový widget "Ephemera", který umožňoval zobrazovat poslední přidaný obsah různých formátů (např. videí). Hlavním fontem zde byl Google Web font Lato. Šablona přinesla 2 speciální layouty stránky - zobrazení na celou šířku a stránku pro pro výpis autorů.

Twenty Fifteen.

Ve verzi 4.1 byla představena nová základní šablona pro rok 2015 - Twenty Fifteen. Tato šablona byla tvořena s důrazem na jednoduchost a důležitost samotného obsahu. Hlavni font je zde použit Noto. Opět bylo vylepšeno zobrazení napříč různými zobrazovacími zařízeními. Konfigurátor šablony dával na výběr z pěti různých barevných schémat. Netradiční bylo umístění menu a dalších funkčních bloků v postranním panelu s fixní pozici. Šablona také přinesla podporu zobrazení doplňujících popisků pro jednotlivé položky menu. V zobrazení samotného příspěvku byl věnován velký prostor pro zobrazení náhledového obrázku v úvodu.

Twenty Sixteen.

Základní šablona Twenty Sixteen pro rok 2016 se objevila ve verzi 4.4. Šablona se vrací využití větší oblasti pro hlavičku a možnosti zobrazení dalších funkčních bloků v pravém postranním panelu (pokud nebudou přidány žádné widgety, obsah se zobrazí na celou šířku obrazovky). Další dvě oblasti pro vložení widgetů se nachází v patičce. U příspěvků je možné také přidávat podtitulek, který se zobrazí pod jeho názvem. Citace (<nowiki></nowiki>) je možné zobrazit výrazněji odsazené od hlavního textu. Konfigurátor šablony umožňuje volbu ze čtyř typů barevných schémat, volit obrázek v hlavičce a logo stránek. Lze také udělat speciální menu s odkazy na sociální sítě - šablona sama pozná o jakou síť se jedná a zobrazí příslušnou ikonku.

Twenty Seventeen.

Další nová základní šablona se objevila ve verzi 4.7. Jedná se o poměrně univerzální a moderní šablonu, která opět více využívá konfigurátor šablony a podporuje například video v hlavičce. Konfigurátor šablony také nově ukáže generovaný obsah tam, kde zatím není vlastní, aby byl názornější dopad prováděných změn. Pokud je jako hlavní stránka webu použita statická stránka, je možné na ní vytvářet graficky oddělené bloky. Šablona také přichází s podporou ikonek ve formátu SVG a obsahuje 50 předpřipravených ikonek především sociálních sítí.

Twenty Nineteen.

WordPress verze 5.0 s nový blokovým editorem Gutenberg přišel i s novou šablonou, která jeho možností využívá. Jedná se o poměrně minimalistickou šablonu zaměřenou na typografii.

Česká lokalizace.

První český překlad systému vznikl kolem dnes již neudržovaného webu WordPress.cz. Tento překlad použil Jakub Konečný jako základ svého vlastního lokalizačního balíčku určeného pro WordPress 2.0. Nové překlady pro WordPress vydával s přestávkami až do jeho verze 2.5. Ovšem kvůli neshodám s komunitou českých uživatelů ohledně licence překladu od dalšího překládání upustil (vydal překlad pod Creative Commons pro nekomerční účely, která se však dle většiny komunity neslučuje s licencí GNU GPL, pod kterou je šířen samotný WordPress).  V roce 2005 integroval David Grudl do jednoho balíčku jak samotný WordPress, tak i český překlad a textový převaděč Texy!.  Od července 2009 lze stáhnout oficiální českou lokalizaci z oficiálních webových stránek, je již možná také automatizovaná aktualizace na nejnovější verzi WordPressu v češtině přímo z administračního panelu. O současnou verzi českého překladu se stará Pavel Hejn.

Použití.

Systém využívají například následující subjekty:  Časté je využití WordPress jako doplňkového webu s články k webu hlavnímu. Mimo open source varianty, které lze zprovoznit na běžném webovém hostingu, existuje hostovaná publikační platforma WordPress.com, kterou provozuje společnost Automattic.

Wapuu.

Postavička Wapuu vznikla jako maskot japonského WordCampu v roce 2011. Navrhl ji japonský grafik Kazuko Kaneuchi. Wapuu v různých variacích se stal velmi oblíbený a rozšířil se na další WordCampy i další projekty související s WordPress. Jméno Wapuu vzniklo z japonské výslovnosti WordPress "(„waadopuresu“)".

Česká komunita.

Konference WordCamp.

WordCamp je název pro lokální konference pořádané WordPress komunitou po celém světě. Řečníci a témata na těchto konferencích se týkají čehokoliv kolem systému WordPress (to může zahrnovat instalaci a nastavení pluginů, vývoj vlastních témat, marketing či řešení bezpečnostních otázek). V České republice tyto konference pořádá od roku 2014 komunita "Náš WordPress". Zorganizovat WordCamp může jakýkoliv dobrovolník a není k tomu třeba splňovat žádná odborná vstupní kritéria - musí pouze jednat v souladu s licencí GPLv2 (např. neprodává doplňky, které licenci porušují) a v souladu s ochrannou známkou WordPress (ve jménech svých produktů a služeb nepoužívá chráněné označení WordPress).  První český WordCamp proběhl 22. února 2014. Byl rozdělený na 2 paralelní proudy přednášek:  Druhý ročník proběhl 28. února 2015. Opět byl rozdělen na 2 proudy přednášek:  Třetí ročník se uskutečnil 20. února 2016. Přednášky byly opět rozděleny na dva proudy. Pro uživatele bylo hlavním tématem „Best practice“ při provozování webu a pro vývojáře pak část přednášek zaměřená na REST API. Po vzoru ostatních světových WordCampů měla konference svého maskota - Wapuu. WordCamp Praha 2017  Čtvrtý ročník konference se konal 18. února 2017. Tradičně byla akce rozdělena na 2 proudy: WordCamp Brno 2017  První ročník proběhl 21. 10. 2017.  WordCamp Praha 2018  Pátý ročník proběhl na 24. 2. 2018.  WordCamp Brno 2018  Druhý ročník proběhl 20. 10. 2018.  WordCamp Praha 2019  Šestý ročník největší české WordPress konference proběhl 23. 2. 2019.  WordCamp Brno 2019  Třetí ročník proběhne 26. 10. 2019.  WordCamp Praha 2020  Sedmý ročník proběhne 29. 2. 2020

Jiné komunitní akce.

Česká komunita pořádá i několik dalších akcí:

WordPress je svobodný open source redakční publikační systém napsaný v PHP a MySQL a vyvíjený pod licencí GNU GPL. Je oficiálním nástupcem systému "b2/cafelog" a má širokou uživatelskou a vývojářskou komunitu. Počet stažení předchozí verze 4.9 dosáhl od vydání téměř 174 milionů.

WordPress ist ein freies Content-Management-System. Es wurde ab 2003 von Matthew Mullenweg als Software für Weblogs programmiert und wird als Open-Source-Projekt ständig weiterentwickelt. WordPress ist das am weitesten verbreitete System zum Betrieb von Webseiten mit ca. 50 % Anteil an allen CMS bzw. 32 % Anteil aller Websites.


Život.

Dětství a raná léta.

