Historie.

Toto plemeno vzniklo ve Francii, v oblasti Beauce, která leží jihozápadně od Paříže. Stalo se tak v 15. století, i když jméno "beauceron" bylo poprvé použito až v roce 1883, do té doby se plemenu říkalo různě. Píše se rok 1863 a je poprvé sepsán standard tohoto plemene, který se od toho dnešního moc nezměnil - beauceron je pouze francouzské plemeno, a nebylo kříženo s jinými, tak proto je pořád stejný, je to něco podobného, jako u thajských ridgebacků. V roce 1911 byl založen klub Les Amis Du Beauceron (Přátelé beaucerona). Původně bylo toto plemeno vyšlechtěno k pasteveckým účelům, dnes je to skvělý obranář a hlídač, ale i společník "s výhodami".

Vzhled.

Beauceron je lehce stavěný pes se středně těžkou kostrou a dlouhýma nohama, které uběhnou mnoho kilometrů. Srst je krátká, na dotek hebká, a většinou je čistě černá, nebo černá s hnědým pálením. Hlava je dlouhá a suchá. Vysoko nasazené uši nejsou úplně přilehlé k hlavě, ale tak "postávají". Stop je mírný. Krk je středně dlouhý, dobře osvalený. I hřbet je dobře osvalený, je ale i dlouhý a spíše "tenký" než široký. Ocas je střední délky, ten sahá až k hlezním kloubům. V klidu je ocas svěšený, v akce může nemůže být zvednutý nad hřbet, jen v linií hřbetu.

Péče o Beaucerona.

Srst tohoto plemene nevyžaduje téměř žádnou péči - stačí důkladné vykartáčování v období línání. Drápy je nutné pravidelně stříhat. Výchova tohoto psa musí být důsledná, ale laskavá. Měl by mít dostatek pohybu, jinak se stává neurotickým až agresivním. Nestačí pouze zdravotní procházky, ale i běhání. Vhodné jsou téměř všechny druhy sportů - agility, canicross, běh vedle kola... Využíván může být i jako záchranářský pes. Držen může být celoročně venku.

Povaha.

Tito psi jsou velmi odvážní a inteligentní, Ochrana rodiny a majetku jsou u něj samozřejmostí. Svoji rodinu miluje a je jí věrný. S dětmi se snese, ale jen s dobrou výchovou, ostatní zvířata mu nevadí, ovšem, někteří jedinci se mohou chovat dominantně vůči jiným psům (samcům). Rád pracuje a je plný energie, proto jistě potěší sportovce nebo cyklisty, protože je to skvělý společník i venku. K cizím lidem se chová nedůvěřivě, ale neměl by být agresivní.

Beauceron (z franc., vysl. "boseron"), též beaucký ovčák, francouzsky Berger de Beauce či Bas Rouge - červená punčoška) je staré ovčácké psí plemeno francouzských planin, připomínajícího hrubšího dobrmana. Je to velký, pevný a otužilý pes, povahou rozvážný a hrdý, schopný práce a při dobrém vedení vhodný ke všem druhům kynologických sportů.

Der Beauceron ist eine von der Fédération Cynologique Internationale (FCI) anerkannte französische Hunderasse (FCI-Gruppe 1, Sektion 1, Standard Nr. 44). Seit 2007 wird die Rasse auch vom AKC anerkannt.


Rozvoj afroamerické komunity v Harlemu.

New York se stal důležitým místem pro tento rozvoj černošské střední třídy. Harlem byl v 19. století vybudován jako exkluzivní předměstí pro bělošskou střední a vyšší střední třídu, plné majestátních vil a širokých ulic a se společenským vybavením včetně budovy opery. Během silného přílivu imigrantů z Evropy na konci 19. století však původní bělošská střední třída Harlem opustila a ten se na počátku 20. století stal afroamerickou čtvrtí. V roce 1910 koupila malá církev a skupina afroamerických realitních obchodníků rozsáhlý blok domů kolem 135. ulice a Páté avenue. Další tisíce Afroameričanů se přistěhovaly během první světové války: příliv pracovní síly z Evropy prakticky ustal kvůli válce, zatímco poptávka po nekvalifikovaných pracovnících v průmyslu rostla. Tzv. velká migrace tak do měst jako Chicago, Filadelfie, Cleveland a New York přivedla stovky tisíc Afroameričanů.

Harlemská kulturní exploze.