Elizabeth Gaskellová, za svobodna Stevensonová, se narodila 29. září 1810 v Londýně v Lindsay Row, Chelsea, v domě, jehož adresa je nyní 93 Cheyne Walk. Její otec, William Stevenson, zastával úřad strážce státní pokladny. Byl ale velmi všestranný – za svůj život vystřídal řadu profesí – od ministra, farmáře a přispíval i do významných magazínů. Matka Elizabeth zemřela velmi brzy - když bylo Elizabeth pouhých třináct měsíců. Elizabeth se poté ujala teta z matčiny strany, která žila v starosvětském městečku Knutsford a v jejíž poklidné domácnosti Elizabeth vyrůstala. Se svým otcem se v dětství příliš nestýkala, a to až do doby, než se vrátila do Londýna asi rok před jeho smrtí.  V čem ji ale její otec ovlivnil, byla víra v to, že děvčata i chlapci mají právo i povinnost se vzdělávat stejnou měrou. Získala důkladné vzdělání v internátní škole v Barfordu, kam ji poslali, když jí bylo dvanáct let a kde strávila pět let. Učila se cizím jazykům – latině, francouzštině a italštině- a vstřebávala svobodomyslné názory a liberální pohled na svět. Po ukončení školy se na chvíli vrátila do Knutsfordu, ale záhy poté zamířila do Londýna za otcem. V této době ji citelně zasáhla ztráta jejího bratra, který zmizel při plavbě na moři (loď patřila Východoindické společnosti). Tato událost zanechala stopu i v některých jejích románech – v dílech pojednávajících o Frederickovi v románu Sever a Jih (North and South) nebo o mladém Peterovi v souboru povídek Cranford. Inspirací pro postavu paní Gibsonové z románu Manželky a dcery (Wives and Daughters) se pro ni stala další postava z jejího reálného života – nevlastní matka Catherine Thomsonová, kterou si Elizabethin otec vzal v roce 1814 a ke které Elizabeth cítila spíše antipatii. S otcem zůstala až do jeho smrti v roce 1829, aby se vzápětí odebrala zpět do Knutsfordu.  Během jedné návštěvy v Manchesteru se seznámila s reverendem Williamem Gaskellem, který byl zrovna jmenován do funkce zástupce vikáře v Cross Street Chapel. Vzali se 30. srpna 1832.

Dospělost.

Cross Street Chapel byla důležitým místem, kde se setkávali svobodomyslní unitáři, a Elizabethin manžel se stal jednou z osobností tohoto společenství, které hrálo významnou úlohu v obchodních i kulturních kruzích. Manželství Gaskellových bylo vnímáno jako velmi harmonický svazek, ve kterém se oba navzájem podporovali a respektovali, aniž by ale popírali tradiční rozdělení úloh muže a ženy ve společnosti.  Pro Elizabeth to bylo období, kdy získávala spoustu nových zkušeností a seznamovala se s významnými osobnostmi. Manchester bylo v té době průmyslovým městem, které zažívalo prudký boom. Stavěly se první továrny, diskutovaly se nejnovější vynálezy a průmyslová revoluce byla na svém vrcholu. Elizabeth Gaskellová tento svět pokroku milovala, ale zároveň ho i nenáviděla. Svých následujících patnáct let od svatby totiž strávila Elizabeth Gaskellová zejména věnováním se vlastní domácnosti a dobročinné činnosti. A právě prostřednictvím této se setkávala také s temnější stránkou průmyslové revoluce a nezadržitelného pokroku. Bída a utrpení dělnické třídy ji šokovaly a velmi trápily. Ale i v tomto období nacházíme první známky tvůrčí činnosti – Elizabeth Gaskellová psala básně a texty k písním.

Rané období románové tvorby.

Zlom v jejím životě nastal, když v roce 1845 došlo k úmrtí jejího devítiměsíčního syna. Manžel jí poradil, aby se pokusila vytrhnout ze smutku spisovatelskou činností. Tak vznikly základy k jejímu prvnímu románu Mary Bartonová: Jak se žije v Manchesteru, který byl dokončen v roce 1847 a vydán anonymně 25. října 1848. Způsobil pozdvižení. Nezastřeně kritizoval netečnost a lhostejnost střední třídy k bídě dělnické třídy. Autorka si kladla otázku, zda jsou zaměstnavatelé odpovědní za chudobu svých zaměstnanců, přičemž kladná odpověď z románu vyvstávala více než jasně. Elizabeth Gaskellová se stala terčem pobouřeného rozhořčení sociální třídy, ke které sama příslušela, a byla označena za zrádce. Gaskellovou toto osočení sice mrzelo, ale nebyl to pro ni důvod, aby změnila svůj názor nebo své chování. Román Mary Bartonová sice nebyl prvním pokusem o vypodobnění života dělnické třídy (známý je např. román Sybil od Benjamina Disraeliho z roku 1845), ale byl prvním realistickým románem na toto téma, který nic neskrýval. Mnoho lidí si po jeho přečtení s otřesením uvědomilo, do jakých hloubek může lidská bytost bez svého zavinění klesnout a jak nespravedlivý je úděl některých lidí. Ačkoli šlo o autorčin první román, museli i ti, kterých se svou kritikou nepříjemně dotkl, přiznat, že jde i po literární stránce o velmi zdařilé dílo.  Gaskellové se po tomto průlomu svou anonymitu nepodařilo zachovat, a to zejména, když začala spolupracovat s populárním Charlesem Dickensem jako nová přispěvatelka do jeho časopisu Household Words. To byl začátek jejich dlouhodobé a úspěšné spolupráce, i když pro Dickense někdy do značné míry stresující, protože Gaskellová neustále překračovala přidělený slovní limit. Byl to právě Dickensův časopis, který začal vydávat soubor povídek Cranford, který se těšil velké oblíbenosti u široké veřejnosti. Lidé oceňovali zejména autorčin smysl pro humor, její laskavou ironii a starosvětskou milost městečka a jeho obyvatel. Není tajemstvím, že Gaskellová čerpala ze svého mládí, které strávila u své tety ve městě Knutsford.  Během let 1851 – 1852 se věnovala Gaskellová psaní svého dalšího románu - Ruth, který byl vydán v lednu roku 1853 a za který obdržela honorář ve výši Ł500. Očividně nebylo jejím zájmem držet se společenských konvencí, protože Ruth se věnuje dalšímu kontroverznímu tématu: postavení neprovdané matky ve společnosti. Opět je nepochybné, že sympatie autorky náleží hlavní hrdince, kterou společnost pro její mravní poklesek odsoudí a odvrhne. Ruth nezbývá nakonec než hledat obživu v prostituci. Gakellová zaslala skicu svého rukopisu i Charlotte Brontëové, jejíž obdiv k Ruth šel tak daleko, že o několik dní odložila i vydání vlastního románu Villette, aby se kritici mohli nerušeně věnovat rozboru románu Gaskellové.  Směr její další tvorby byl ovlivněn žádostí Charlese Dickense. Ten si přál, aby mu Gaskellová pro jeho časopis dodala klasický román. Ten se shodou okolností podle mnoha současných kritiků stal jedním z nejvýraznějších literárních počinů Gaskellové. Předtím, než usedla ke psaní, se ale rozhodla cestovat a navštívit své přátele, zejména vykonala návštěvu u Charlotty Brontëové v Haworthu v roce 1850, která položila základy k pevnému přátelství.  Nicméně v roce 1854 začala pracovat na svém dalším, ještě nepojmenovaném, románu Sever a Jih (North and South). Romantický vztah dvou protichůdných postav – jemné a vzdělané Margaret Haleové z jihu a Johna Thorntona, tvrdého, ale přímočarého továrníka a obchodníka s bavlnou, se odehrává na pozadí sociálních nepokojů mezi odbory a továrníky v průmyslovém fiktivním městě Milton na severu Anglie, pro něž se stal předlohou opět Manchester. Gaskellová se znovu zabývá sociální otázkou a etikou zaměstnaneckého vztahu, rozložení práv a povinností mezi dělníky a pány a polarizovanými zájmy zaměstnanců a zaměstnavatelů. Od Mary Bartonové se tento román odlišuje nejen tím, že poměry dělnické třídy nepopisuje tak syrovým způsobem, i když i zde se setkáváme s mnoha nešťastnými osudy, ale také tím, že se zabývá i otázkou postavení ženy ve společnosti. Autorka představuje hrdinku Margaret Haleovou, která je velmi bystrá a pevných morálních zásad, i když někdy předpojatá, ale zároveň svým charakterem mnohem silnější než její slabošský otec. Střet Margaret a Johna a střet dělnické třídy a „pánů“ si je tak v mnohém až nápadně podobný. Dělníci i ženy jsou ti s méně právy - ti, kterým vládne „bohatý bílý muž“. Gaskellová se nesnaží dávat odpovědi, snaží se přimět čtenáře, aby se nad řešením sám zamyslel.  Po dokončení románu Sever a Jih se Gaskellová opět vydala na cesty, tentokrát do Paříže a Londýna. Tam ji nečekaně zastihla zpráva o úmrtí Charlotte Brontëové, která zemřela 31. března 1855. Začala se zabývat myšlenkou, že napíše její biografii, když ji o to sami, k jejímu velkému překvapení, požádali otec a manžel zesnulé spisovatelky. Život Charlotty Brontëové "(The Life of Charlotte Brontë)" měl obrovský úspěch a dílo se do historie nesmazatelně zapsalo jako jedna z nejlepších biografií vůbec. Gaskellové osobně ale vydání biografie přineslo více potíží, než si dokázala představit.Po vlně chvály se zvedla vlna odporu od osob, které byly v biografii jmenovány a které měly za to, že je Gaskellová poškodila nepravdivým vykreslením událostí. Největších rozměrů nabyla aféra s lady Scottovou. Gaskellová uvěřila sdělení Branwella Brontëa ohledně důvodu jeho propuštění z místa soukromého učitele – Branwell Brontë tvrdil, že to bylo proto, že odmítl mít poměr s výše uvedenou dámou. Nicméně nakonec proti Gaskellové nebyla podána žádná žaloba. O tom, jak se vše skutečně seběhlo, se můžeme jen dohadovat.

Pozdní období románové tvorby.

Před vydáním Života Charlotte Brontëové odjela na pozvání amerického sochaře Williama Whetmorea Storyho do Říma. Na tuto dovolenou pak ještě dlouho s radostí vzpomínala nejen proto, že v Římě zrovna vrcholil karneval, ale i protože tam navázala přátelství s mladým Charlesem Eliotem Nortonem (pozdějším profesorem umění na Harvardu). Dopisy, které si vyměňovali, jsou hlavním svědectvím o tom, jak žila Gaskellová ve svém vyšším věku.  Po návratu do Anglie pokračovala ve své spisovatelské činnosti. Pro Dickensův časopis napsala několik děl, z nichž za povšimnutí stojí zejména My Lady Ludlow (1858), krátká povídka, která nám svou atmosférou připomíná Cranford, a Lois the Witch (1861), novela o salemských procesech s čarodějnicemi. Svůj soukromý život měla velmi rušný a únavný – jako manželka vytíženého pastora a matka čtyř dcer, byla uznávanou a slavnou spisovatelkou a dům byla neustále plný návštěvníků. Proto často odjížděla načerpat síly na dovolenou. Cesty ji navíc přinášely inspiraci pro její bohatou povídkovou tvorbu. Jedna z těchto cest, kterou podnikla v listopadu roku 1859 do Whitby, se ukázala být velmi užitečnou pro její další připravovaný román - Sylviini milenci (Sylvia ́s Lovers).  Psaní jí šlo nejprve od ruky, ale ke konci roku 1860 byl román hotový jen z čtvrtiny. A nepříjemné období mělo teprve přijít – v roce 1862 město Manchester, ve kterém žila, zažívalo recesi způsobenou zastavením dodávek bavlny z Ameriky, kde zrovna zuřila občanská válka. Její vyčerpání je patrné ke konci románu, kde postrádá představivost a náboj. V únoru roku 1863 byl ale román vydán a Gaskellová ho věnovala „Svému manželovi - od té, která nejlépe zná jeho hodnotu“. Síla románu spočívá především v hluboké prokreslenosti postav. Hlavní hrdinka Sylvie je velmi emocionální a vášnivá žena, kterou její nevyrovnaná povaha vede do záhuby. Tragické vyznění celého románu není příliš vlastní stylu Gaskellové. Vzhledem ke své jedinečnosti ve vztahu k ostatním jejím pracím je proto velmi výjimečné.  V roce 1864 začala pracovat na dalším románu – Manželky a dcery (Wives and Daughters). Ten se jí už vzhledem ke zhoršujícímu se zdravotnímu stavu nepodařilo dokončit. Byl vydán až posmrtně a nedokončený v roce 1866.  Ani v posledních letech svého života se ale nedokázala vzdát své cestovatelské vášně, když v roce 1864 navštívila Švýcarsko. V červnu roku 1865 koupila bez vědomí svého manžela dům v Holybournu. Zemřela na náhlý záchvat při jeho prohlídce 12. listopadu téhož roku.

Elizabeth Cleghorn Gaskellová, rodným jménem Elizabeth Cleghorn Stevensonová (29. září 1810 – 12. listopadu 1865) byla anglická spisovatelka. Narodila se v Londýně v Chelsea (nyní Cheyne Walk) jako dcera novináře. Po smrti matky ji vychovávala teta v Knutsfordu, který se také později stal předlohou pro její novelu Cranford či pro městečko Hollingford, do kterého byl situován děj románu Manželky a dcery (Wives and Daughters). V roce 1832 se provdala za Williama Gaskella, se kterým měla velmi šťastné manželství. Již svým prvním románem Mary Bartonová, který byl vydán v roce 1848, si získala velkou popularitu. Zaujal také Charlese Dickense, který hledal v té době pro svůj nově zakládaný časopis Household Words autory. Gaskellová pro něj později na jeho žádost napsala soubor povídek Cranford, který v Dickensově časopisu vycházel na pokračování.

Elizabeth Cleghorn Gaskell (* 29. September 1810 im Londoner Stadtteil Kensington and Chelsea; † 12. November 1865 in Holybourne, Hampshire) war eine britische Schriftstellerin. Noch heute wird sie im englischen Sprachraum oft nur „Mrs. Gaskell“ genannt.


Poloha.

Radstadtské Taury jsou na východě odděleny od sousedních, vyšších Schladmingských Taur údolími řek Severní (Pongauský) Taurach a Jižní (Lungauský) Taurach, mezi nimiž se nachází sedlo Obertauern (1739 m). Údolími a sedlem prochází horská silnice č. 99 spojující města Radstädt a Sankt Michael im Lungau. Severní hranici pohoří tvoří počátek údolí řeky Enns, která zde pramení a směřuje na východ, a údolí potoka Fritzbach, který směřuje na západ. Na západě pohoří zčásti sousedí s Dientenskými vrchy, od kterých je odděleno údolím řeky Salzach. Na jihozápadě a jihu pak je údolími potoka Grossarlbach a řeky Mury odděleno od zaledněných Vysokých Taur.

Charakteristika.