První fáze Harlemské renesance započala již před rokem 1919. V roce 1917 byly uvedeny "Three Plays for a Negro Theatre". V těchto třech hrách autora Ridgely Torrence hráli černošští herci a všechny tři hry představily černochy coby komplexní lidské bytosti a odmítly tak tradice amerického minstrelského umění a stereotyp "začerněné" tváře. James Weldon Johnson označil premiéru těchto tří her za "tu nejdůležitější v historii černochů v americkém divadelnictví." Další mezník přišel v roce 1919, kdy Claude McKay publikoval svůj militantní sonet "If We Must Die." Od roku 1919 tak beletrie Jamese Weldona Johnsona a poezie Clauda McKaye popisovala současnou situaci života černochů v Americe.  V roce 1978 založil Hubert Harrison, otec harlemského radikalismu, organizaci "Liberty League" (Liga Svobody) a noviny Voice, první organizaci a první noviny hnutí New Negro. Harrisonova organizace a noviny byly politické, avšak kladly důraz i na umění. V roce 1927 například Harrison namítl, že název "renesance" není přesný, protože termín "černošská literární renesance" přehlíží "proud literárních a uměleckých děl černošských umělců, jež bez přerušení existuje od roku 1850 do současnosti" a prohlásil, že termín "renesance" je čistě bělošským pojmenováním.

Počátky.

Harlemská renesance vzešla ze změn, jež se v afroamerické komunitě odehrály od zrušení otroctví. Tyto změny akcelerovaly v důsledku první světové války a významných sociálních a kulturních změn ve Spojených státech na začátku 20. století. Industrializace přitahovala lidi z venkovských oblastí do měst a dala tak vzniknout nové masové kultuře. Jedněmi z hlavních příčin harlemské renesance byly „Velká migrace“ Afroameričanů do měst na severu Spojených států, kde tak nastala vysoká koncentrace ambiciózních lidí, a první světová válka, jež vytvořila nové pracovní příležitosti pro desítky tisíc lidí. Naopak faktorem, který vedl ke konci harlemské renesance, byla Velká hospodářská krize.  Do konce občanské války byla většina černochů otroky a žila na jihu Spojených států. Ihned po zrušení otroctví začali emancipovaní Afroameričané hledat možnosti zapojení ve společnosti, žádali politickou rovnoprávnost a ekonomické a kulturní sebeurčení. Na konci sedmdesátých let 19. století však bílí konzervativci opět získali na jihu moc a během let 1890–1908 prosadili zákony, jež odebraly volební právo většině černochů a řadě chudých bělochů. Ustavili režim zákonů Jima Crowea, jenž umožňoval segregaci a hlasování ve prospěch jižanských demokratů. Bělošští konzervativci tak odebrali černochům možnost vykonávat a vymáhat svá občanská a politická práva. Závislost jihu na zemědělství omezovala ekonomické a sociální možnosti lidí a černoši byli i nadále využíváni jako levná pracovní síla. Se zhoršující se situací tak začali ve velkých počtech migrovat na sever.  Řada členů afroamerického literárního hnutí vzešla z generace, jež zažila vítězství a ztráty období „Rekonstrukce“ (1865–77) po Občanské válce. Často byli jejich prarodiče otroky. Mnoho členů Harlemské renesance bylo mezi těmi, kdo v rámci Velké migrace přišli z jihu do černošských předměstí v městech na severu a severozápadě. Afroameričané hledali lepší životní úroveň a únik z jižanského institucionalizovaného rasismu. Jiní zase měli africké kořeny a pocházeli z rasově stratifikovaných komunit v Karibiku. Většina z nich se sešla v Harlemu.  I přes vzrůstající popularitu své kultury byli černoši i na severu nadále vystavováni rasismu ze strany bělochů, často nových přistěhovalců. Po skončení první světové války se mnoho afroamerických vojáků vrátilo zpět do země, jejíž obyvatelé si ale zásluh těchto vojáků nevážili. Masové rasové nepokoje a další občanská povstání se odehrála v USA během „rudého léta“ roku 1919. Většinou odrážela ekonomický boj o práci a bydlení v řadě měst, stejně jako sociální napětí.

Hudba.