Radstadské Taury jsou nejzápadnější skupinou Nízkých Taur. Toto horstvo se vyznačuje drsnějším charakterem klimatu a tvoří jakýsi přirozený přechod nižší severovýchodní části Alp k navazujícím, mnohem vyšším Vysokým Taurám (skupina Hafner na jihu a skupina Ankogel na západě a jihozápadě). Nejvyšší vrchol Weiseck (2711 m) leží ve výrazné rozsoše v jižní části pohoří.

Vodopis.

Pohoří je poměrně bohaté na jezera a menší plesa, ležící vysoko v horách. Zřejmě nejvýznamnějšími vodními plochami oblasti jsou jezera Schlierer Almsee (1490 m) ležící v dolině Riedingtal pod jižní stěnou hory Mosermandl (2680 m), Zauchensee (1339 m) ležící na konci doliny Zauchental a divoké Tappenkarsee (1762 m) v jižní části pohoří. Další, menší jezera jsou Zaunersee, Essersee, Jäggersee, Neukarsee, Blausee, Wildsee, Fuchssee, Steinsee aj. Pod jihovýchodní stěnou hory Kraxenkogel (2436 m) se nachází, ve výšce 1735 m, pramen významné rakouské řeky Enns.

Turismus.

Jistě nejvýznamnějším turistickým centrem hor je zimní středisko Obertauern (1739 m), kde se nachází celé soustavy lanovek a lyžařských vleků, množství sjezdových tratí, ale i hotelů, penzionů a řada atrakcí (squash, golf atd.). Obertauern nabízí také další sportovní možnosti jako je např. 18 km upravených běžeckých stop a hustou síť turistických značených cest.  Opěrnými body pro výstupy na místní vrcholy jsou město Wagrain (sever území, oblast Kleinarl), údolí Zederhaustal (jihovýchod území, hřeben Hochfeind - Weisseneck), zimní středisko u jezera Zauchensee (sever území, oblast Steinfeldspitze, Strimskogel). Údolí Riedingtal umožňuje přístup k vrcholům Mosermandl a Weißeck v jižní části pohoří.

Radstadtské Taury jsou pohoří geograficky se řadící do celku Nízké Taury, ve spolkové republice Salcbursko v Rakousku. Nejvyšším vrcholem je Weißeck (2711 m).

Die Radstädter Tauern sind eine Gebirgsgruppe der zentralen Ostalpen in Österreich. Zusammen mit den Schladminger Tauern, den Rottenmanner und Wölzer Tauern und den Seckauer Tauern bilden die Radstädter Tauern die Großgruppe der "Niederen Tauern". Das Gebirge befindet sich im Osten des österreichischen Bundeslandes Salzburg zwischen den Oberläufen der Flüsse Enns und Mur.


Život.

Eysenck se narodil v Německu. Jeho matka byla filmová hvězda Helga Molanderová, otec Eduard Anton Eysenck byl bavičem v nočním klubu, který byl kdysi zvolen „nejkrásnějším mužem na pobřeží Baltského moře“. Jeho matka byla luteránka, otec katolík. Po jejich rozvodu ho vychovávala babička, která byla horlivou luteránkou, ale poté, co zemřela v koncentračním táboře, Eysenck zjistil, že pocházela z židovské rodiny.  Do Anglie odešel ve třicátých letech kvůli odporu vůči nacistům. Vzhledem ke svému německému občanství však byl podezřelý a nebyl schopen získat zaměstnání. Na začátku války mu dokonce hrozila internace, nakonec se jí ale vyhnul. V roce 1940 získal doktorát na University College London, kde pracoval v psychologickém oddělení pod vedením Cyrila Burta.  V letech 1955–1983 byl profesorem psychologie na Institutu psychiatrie na King's College v Londýně. V roce 1981 se Eysenck stal zakládajícím členem Světové kulturní rady. Byl též zakládajícím redaktorem mezinárodního časopisu "Personality and Individual Differences."  Jeho syn Michael Eysenck se stal také psychologem. Hans Eysenck zemřel na nádor mozku v londýnském hospicu.  Byl ateistou a signatářem Druhého humanistického manifestu. Byl zaníceným odpůrcem učení Sigmunda Freuda, na nějž útočil z pozic behaviorální psychoterapie (kniha "Decline and Fall of the Freudian Empire"), kupodivu však vyzdvihoval Carla Gustava Junga, jehož konceptem extraverze a introverze se inspiroval. Navíc často podporoval parapsychologii a astrologii a hájil je proti vědecké kritice.  Britským deníkem "The Independent" byl obviněn, že přijímal peníze od tabákových koncernů, aby jeho výzkum o vztahu osobnosti a kouření nevyzněl negativně pro kuřáky.  Zdaleka největší kontroverzi však vyvolaly některé jeho názory na vztah rasy a inteligence. Čelil kvůli nim dokonce hrozbám smrtí a jeho děti byly napadány. Eysenck tvrdil, že média jeho názory překroutila. Některé z pozdějších Eysenckových prací byly rovněž financovány z fondu Pioneer, kterou krajní levice kritizuje za podporování vědeckého realismu.  Rozhodně vždy Eysenck trval na tom, že inteligence je geneticky podmíněna a ani výchova, ani prostředí ji nemohou ovlivnit. Tyto spory vedly krajně levicové protirasistické aktivisty k tomu, že začali stopovat jeho údajné vazby na krajní pravici v Německu. Upozornili především na jeho starší články v nacionalistických německých periodikách "National Zeitung" a "Nation und Europa" (kde mimo jiné útočil na S. Freuda, ovšem z odborných, a nikoli rasových důvodů) a na jeho pozoruhodnou předmluvu ke knize pravicového spisovatele Pierre Krebse "Das unvergängliche Erbe". Eysenck sice poskytoval rozhovory některým ultrapravicovým časopisům, ale vždy si vymohl poznámku, že jeho názory se neslučují s redakčními. Ve své autobiografii jakékoli obvinění ze sympatií k fašismu či rasismu odmítl a zdůraznil, že právě kvůli nacistům musel z Německa kdysi odejít. Prohlásil: „Hlavní spor v moderní době je veden mezi těmi, kdo definují rovnost společenským postavením, a těmi, kteří ji definují jako rovnost biologického dědictví. Rovnost společenského postavení byla vždy socialistickou myšlenkou a je jistě možné argumentovat její žádoucností nebo možností jejího dosažení. Rovnost biologických schopností a vlastností je však chiméra, kterou by neměl myslící člověk připustit ani na chvíli.“ V řadě jeho textů figurují závěry, že černoši mají nižší IQ než běloši.

Dílo.

Eysenck vytvořil model osobnostní struktury založený na empirickém faktorově-analytickém výzkumu.  Napsal asi 80 knih a více než 1600 článků.

Hans Jürgen Eysenck (4. března 1916 Berlín – 4. září 1997 Londýn) byl německo-britský psycholog. Zabýval se hlavně psychologií osobnosti a inteligence. V době před svou smrtí byl nejčastěji citovaným žijícím psychologem ve vědeckých časopisech a třetím celkově (po Freudovi a Piagetovi). V celém 20. století byl třináctým nejcitovanějším psychologem.

Hans Jürgen Eysenck (* 4. März 1916 in Berlin; † 4. September 1997 in London) war ein deutschstämmiger britischer Psychologe, der besonders mit seinen Forschungen zu Unterschieden in der menschlichen Intelligenz und Persönlichkeit bekannt wurde. Eine große Bedeutung maß er dabei der Vererbung bei. Er war ein Kritiker der Freud’schen Psychoanalyse. Ferner beschäftigte er sich mit Verhaltenstherapie, Verhaltensgenetik, Krebserkrankungen, Geschlechtern, Sexualverhalten, politischer Orientierung, Astrologie und Parapsychologie.


Sportovní kariéra.

Ve svých osmnácti letech vytvořila nejlepší světový halový výkon všech dob v běhu na 880 yardů, když v 25. února 1966 zaběhla v Torontu tuto vzdálenost za 2:10,2.  V roce 1967 již v halové sezóně získala v běhu na 880 yardů časem 2:08,4 svůj první titul titul mistryně USA (AAU). V letní sezóně potom zvítězila v běhu na 800 metrů na Panamerických hrách (2:02,3) i na světové univerziádě (2:06,8). Její čas 2:01,6 z utkání USA-Commonwealth, dosažený 7.8.1967 v Los Angeles, byl nejrychlejším světovým juniorským časem všech dob.  V roce 1968 si vybojovala účast na olympijských hrách v Mexiku v běhu na 800 metrů - nepřijela jako favoritka, v předolympijském pořadí byla až na sedmém místě a za téměř jistou vítězku byla považována jugoslávská běžkyně Vera Nikolićová, určité šance se dávaly i Američance Doris Brownové. Přesto v olympijském finále v Mexiku zvítězila, navíc v novém olympijském rekordu (2:00,9/2:00,92), který byl zároveň novým rekordem USA a třetím nejlepším osmistovkařským časem světa všech dob.  Na olympiádě v Mnichově v roce 1972 neuspěla a titul neobhájila – časem 2:02,39 skončila pátá v semifinále. Na stejných hrách však byla členkou stříbrné štafety USA na 4 × 400 metrů, která časem 3:25,15 vytvořila nový rekord USA. V roce 1972 také vytvořila dva světové rekordy – v běhu na 880 yardů a byla rovněž členkou týmu USA, který zaběhl světový rekord ve štafetě na 4×400 yardů. Tyto rekordy (stejně jako její nejlepší světové výkony na 800 yardů v druhé polovině šedesátých let) byly však podstatně horší nežli tehdy platná světová maxima na odpovídajících metrických tratích.  Nedařilo se jí ani na její třetí olympiádě, v roce 1976 v Montrealu. Z rozběhu sice postoupila nejrychlejším časem ze všech jejích dosavadních olympijských osmistovek (2:00,62), ale v semifinále byla poslední v čase 2:07,25.  Náplastí jí byl nový rekord USA (1:57,9) dosažený krátce po montrealských hrách, 7.8.1976, na utkání atletů USA se SSSR v College Park.  V roce 1980 se Madeline Mannningová kvalifikovala na svou čtvrtou olympiádu. Účast na olympijských hrách v Moskvě jí však znemožnil bojkot her se strany USA.

Madeline Manningová v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky v běhu na 800 m žen v roce 1968.

2:00,5 Vera Nikolićová (Jugoslávie), 1948, 1, Londýn 20.7.1968  2:00,9 Madeline Manningová (USA), 1948, 1, Mexiko City 19.10.1968  2:01,8 Ileana Silaiová (Rumunsko), 1941, 2, Atény 5.9.1968  2:02,0 Lilian Boardová (Velká Británie), 1948, 2, Londýn 20.7.1968  2:02,0 Ilja Keizerová-Lamanová (Nizozemsko), 1944, 1, Osnabrück 30.6.1968  2:02,2 Doris Brownová (USA), 1942, 3, Londýn 20.7.1942  2:02,6 Maria Gommersová (Nizozemsko), 1939, 3, Mexico City 19.10.1968  2:02,9 Patricia Loweová (Velká Británie), 1943, 4, Londýn 20.7.1968  2:03,2 Gertrud Schmidtová (NDR), 1942, 3, Berlín 19.6.1968  2:03,3 Karin Burneleitová (NDR), 1943, 1, Erfurt 2.8.1968

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 800 m žen k 31.12.1968.

1:58,0 Sin-Kim-Danová (KLDR), 1938, 1, Pchjongjang 5.9.1964  2:00,5 Vera Nikolićová (Jugoslávie), 1948, 1, Londýn 20.7.1968  2:00,9 Madeline Manningová (USA), 1948, 1, Mexiko City 19.10.1968  2:01,0 Judith Pollocková (Austrálie), 1940, 1, Helsinky 28.6.1967  2:01,1 Anne Packerová (Velká Británie), 1942, 1, Tokio 20.10.1964  2:01,2x Dixie Willisová (Austrálie), 1941, 1, Perth 3.3.1962  2:01,4x Marise Chamberlainová (Nový Zéland), 1935, Perth 3.3.1962  2:01,8 Ileana Silaiová (Rumunsko), 1941, 2, Atény 5.9.1968  2:01,9 Maryvonne Dupureurová (Francie), 1937, 2, Tokio 20.10.1964  2:02,0 Lilian Boardová (Velká Británie), 1948, 2, Londýn 20.7.1968  "(x výkon na 880 yardů minus 0,8 sekundy)"

Madeline Manningová na olympijských kvalifikacích atletů USA.

Madeline Manningová je "čtyřnásobnou" vítězkou amerických olympijských kvalifikačních závodů (Final Olympic Trials, zkratka FOT) v běhu na 800 metrů - zvítězila v letech 1968, 1972, 1976 a 1980, přičemž poslední vítězství jí už další olympijský start neumožnilo - vinou amerického bojkotu olympijských her v Moskvě. Kromě toho se také dvakrát neúspěšně pokoušela kvalifikovat se na olympijské hry také v běhu na 400 metrů - v roce 1968 skončila pátá a v roce 1972 čtvrtá. Čtvrté místo v roce 1972 jí však alespoň umožnilo start (a posléze i zisk medaile) ve štafetě na 4x400 metrů, která měla na olympijských hrách 1972 v Mnichově svou premiéru.

400 metrů.

1968.

53,5 Jarvis Scottová  54,0 Lois Drinkwaterová  54,3 Esther Storyová  54,8 Nancy Shaferová  "55,1 Madeline Manningová"  "55,2 Jane Burnettová"  "55,4 Terry Hullová"  "55,9 Gale Fitzgeraldová"

1972.

51,8 Kathy Hammondová  53,3 Debra Edwardsová  53,3 Mable Fergersonová  "53,3 Madeline Manningová"  53,4 Cheryl Toussaintová  <nowiki>------</nowiki> Carol Hudsonová  <nowiki>------</nowiki> Jarvis Scottová  <nowiki>------</nowiki> Willimae Fergersonová

800 metrů.

1968.

2:03,0 Madeline Manningová  2:03,0 Doris Brownová  2:04,5 Jarvis Scottová  "2:07,2 Francie Krakerová"  "2:11,3 Sara Beckfordová"  "2:13,0 Cheryl Toussaintová "  "-------- Maria Stearnsová"  "nedokončila Vicki Foltzová"

1972.

2:05,2 Madeline Manningová (Jacksonová)  2:05,7 Cheryl Toussaintová  2:06,0 Carol Hudsonová  "2:06,7 Nancy Shaferová "  "2:07,0 Cis Schaeferová "  "2:08,0 Anne Gallagherová"  "-------- Wendy Koenigová"

1976.

1:59,8 Madeline Manningová  2:00,6 Cindy Poorová  2:00,7 Kathy Westonová  "2:02,0 Wendy Knudsonová"  "2:05,2 Kathy Hallová"  "2:05,5 Sue Vigilová"  "2:07,6 Cheryl Toussaintová"  "2:12,1 Ruth Kleinsasserová"

1980.