Nový styl hraní na piáno, zvaný Harlem Stride, vznikl během harlemské renesance a pomohl smazat rozdíly mezi chudými černochy a černošskou společenskou elitou. Tradiční jazzové kapely byly tvořeny především dechovými nástroji a byly považovány za symbol života chudých na jihu – piáno naopak představovalo nástroj bohatých. Modifikace nástrojů v jazzových kapelách proto zpřístupnila jazz i movitějším černochům. Popularita jazzu se okamžitě rozletěla po celé zemi a dosáhla svého vrcholu v období Harlemské renesance. Jazzoví hudebníci vynikali v počátcích jazzu především inovacemi a temperamentem a hudebníci jako Fats Walter, Duke Ellington, Jelly Roll Morton a Willie „The Lion“ Smith byli velmi talentovaní a ambiciózní a byli považováni za vzory budoucích jazzmanů. Hudební styl černochů se během tohoto období stával čím dál populárnější i mezi bělochy. Bělošští spisovatelé, dramatici a skladatelé začali ve svých pracích využívat afroamerických hudebních trendů a témat: skladatelé používali básně afroamerických básníků a implementovali rytmy, harmonie a melodie afroamerické hudby – jako např. blues, spirituály a jazz – do svých koncertních skladeb. Černoši tak začali pronikat do tradičního světa skladatelství. Prvním černochem, jenž získal všeobecné uznání coby koncertní virtuos jak regionálně tak místně, byl Roland Hayes. Hayes se učil u Artura Calhouna v Chattanooze a na Fiskově univerzitě v Nashvillu. Později studoval s Arturem Hubbardem v Bostonu a s Georgem Henshelem a Mandou Ira Aldridgeovou v Londýně. Veřejně začal zpívat v roce 1911 jako student a člen Fisk Jubilee Singers.

Divadlo Apollo.

Zatímco Savoy Ballroom na Lenox Avenue proslul swingem a jazzem, Divadlo Apollo je nejtrvalejším dědictvím Harlemské renesance. Divadlo otevřelo na 125. ulici 26. ledna 1914 a od té doby představuje jeden z klasických symbolů afroamerického způsobu života. Coby jeden z nejslavnějších podniků populární hudby v USA se Divadlo Apollo stalo prvním místem, kde řada představitelů harlemské renesance nalezla prostor pro rozvoj svého talentu a kariéry. V Apollu začínaly například Billie Holiday, Ella Fitzgerald a Sarah Vaughan.  S příchodem televize a dalšími změnami v zábavním průmyslu Apollo postupně upadalo, avšak v roce 1983 bylo za pomoci městských, státních a federálních grantů vzkříšeno. V současné době divadlo provozuje nezisková organizace Apollo Theater Foundation Inc. Podle statistik divadlo ročně navštěvuje na 1.3 miliónu návštěvníků.

Charakteristiky a témata.

Charakteristickým rysem Harlemské renesance byla otevřená rasová hrdost, jež se zhmotnila v podobě konceptu New Negro, jehož produkt měl skrz intelekt a tvorbu literatury, umění a hudby bojovat s převažujícím rasismem a stereotypy, a podporovat progresivní a sociální politiku a rasovou a sociální integraci. Umělecká a literární tvorba měla sloužit k pozvednutí rasy.  Z Harlemské renesance nevzešla žádná jednotící forma, jež by charakterizovala černošské umění. Harlemská renesance naopak zahrnovala širokou škálu kulturních prvků a stylů, včetně pan-afrikanistického pohledu, vysokou i nízkou kulturu, od tradičních forem hudby k blues a jazzu, tradičních a nových experimentálních forem literatury jako byl modernismus a nová forma jazzové poezie. Tato dualita mezi tradičním a novým znamenala, že mnoho afroamerických umělců se dostalo do střetu s konzervativními proudy mezi černošskými intelektuály, kteří se bránili určitým pohledům na život černochů.  Témata zobrazená v dílech autorů Harlemské renesance byla ovlivněna zkušeností z otroctví a vynořující se afroamerickou lidovou tradicí černošské identity, dopady institucionalizovaného rasismu, dilematy typickými pro představení a díla psaná pro bělošské publikum a otázkou jak zprostředkovat zkušenost moderního černošského života na urbánním severu.  Harlemská renesance stavěla na podpůrném systému černošských mecenášů a podniků vlastněných černochy. Rovněž však byla závislá na patronátu bělochů, jako byl Carl Van Vechten a Charlotte Osgood Masonová, kteří poskytli různé způsoby pomoci a otevírali dveře, jež by za běžných okolností zůstaly publikacím černošské komunity uzavřeny. Tato pomoc probíhala většinou ve formě mecenášství či nakladatelství.  I další běloši se zajímali o takzvané „primitivní“ kultury, protože běloši tak tehdy nazírali na černošskou kulturu, a chtěli, aby tento primitivismus čišel také z děl autorů Harlemské renesance.  Zájem o život Afroameričanů také vytvořil experimentální avšak dlouhotrvající bělošsko-černošskou spolupráci jakou bylo například uvedení černošské verze Gershwinovy Porgy a Bess a Four Saints in Three Acts autorů Vergila Thomsona a Getrude Steinové. V obou představeních byla součástí týmu sbormistryně Eva Jessyegová, jejíž sbor vystoupil ve hře Four Saints. Bělošské hudební skupiny také přizvaly nejlepší a nejtalentovanější afroamerické hudební hvězdy do svých vystoupení.  Afroameričané používali umění, aby ukázali svoji lidskost a mohli tak žádat rovnoprávnost. Harlemská renesance vedla k více příležitostem pro publikace černochů slavnými nakladatelstvími. Řada autorů začala publikovat romány, časopisy a noviny. Nová beletrie přilákala velký zájem ze strany celé Ameriky a někteří z harlemských autorů se stali velmi známými: byli mezi nimi Jean Toomer, Jessie Fauset, Claude McKay, Zora Neale Hurston, James Weldon Johnson, Alain Locke a Langston Hughes.  Harlemská pomoc položila základy pozdější poválečné fázi hnutí za občanská práva (civil rights movement). Také řada pozdějších černošských umělců našla inspiraci v harlemském literárním hnutí.  Harlemská renesance však byla něčím víc, než jen literárním či uměleckým hnutím. Disponovala určitým sociologickým vývojem – především díky novému rasovému vědomí – díky rasové integraci jako například v hnutí Marcuse Garveyho s názvem Back to Africa. Koncept dvojakosti (twoness) W.E.D. Du Boise, poprvé zmíněný v práci The Souls of Black Folk z roku 1903, zkoumal rozdělené vědomí identity člověka a byl tak jedinečnou kritikou sociálních dopadů rasovému vědomí.