1:58,30 Madeline Manningová (Mimsová)  2:00,96 Julie Brownová  2:01,23 Robin Campbellová  "2:01,93 Delisa Waltonová"  "2:08,80 Leann Warrenová "  "2:03,17 Essie Kelleyová "  "2:03,83 Joetta Clarková"  "2:07,3 Kim Gallagherová"

Pořadí v předolympijské tabulce v běhu na 800 metrů žen v roce 1968.

2:00,5 Vera Nikolićová (Jugoslávie), 1948, 1, Londýn 20.7.1968  2:01,8 Ileana Silaiová (Rumunsko), 1941, 2, Atény 5.9.1968  2:02,0 Lilian Boardová (Velká Británie), 1948, 2, Londýn 20.7.1968  2:02,2 Doris Brownová (USA), 1942, 3, Londýn 20.7.1942  2:02,9 Patricia Loweová (Velká Británie), 1943, 4, Londýn 20.7.1968  2:03,0 Maria Gommersová (Nizozemsko), 1939, 3, Osnabrück 30.6.1968  2:03,0 Madeline Manningová (USA), 1948, 1, Walnut 24.8.1968  2:03,2 Gertrud Schmidtová (NDR), 1942, 3, Berlín 19.6.1968  2:03,3 Karin Burneleitová (NDR), 1943, 1, Erfurt 2.8.1968  2:03,4 Anne Smithová (Velká Británie), 1941, Lübeck 7.6.1968

Madeline Manningová a Československo.

Madeline Manningová byla kapitánkou ženské části týmu USA, který se ve dnech 7.-8.7.1975 střetl v Praze na Strahově v atletickém trojutkání s družstvy Československa a Polska. Už pod jménem Jacksonová tu zvítězila v běhu na 800 metrů (2:01,9) a běžela na třetím úseku vítězné ženské štafety USA na 4x400 metrů (3:31,0).

Madeline Manningová, později Jacksonová, později Mimsová (* 11. února 1948 Cleveland, Ohio) je bývalá americká atletka, běžkyně na střední tratě, olympijská vítězka v běhu na 800 metrů z roku 1968 a první olympijská vítězka černé barvy pleti v této disciplíně.

Madeline Manning (* 11. Januar 1948 in Cleveland, Ohio) ist eine ehemalige US-amerikanische Mittelstreckenläuferin und Olympiasiegerin im 800-Meter-Lauf. Von 1967 bis 1981 wurde sie sechsmal im Freien und viermal in der Halle US-Meisterin über ihre Spezialstrecke und setzte mehrere amerikanische Rekorde. 1967 siegte sie bei der Universiade und bei den Panamerikanischen Spielen in Winnipeg.


Život.

Jindřich se narodil jako syn Theobalda ze Champagne a Matyldy z korutanského rodu Sponheimů. Po otcově smrti roku 1152 se ujal hrabství Champagne a ostatní majetky udělil v léno svým mladším bratrům.  Zúčastnil se společně s tehdejší elitou královy křížové výpravy, měl za úkol předat poselstvo od Bernarda z Clairvaux byzantskému císaři a vrátil se zpět domů o několik týdnů dříve než samotný Ludvík VII.  Po králově rozvodu s Eleonorou Akvitánskou se francouzská koruna snažila udržet Akvitánii, ale vojenské tažení, jež podporoval kromě Jindřicha ze Champagne také Robert z Dreux a Eustach z Boulogne, dopadlo nevalně. Po smrti anglického krále Štěpána na ostrovní trůn dosedl mladý normandský vévoda Jindřich, nový manžel Eleonory Akvitánské. Král Ludvík stále neměl mužského dědice a tak se roku 1160, pět týdnů po skonu druhé manželky Konstancie rychle znovu oženil. Vyvolenou se stala Adéla, sestra hraběte ze Champagne, což zapřičinilo změnu politického kurzu rodu z Blois. Jindřich ze Champagne byl kvůli papežskému schizmatu roku 1162 vyslán králem do Pavie na dvůr císaře Fridricha Barbarossy, který byl hraběte vzdálený příbuzný. Hrabě ze Champagne byl v tu dobu významným hybatelem francouzské politiky, jako hlava dynastie z Blois byl oporou Ludvíka VII. proti pronikání vlivu Plantagenetů na kontinent a také ovlivňoval vztah mezi francouzským královstvím a říší.  Roku 1164 se hrabě s kapetovským rodem spojil znovu, když se oženil s o mnoho let mladší královou dcerou Marií, svou dlouholetou snoubenkou. Marie uměla číst a psát ve francouzštině a latině, měla vlastní knihovnu a byla mecenáškou mnohých spisovatelů. Hraběti porodila čtyři děti a během jeho pobytu ve Svaté zemi zastávala funkci regentky.  Ludvík VII. byl na podzim roku 1179 postižen záchvatem mrtvice, po kterém ochrnul na jednu polovinu těla a ztratil i schopnost vlády. Vliv získali bratři královny Adély a udrželi si jej až do dvorského sněmu, který se konal téhož roku a nemocný král zde se souhlasem pánů vyhlásil Filipovu korunovaci. Čtrnáctiletý mladíček se nečekaně rychle vymanil z vlivu strýců a královna po synově sňatku s Isabelou Henegavskou, neteří flanderského hraběte, hledala oporu i u anglického krále Jindřicha II. Ludvík VII. zemřel o rok později a ještě předtím Filip uzavřel s Jindřichem Plantagenetem u Gisorsu mírovou smlouvu, která podráždila hrabata z Flander a ze Champagne. Hrabata se obávala královy přílišné samostatnosti a vytvořila na několik let protikapetovskou alianci, které se Jindřich nezúčastnil, protože byl od roku 1179 na výpravě do Svaté země, kde se dostal do zajetí Kiliče Arslana. Vykoupil jej byzantský císař a hrabě krátce poté roku 1181 zemřel a byl pohřben v kostele sv. Štěpána v Troyes.

Jindřich I. ze Champagne ( "Henri le Libéral", 1126, Vitry-en-Perthois – 16. března 1181, Troyes) byl hrabě ze Champagne, účastník druhé křížové výpravy, zeť a zároveň švagr francouzského krále Ludvíka VII.

Heinrich I. (franz.: "Henri"; * 1126; † 16. März 1181 in Troyes), genannt der Freigiebige (le Libéral), war seit 1151 ein Graf von Champagne aus dem Haus Blois. Er war der älteste Sohn Graf Theobalds des Großen und seiner Ehefrau Mathilde von Kärnten.


Po Pařížské smlouvě.

Dle Pařížské smlouvy (1947) přišlo Finsko o Karelskou šíji, severní a západní břeh Ladožského jezera a muselo pronajmout SSSR vojenskou základnu nedaleko Helsinek. Finsko muselo platit vysoké reparace (300 000 000 $) a muselo omezit svou armádu. Dle československého vzoru uzavřelo Smlouvu o přátelství, spolupráci a vzájemné pomoci.  Zásadní bylo jednání Juho Kusti Paasikiviho, který dokázal se Stalinem vyjednat pro Finsko výhodnou smlouvu. Pro finlandizaci se používá také název "Paasikiviho doktrína". Úkolem finlandizace mělo být zamezení útoku jak ze strany SSSR, tak Německa a získání pozice rovnocenného partnera Finska k SSSR – nestát se satelitem.  Důsledkem bylo vyloučení Finska z účasti na mezinárodních organizacích zaměřených proti SSSR – včetně Marshallova plánu, především pak NATO. Vztahy se proměňovaly v důsledku mezinárodního vývoje – závisely hlavně na postavení SSSR a jeho vůdců na mezinárodní scéně. Nutno dodat, že finští prezidenti byli silnými osobnostmi.