Nová černošská identita.

Harlemská renesance dokázala přivést černošskou zkušenost do středu americké kulturní historie. Nejen díky kulturní explozi, ale také na sociologické úrovni zůstává dědictvím harlemského hnutí to, že dokázalo znovu definovat způsob, jakým Amerika a svět vnímal afroamerickou populaci. Migrace jižanských černochů na sever změnila obraz Afroameričanů z venkovských, nevzdělaných nádeníků na urbánní, kosmopolitní inteligenci. Tato nová identita vedla k rozšířenějšímu rasovému vědomí a Afroameričané začali hrát důstojnější roli ve světě a rozšířili své intelektuální a sociální kontakty i na mezinárodní úroveň.  Ze symbolického, ale i skutečného vývoje během tohoto období čerpají Afroameričané svoje sebeurčení, jež jim poskytlo narůstající pocit urbánnosti a militantnosti, stejně jako základ pro vybudování komunity, na níž mohlo stavět hnutí za občanská práva v padesátých a šedesátých letech.  Urbánní prostředí rychle se rozvíjejícího Harlemu poskytlo prostor pro všechny Afroameričany, aby zažili různorodost černošského života a kultury. Harlemská renesance povzbudila nové docenění lidových kořenů a kultury. A lidové materiály a spirituály například poskytly bohatý zdroj pro uměleckou a intelektuální představivost a oprostil černochy od minulosti.

Harlemská renesance byla kulturním hnutím dvacátých a třicátých let 20. století. Známá byla rovněž pod názvem ""hnutí New Negro"" podle stejnojmenné antologie Alaina Locka z roku 1925. Ačkoli byla centrem hnutí čtvrť Harlem v New Yorku, řada francouzsky píšících a v Paříži žijících černošských spisovatelů z afrických a karibských kolonií byla také Harlemskou renesancí ovlivněna.

Die Harlem-Renaissance (auch "New Negro Movement" genannt) war eine soziale, kulturelle und künstlerische Bewegung afroamerikanischer Schriftsteller und Maler zwischen ungefähr 1920 und 1930.


Historie.

Od 1. století př. n. l. byla oblast u Gardského jezera, včetně místa, kde se dnes nachází Desenzano del Garda oblíbeným letoviskem bohatých rodin z Verony, která byla v té době nejvýznamnějším starořímským městem v severní Itálii.

Turistika.

Město je populární turistickou destinací v jižní Evropě. Přitahuje turisty svými nádhernými výhledy na Alpy na jižním břehu Gardského jezera, třemi rozsáhlými plážemi (Spiaggia Desanzanino, Spiaggia D'oro, and Spiaggia Porto Rivoltella).  Desenzano je srdcem nočního života na jihu Gardského jezera, je zde několik diskoték a řada hospod. V létě jsou jeho hlavní náměstí "piazza Malvezzi" a "piazza Matteotti" po celou noc plné mladých a slavících lidí.  V srdci města je řada propojených "piazze", kde se nachází řada venkovních kaváren, řada obchodů, cukrárny a řada barů.

Doprava.