Proč Finsko (a ne Československo)?

Stalin nechtěl provokovat – mohlo by to vést k přimknutí Švédska k Západu. V Československu byla silná pozice komunistů i díky silné osobnosti Gottwalda. Ve Finsku byli po občanské válce komunisté zkompromitováni – navíc před válkou i po ní byla ve Finsku silná nekomunistická sociální demokracie. Zatímco v Československu je pro Středovýchodní Evropu netypická tradice rusofilství a po válce byli především Rusové vnímání jako osvoboditelé.  Dalším prvkem jsou ekonomické důvody – Československo bylo nutné silně připoutat pro uranové zásoby. Finsko zůstalo nezávislé také kvůli nutnosti zachovat ekonomiku funkční, aby docházelo k řádnému splácení reparací.

Finlandizace je pojem odvozený od postavení Finska vůči SSSR po druhé světové válce, definitivně formulovaný v Pařížské smlouvě (1947). Finsko pro udržení své suverenity podřizovalo svou zahraniční politiku SSSR. Obecně označuje "finlandizace" vliv velmoci na politiku sousedního malého státu.

Finnlandisierung ist ein politisches Schlagwort, das die machtpolitischen Verhältnisse zweier benachbarter Staaten beschreibt. Es wird für den Einfluss verwendet, den ein mächtiger Nachbarstaat auf seinen kleineren Nachbarstaat und dessen Politik ausübt.


Dějiny.

Ostrov byl objeven 21. srpna 1821 britskou lodí "Eliza Francis" (též "Eliza Frances", ve vlastnictví Edwarda, Thomase a Williama Jarvisových; viz právní dokument z roku 1833) a pojmenován podle jejího velitele, kapitána Browna.  Spojené státy se přihlásily k vlastnictví ostrova v březnu 1857 na základě Guano Islands Actu přijatého 1856; formálně ho anektovaly 27. února 1858, ale opustily ho v roce 1879, poté co z něj byly vydolovány tuny guana.  3. června 1889 ostrov pro změnu anektovali Britové, ale jejich plány pro jeho další využití nikdy nebyly realizovány. Zásoby guana byly dolovány až do konce 19. století. Na ostrově z této doby dodnes zbyly cesty z kolejové dráhy.  Spojené státy se o ostrov znova přihlásily v roce 1935 a pokusili se ho kolonizovat v rámci stejného projektu jako Bakerův a Howlandův ostrov (26. března 1935 až 7. února 1942).  Osada Millersville v západní části ostrova se v té době příležitostně využívala jako meteorologická stanice. Krátkodobě byla obydlena vědci v roce 1957 během Mezinárodního roku geofyziky.  Od 27. června 1974 je ostrov přírodní rezervací. Vstup na něj je dovolen jen na zvláštní povolení amerického úřadu pro ryby a zvěř, které se obvykle vydává jen vědcům a výzkumníkům.

Geografie.

Ostrov leží v jižním Pacifiku, má plochu pouhých 4,5 km2. Podnebí je rovníkové, s málo srážkami a pálícím sluncem. Teploty jsou trochu zmírňovány konstantním větrem. Povrch je nízký a písečný, částečně porostlý trsy trávy. Korálový ostrov obklopený úzkým zřaseným útesem. Nejvyšší bod leží jen asi 7 metrů nad hladinou moře.  Nejsou zde přístavy, lodě musí kotvit na moři a na břeh je nutné se dopravovat pomocí člunů. Ty mohou přistávat buď uprostřed západního pobřeží, nebo nedaleko jihozápadního rohu ostrova. Zhruba uprostřed západního pobřeží se nachází jednoduchý dřevěný denní maják, postavený v roce 1909.  Nejsou zde přírodní zdroje pitné vody. Vegetaci ostrova tvoří roztroušené trávy a plazivé keře. Jarvisův ostrov je především hnízdiště pro ptáky a mořské živočišstvo. Asi největším producentem guana je zde rybák černohřbetý, jehož počet na ostrově se odhaduje asi na milion jedinců.  Spojené státy si nárokují exkluzivní ekonomickou zónu 370 km (200 námořních mil) a teritoriální vody 22 km (12 námořních mil).

Jarvisův ostrov, anglicky "Jarvis Island", je neobydlený atol nedaleko rovníku uprostřed Tichého oceánu. Leží na zhruba v polovině cesty z Havaje na Cookovy ostrovy, 2220 km jižně od Havaje, 4770 km severovýchodně od Nového Zélandu, 8760 km západně od pobřeží Ekvádoru a 1850 km východně od Howlandova a Bakerova ostrova. Jeho zřejmě nejbližším sousedem je kiribatský atol Kiritimati, který leží asi 380 km na severovýchod.

Die Jarvisinsel (, []) ist eine geographisch zu den Line Islands und politisch zu den Außengebieten der Vereinigten Staaten gehörende kleine, unbewohnte Insel im südlichen Pazifik, etwa in der Mitte zwischen Hawaii und den Cookinseln. Es handelt sich dabei um ein sogenanntes „nicht inkorporiertes Territorium“ der Vereinigten Staaten, das zu statistischen Zwecken den United States Minor Outlying Islands zugeordnet wird.


Protiraketová obrana NATO (NATO Missile Defence).

Na summitu NATO v Praze v roce 2002 bylo rozhodnuto o zpracování Studie proveditelnosti protiraketové obrany NATO. Cílem této studie je posouzení možností obrany území členských států Aliance proti celému spektru raketových hrozeb. Pozornost byla zaměřena i na možnosti řešení situace zničením schopností protivníka ještě před jejich nasazením. První dílčí závěry studie byly zveřejněny v říjnu 2005, poukázaly na některé problémy a vedly k potřebě provedení dalších expertiz.  NATO MD se zabývá protiraketovou obranou komplexně – obranou teritoria včetně civilní populace a obranou vojenských sil. Očekává čtyři základní efekty. Za prvé má působit ve prospěch nešíření raketových technologií. Za druhé má odstrašovat potenciálního protivníka od použití této kategorie zbraní. Za třetí má zajistit aktivní obranu v případě použití těchto zbraní. V neposlední řadě - za čtvrté - má sloužit jako pasivní obrana směřující k předcházení či minimalizaci důsledků použití těchto zbraní, selžou-li předcházející opatření.  Jednou z diskutovaných myšlenek je propojení NATO MD s aliančním integrovaným systémem protivzdušné obrany NATINADS (NATO Integrated Air Defence System).

Protiraketová obrana bojiště NATO (NATO Active Layered Theatre Ballistic Missile Defence).

Severoatlantická aliance má zpracovanou Studii systému protiraketové obrany bojiště NATO z let 2001 až 2003. Projekt Aktivní vrstvené protiraketové obrany bojiště NATO, který z této studie vychází, má zajistit obranu spojeneckých sil nasazených v operacích proti raketám s dosahem do 3000 km. Počátečních operačních schopností má tento systém dosáhnout v roce 2010. Česká republika jako členský stát NATO je do řešení protiraketové obrany bojiště NATO zapojena.  V oblasti protiraketové obrany bojiště spolupracuje NATO s Ruskem. Je to i z toho důvodu, že státy Aliance a Rusko nasazují vojáky do mírových operací a obrana rozmístěných vojsk je společným zájmem. Problémy, které vyvstaly při řešení tohoto úkolu, souvisejí s tím, že NATO a Rusko využívají systémy, které nejsou dosud vzájemně interoperabilitní.