Město má jeden hlavní přístav u Piazzy Giacomo Matteotti, který provozuje několik přívozů na jezeře. V jihozápadní části města je vlakové nádraží Desenzano del Garda-Sirmione ('Stazione Ferroviaria'), které město napojuje na evropský železniční systém. Z dálnice A4, hlavního silničního spojení mezi Milánem a Benátkami, je přímo značen sjezd na Desenzano.

Zajímavosti.

Město se stalo světově známým 13. března 1994, kdy v místním bazénu ruský plavec Alexandr Popov dosáhl světového rekordu v plavání ve volném způsobu na 50 metrů s časem 21.64 sekund. Rovněž Franz Kafka zde v neděli 21. září 1913 strávil několik šťastných chvil.

Místo světového dědictví UNESCO.

Ve městě se nachází prehistorické domy na kůlech, které jsou součástí souboru prehistorických domů na kůlech v Alpách, jež jsou součástí Světového dědictví UNESCO.

Desenzano del Garda je město v provincii Brescia v italském regionu Lombardie na západním břehu Gardského jezera. Sousedí s ostatními obcemi Castiglione delle Stiviere, Lonato, Padenghe sul Garda a Sirmione.

Desenzano del Garda (im örtlichen Dialekt "Dezensà") ist eine italienische Gemeinde ("comune") in der Provinz Brescia in der Region Lombardei. Sie ist mit Einwohnern (Stand ) die größte Stadt am Gardasee.


Vývoj pevnosti.

Jako první vznikl v 11. století nový olomoucký hrad s opevněním. Mezi roky 1239–1246 pak došlo ke spojování jednotlivých kupeckých osad v jedno město, které bylo postupně opevňováno kamennými hradbami, a na přelomu 13. a 14. století už lze hovořit o celistvém raně gotickém opevnění města. K rozšíření hradeb došlo po roce 1526: do městského obvodu bylo pojato území Bělidel na severní straně města (dnešní Sokolská ulice).  Během třicetileté války bylo město okupováno švédskými vojsky (1642–1650), která provedla rozsáhlé opravy hradeb a novou výstavbu, především na severní straně města. Pro lepší obranu města byla vypálena veškerá předměstí za hradbami. V té době byly funkční pouze čtyři městské brány: Hradská, Blažejská, Střední a Rohelská. V roce 1655 byla Olomouc císařem Ferdinandem III. prohlášena pevností. Na Moravě měla tento status ještě města Brno, Jihlava, Uherské Hradiště a hrad Helfštýn. Prvním pevnostním velitelem pevnosti byl jmenován Locatello de Locatelli, jenž dohlížel na její výstavbu.  V roce 1658 navrhl maršál Louis Raduit de Souches plán zesílení stávajícího opevnění a jeho doplnění pětiúhelníkovými bastiony, roku 1699 byl předložen nový návrh pevnostního systému podle Vaubanova systému a fortifikační projekt z roku 1717, navazující na plán z roku 1699, navrhoval úplnou soustavu bastionů kolem celého města. Jeho autorem byl Louis de Rochetz.  Ovšem až z rozhodnutí císařovny Marie Terezie z roku 1742 byla do roku 1757 vybudována úplná bastionová pevnost podle plánů inženýra Petra Filipa Bechade de Rochepine. Olomouc se stala velmi moderní bastionovou polygonní pevností s množstvím redut a předsunutých pevnůstek, byla také postavena korunní hradba. Opevněno bylo též Klášterní Hradisko. Opevnění bylo vystavěno dle francouzské školy. Po ztrátě Slezska se Olomouc stala strategickou pohraniční pevností, kterou v roce 1758 neúspěšně po pět týdnů obléhali Prusové. Poté následovala výstavba fortů kolem celého města, šlo o věnec 17, později 21 pevnůstek kolem celého města.  Za napoleonských válek byl v pevnosti vězněn generál Lafayette a ubytován zde byl maršál Suvorov. Když v roce 1850 vzrůstalo napětí mezi Rakouskem a Pruskem, byl do Olomouce povolán maršál Radecký. V té době také pevnost a přilehlé nově stavěné pevnůstky na západní straně města několikrát navštívil císař František Josef I., setkal se zde s ruským carem Mikulášem I. Nicméně předpokládané dobývání olomoucké pevnosti při prusko-rakouské válce se v roce 1866 neuskutečnilo a pevnost tak ztratila svůj strategický význam. Ještě v letech 1870–1876 byla vystavěna poslední pevnůstka v Radíkově, ale už roku 1886 došlo ke zrušení pevnosti. V listopadu toho roku došlo do Olomouce císařské nařízení z 9. března 1886, kterým byla olomoucká pevnost zrušena a byl tak umožněn další rozvoj města. Již v roce 1876 byla zbořena Hradská brána vedoucí na východ směrem k železničnímu nádraží. Na jejím místě vznikl soubor nájemních domů.