Protiraketová obrana USA (USA Missile Defence).

Spojené státy zahájily realizaci projektu protiraketové obrany USA na základě zákona přijatého v roce 1999. Úvahy o potřebě protiraketové obrany USA probíhají ve čtyřech rovinách. První se zabývá analýzou povahy hrozeb, druhá hodnotí stav technologií, třetí se věnuje finančním otázkám protiraketové obrany USA a čtvrtá mezinárodním dopadům. Program protiraketové obrany USA není zaměřen proti konkrétnímu protivníkovi, nýbrž na vybudování vlastní schopnosti, která umožní reagovat účinně na nepředvídatelné a proměnlivé hrozby. Cílem je vybudovat integrovaný celosvětový systém k ochraně USA a jejich spojenců proti omezenému útoku balistickými raketami všech dosahů.

Protiraketová obrana v České republice.

Zejména v první polovině roku 2008 probíhala jednání mezi vládami České republiky a USA o případném umístění radarové základny systému protiraketové obrany USA v České republice – konkrétně poblíž obce Jince ve vojenském újezdě Brdy. Jednání byla završena 8. července 2008 podpisem smlouvy o umístění radaru na českém území. Samotný podpis smlouvy však ještě nezaručuje, že radarová základna skutečně bude vybudována. V září 2009 informoval Wall Street Journal o tom, že prezident Obama rozhodl o ukončení americké účasti na projektu protiraketového štítu ve střední Evropě s tím, že jeho úlohu by měla převzít plavidla vybavená systémem Aegis.  Podle některých zastánců této základny měl systém protiraketové obrany představovat účinnou obranu nejen proti již existujícím, ale i proti případným nově zaváděným raketovým systémům. Podle jiných nešlo tak ani o to, jestli nás základna ochrání, nebo ne, ale považují USA za spolehlivého partnera s dlouholetou demokratickou tradicí, který vždy hájí svůj způsob života a požádal nás o pomoc, kterou odmítnout by bylo kvůli tomu, co pro Československo vykonaly, amorální. Spolupráci s ním považují za užitečnou a prospěšnou například v oblasti výzkumu a vývoje nových technologií. Obávají se také nevyzpytatelného vývoje především v Rusku a Íránu, a vzhledem k historickým zkušenostem s Ruskem, věří že základna může pomoci i v tomto ohledu. Jsou přesvědčeni o nezávadnosti případného provozu základny ve všech ohledech.  Iniciativa Ne základnám naopak argumentovala, že jednostranné vybudování protiraketové obrany by porušilo rovnováhu sil mezi balistickými mocnostmi a způsobilo nové závody ve zbrojení. Navíc nejenže Česká republika nedokáže ochránit před eventuálním nebezpečím balistického útoku, ale naopak může v případě válečného konfliktu USA s jinou zemí sloužit jako cíl takového útoku. Zvýší podle ní také nebezpečí teroristického útoku v České republice. Varuje také před možnými zdravotními a ekologickými dopady.  Profesor vědy, techniky a národní bezpečnostní politiky na Massachusettském technologickém institutu Theodore Postol, který dříve pracoval pro Pentagon a který je známým kritikem americké strategie raketového deštníku v Evropě, prohlásil při návštěvě České republiky, kam přijel na pozvání Greenpeace, že česká veřejnost i Parlament ČR dostávala záměrně zkreslené informace o parametrech amerického radaru systému protiraketové obrany, který měl být umístěn v Brdech. Postol dospěl svými výpočty k závěru, že radar při výkonu a anténě uváděných vládou USA bude mít dosah maximálně 600 až 700 kilometrů, ačkoli generál Henry Obering uvádí dosah 2100 až 2500 kilometrů. Podle Posela by radar s takový dosahem musel mít výkon 50krát větší. Podle Posela dokonce Obering v některých jednání hovořil dokonce o dosahu větším než 4000 kilometrů a v tom případě by výkon musel být 500krát větší.  V květnu 2009 byla zveřejněna studie, podle které by protiraketová obrana, která měla být vybudována na území Polska a České republiky byla neúčinná proti případným íránským střelám. Studii zpracoval společný tým amerických a ruských vědců pro organizaci EastWest Institute se sídlem v New Yorku.  Pravděpodobným místem možného umístění radaru byl kopec Břízkovec v Brdech. V médiích je kopec známý jako „kóta 718,8 m“.

Protiraketová obrana je takticko-strategický obranný prostředek proti primární existenci hrozby raketového napadení, především prostřednictvím balistických raket středního a dalekého dosahu.

Als Raketenabwehr wird Militärtechnik bezeichnet, die dem Erkennen und der Abwehr feindlicher Raketen dient. Anfliegende Raketen werden meistens mit Radarsystemen erkannt; zur Abwehr dienen Abfangraketen, Täuschkörper oder Laser.


Geografie.

Obec leží v jižním Burgenlandu v nadmořské výšce 619 metrů.

Správní členění.

Městys sestává z katastrálních území  Bernstein je poprvé zmíněný ve 14. století.

Historie.

Název obce je odvozen od jantarové stezky, nebo dříve „Via Magna" vedoucí údolím „Tauchentalu“.  Oblast s výskytem jantaru byla již 100 roků před n. l. osídlena keltskými kmeny. Osada je poprvé v dokumentech zmiňována roku 1388 jako „místo ležící pod hradem Porostyanem“. Od 12. století bylo v okolí provozováno hornictví. Nejdříve železná ruda, od 16. století také síra, měď, síran měďnatý, stříbro a dokonce i zlato.  Obecní znak pochází z té doby; zobrazuje hornickou studnu (těžní jámu) se dvěma horníky. Počátkem 19. století hornictví zaniklo.  V Bernsteinu je naleziště světlého až tmavozeleného vzácného hadce, obzvlášť čistého různého serpentinitu, který se zde zpracovává k výzdobě šperků a jiných uměleckých předmětů. Soustružník dřeva a farář Ratz objevil v roce 1860, že se v žilách objevuje "obyčejný" serpetinit a drahý hadec v různých tvrdostech asi 2,5 až 3,5 a lehce se opracovává. Z toho se v následující době vyvíjí nové řemeslo a tradice a zachovává se až do dnešní doby. Pro získání kubického metru drahého hadce, musí se vydobýt asi 2000 kubických metrů obyčejného serpentinitu, který se využívá v silničním stavitelství a při výrobě umělého kamene.  Až do roku 1921 patřila obec Maďarsku. Po skončení druhé světové války bylo západní Maďarsko, na základě smlouvy ze Saint-Germain-en-Laye a z Trianonu, začleněno do Rakouska v roce 1921 do nově založené spolkové země Burgenlandu.  Na městys byl Bernstein povýšen v roce 1973 (prodlouženo právo trhů udělené v roce 1602).

Pamětihodnosti.

Bernstein je z důvodu místních pamětihodností turisty navštěvován.

Bernstein je městys v rakouské spolkové zemi Burgenland v okrese Oberwart. Maďarský název obce je "Borostyánkő". Městys leží na území Günserských hor.

Bernstein ist eine Marktgemeinde im Bezirk Oberwart im Burgenland in Österreich. Der Name des Ortes leitet sich von der Bernsteinstraße ab, von der ein Seitenarm als „Via Magna“ im Tauchental vorbeiführte. Der ungarische Ortsname der Gemeinde ist "Borostyánkő".