Architektura pevnosti.

Pevnůstky (forty).

Forty kolem olomoucké pevnosti byly budovány od konce 18. století, do roku 1866 bylo postaveno 17 pevnůstek, v následujících letech pak další 4, nejpozději (roku 1874) byla postavena Radíkovská pevnůstka. Nejznámější jsou: Podle dnešního pojmenování jsou to tyto:  Mezi forty se řadí i 2 pevnůstky (Fort Tabulový vrch a Fort Šibeniční vrch), které ale de facto nejsou součástí fortové pevnosti a vznikly jako rozšíření staršího systému opevnění po úspěšném ukončení obléhání Olomouce v roce 1758.  V 19. století bylo ale kvůli vývoji artilerie nutno vzdálit obléhací linii, proto se objevil návrh na vybudování třech festů na Babě, na Chlumu a Svatém kopečku. z nich byl vybudován pouze fort v Radíkově.  Některé forty jsou zapsány v Ústředním seznamu kulturních památek České republiky (ÚSKP), který vede Národní památkový ústav (NPÚ). Některé forty po roce 1989 přešly do soukromého vlastnictví a nadšenci je revitalizují (např. Občanské sdružení Fortový věnec).

Pevnost města Olomouc byla budována od založení města, ale nejvíce se rozvíjela zejména od 16. do 19. století. Ve své době šlo o moderní bastionovou pevnost. Zrušena byla v roce 1886.

Als Festung Olmütz wurde seit dem 17. Jahrhundert die mährische Stadt Olmütz bezeichnet, deren Verteidigungsanlagen damals zur Befestigung der österreichisch-preußischen Grenze ausgebaut wurden. Sie wurden bis in die zweite Hälfte des 19. Jahrhunderts sukzessive vergrößert, bis sie aufgrund technischer Weiterentwicklungen der Artillerie obsolet und noch unter österreichischer Herrschaft größtenteils beseitigt wurden.


Popis.

Zbraň byla v podstatě zdokonalený kulomet Maxim (1883), který se osvědčil na přelomu 19. a 20. století ve výzbroji britské armády.  Pěchotní verze kulometu obvykle vyžadovala obsluhu 6–8 mužů: jednoho střelce, jednoho nabíječe a ostatní k přenášení samotného kulometu, munice i náhradních dílů. Samotná zbraň totiž vážila přes 18 kg (bez vodní náplně chladiče), trojnohý podstavec pak dalších 22,7 kg. Spolu se zaměřovačem, vodou do chladiče a několika tisíci náboji tedy rozhodně nešlo o náklad pro jednoho člověka. Kvality kulometu byly uznávané pro jeho odolnost a spolehlivost, byl primárně určen pro mnohahodinovou palbu ze stacionárního stanoviště. Základní britská verze ráže.303 British (7,7 mm) používala textilní nábojové pásy po 250 nábojích.  Prakticky bez jakýchkoliv změn se udržela ve výzbroji ještě po celou druhou světovou válku a dále až do 50. let, kdy ji v britské armádě nahradil univerzální kulomet GPMG. Dodnes by se možná nějaké našly v záložních skladech bývalých zemí Britského impéria.

Letecký kulomet Vickers.

Po roce 1916 se tento kulomet stal též standardní výzbrojí britských a francouzských vojenských letadel, včetně např. známého stíhacího letounu Sopwith Camel. Kulomet byl obvykle synchronizovaný s otáčkami motoru, aby mohl být umístěn v nejlepší pozici před pilotem a střelbou nepoškodil vrtuli. Vzhledem k problematickému vodnímu chlazení, které bylo nevhodné pro použití v letectví, byla tato verze kulometu chlazená vzduchem.  Vojenské letectvo československé první republiky typ užívalo nejprve v původní britské ráži, a později upravený Českou zbrojovkou Strakonice na náboj 7,92 × 57 mm Mauser pod označením vz. 28. Zkušenosti s tímto typem zbraně se následně odrazily při vývoji leteckého kulometu vz. 30.

Protiletadlový kulomet Vickers.

Rozšířenou variantou byl i "půlpalcový" protiletadlový 0.5"/62 Vickers Machine Gun Mark III používaný na britských válečných lodích.

Exportní varianty kulometu Vickers.

Varianty kulometu Vickers se také hodně prodávaly do zahraničí, nebo se v zahraničí v licenci vyráběly, kde byly známy pod různými názvy a používaly místně obvyklou munici:

Za kulomet Vickers bývá nejčastěji považován vodou chlazený kulomet ráže 7,7 mm (0,303 in) vyráběný firmou Vickers od roku 1912, původně pro britskou armádu.

Das Vickers-Maschinengewehr () ist ein britisches Maschinengewehr der Firma Vickers im Kaliber.303 British. Es war eine Weiterentwicklung des 1885 von Hiram Maxim entwickelten Maxim-Maschinengewehrs, dessen Patent die Firma 1896 gekauft hatte, und wurde seit 1912 hergestellt.


Děj.

Auric Goldfinger je obézní boháč, který má kontakty na zločinecké organizace a zálibu ve shromažďování zlata. James Bond dostane za úkol zjistit, jakým způsobem se Goldfingerovi daří ilegálně obchodovat se zlatem, převážet jej tajně mezi státy a vydělávat na různé prodejní ceně. V souboji s agentem 007 má většinu času Goldfinger navrch, jeho korejský nemluvící sluha Oddjob Bonda přepadne a později jej uvězní.  Goldfinger plánuje zaútočit na pevnost Fort Knox a na desetiletí znehodnotit americké zásoby zlata radioaktivitou ze špinavé bomby, čímž by jeho vlastní zásoby zlata obratem stouply na ceně. James Bond v zajetí na Goldfingrově farmě svede jeho pilotku Pussy Galorovou a přemluví ji, aby dala vládní agentuře echo o plánovaném přepadení. Galorová také při útoku z letadla vypustí místo nervového plynu neškodnou látku. Útok probíhá zdánlivě podle plánu až do doby, než se „otrávení“ vojáci zvednou. Během bitvy vytáhne a zprovozní Goldfinger svou bombu. Bond se ji snaží zneškodnit, ale uspěje až přivolaný specialista sedm sekund před výbuchem. Goldfingerovi se povede v přestrojení za amerického generála uniknout a dostat se do letadla s Bondem. Po výstřelu z jeho zlaté zbraně dojde v letadle k dekompresi, která jej vysaje z letadla. Bond se společně s Galorovou zachrání a zůstávají v objetí pod padákem.

Zajímavosti.

Goldfingera kritici považují za obrat v bondovských filmech, umělecky i dopadem na pop-kulturu. Vyspělá technologie se zde stala součástí série, Bond poprvé řídí upravený vůz Aston Martin. V roce 1964 byl rozpočet 3,5 milionu dolarů dost vysoký, ale výdělky se pohybovaly kolem 130 milionů. Goldfinger se tak jako první bondovka stal trhákem. Nikde jinde James Bond neschytal tolik ran, ale tento díl mu přesto zvedl neuvěřitelným způsobem popularitu.

Bond car.

V tomto filmu James jezdí vozem Aston Martin DB5. Vozidlo je vybaveno bodci ve středu kola na roztrhání protivníkových pneumatik, kulomety a katapultovým sedadlem. To bylo použito ze staré stíhačky a doopravdy fungovalo. Ve filmu jsou dvě automobilové honičky. S Tilly Mastersonovou a jejím kabrioletem Ford Mustang a s Goldfingerovým zabijákem v jeho voze Mercedes-Benz 190 S.

Soundtrack.

První bondovka, kde se v titulkovém úvodu zpívá. Jedná se i o první ze tří bondovek kterou nazpívala zpěvačka Shirley Bassey.

Goldfinger je v pořadí třetí film o Jamesi Bondovi z roku 1964, adaptace sedmého románu spisovatele Iana Fleminga o této postavě z roku 1959.

James Bond 007 – Goldfinger (Originaltitel: "Goldfinger") ist der dritte Teil der James-Bond-Filmreihe und basiert auf dem gleichnamigen Roman von Ian Fleming. Der Film startete am 14. Januar 1965 in den bundesdeutschen Kinos.


Stavba.

Pažní kost svou stavbou odpovídá obecnému schématu stavby dlouhých kostí. Tělo kosti, tedy diafýza, má protáhlý, válcovitý tvar, konce kosti, epifýzy, jsou naopak rozšířené. Na povrchu kosti jsou struktury, díky kterým se kost kloubí a na které se upínají svaly.  Povrchová vrstva je tvořena kompaktní kostní tkání, zbytek hmoty kosti je tvořen trámci spongiózní kosti. Uvnitř kosti se pak nachází dřeňová dutina.

Popis.

Na pažní kosti rozeznáváme tři hlavní úseky: horní, tedy proximální konec, tělo a dolní, distální konec kosti.

Proximální konec.

Proximální konec kosti je opatřen hlavicí ("caput humeri"), která nese přibližně kulovitou kloubní plochu (1/3 - 2/5 povrchu koule). Hlavice zapadá do kloubní jamky ("cavitas glenoidalis") lopatky a tvoří kulovitý kloub. Hlavice je od těla oddělena šikmou rýhou, tzv. anatomickým krčkem a v její těsné blízkosti se nachází výrazný velký a malý hrbolek, "tuberculum majus et minus", na které se upínají svaly lopatky. Mezi hrbolky je žlábek, "sulcus intertubercularis", kterým klouže odstupová šlacha dvojhlavého svalu.  U člověka se horní konec humeru pod hlavicí zužuje v tzv. chirurgický krček, "collum chirurgicum", který odděluje proximální konec kosti od těla. V tomto místě je dřeňová dutina nejprostornější a vrstva kompaktní kosti nejtenčí, proto je toto místo predisponováno ke zlomeninám.

Tělo pažní kosti.

Tělo pažní kosti je nepravidelně trojboké, z proximálního konce na něj přechází kostěné hrany ("crista tuberculi majoris et minoris"), které jsou pokračováním hrbolků. Na ně se upínají svaly. Přibližně v polovině délky těla z cristy majoris vystupuje nápadná drsnatina, "tuberositas deltoidea", na kterou se upíná deltový sval. Po zadní ploše kosti se táhne žlábek, kudy probíhá vřetenní nerv.

Distální konec.

Tělo plynule přechází v distální konec, který se příčně rozšiřuje ve válcovitý "condylus humeri", který má dvě části – vnitřní kladku ("trochlea humeri"), která nese kloubní plochu pro spojení s loketní kosti, a zevně kulovitou hlavičku ("capitulum humeri"), která se spojuje s kostí vřetenní. Nad kladkou je na přední straně kosti mělká jamka "fossa radialis", na zadní straně pak hluboká a prostorná loketní jáma, "fossa olecrani", do které při pohybu v kloubu zapadá okovec (neboli "olecranon") loketní kosti.  Nad kladkou kost na zevním i vnitřním okraji vybíhá v "epicondylus lateralis" a "epicondylus medialis", na které se upínají natahovače a ohybače prstů.

Úpony svalů.

U člověka se na pažní kost upínají nebo z ní odstupují tyto kosterní svaly:

Pažní kost u obratlovců.

Pažní kost se objevuje už u prvních čtyřnožců, jako je Eryops, obojživelník, který žil před 295 miliony let. U prvních čtyřnožců byl humerus zdaleka nejmasivnější kostí přední končetiny.  I u recentních druhů je pažní kost největší kostí hrudních končetin. U ptáků je pažní kost nejmohutnější částí kostry křídla a nese kostní hřebeny, které usnadňují úpon svalstva. Zvláště vyvinutá je pažní kost u velkých čtyřnohých savců, kde hrudní končetiny nesou většinu váhy těla. Pažní kost je mohutná a její tělo je stočené do podoby písmene S.

Osifikace.

Pažní kost během embryonálního vývoje vzniká z chrupavčitého základu, který postupně kostnatí ze šesti osifikačních bodů. Tělo osifikuje už během intrauterinního vývoje, epifýzy a zvláště pak "tuberculum majus" a epikondyly osifikují až po narození. Tohoto faktu se využívá při zjišťování stáří koster – v pěti letech po narození dojde ke spojení hlavice a velkého a malého hrbolku, ty se pak okolo dvanáctého roku připojí k tělu kosti. Asi kolem 17 let dojde k úplné osifikaci kladky, hlavičky a laterálního epikondylu, kteréžto se spojí s tělem, a naposledy, okolo 18. roku, je dokončeno kostnatění mediálního epikondylu.

Pažní kost (lat. humerus) je dlouhá kost hrudní končetiny čtyřnožců včetně horní končetiny člověka. Je to proximálně uložená kost volné končetiny a podklad paže, tedy krajiny mezi ramenem a předloktím. Má trubicovité tělo a dva konce, kterými se kloubí s lopatkou na jedné straně a s kostí vřetenní a loketní.

Der Oberarmknochen (lat. "Os humeri" oder kurz Humerus) ist einer der längsten und kräftigsten Röhrenknochen der am Land lebenden Wirbeltiere und bildet die knöcherne Grundlage des Oberarmes. Beim Menschen entspricht die fünffache Länge des Oberarmknochens etwa der Körpergröße.


Pozorování.

Hvězdokupu je možné jednoduše najít 2,5° západně od hvězdy α Lacertae s magnitudou 3,77 a 1,5° severozápadně od 4 Lacertae (4,55). Její nejjasnější hvězdy jsou osmé a deváté magnitudy, proto může být pozorována i triedrem 10x50. K uspokojivému rozložení hvězdokupy na jednotlivé hvězdy je ovšem potřeba použít hvězdářský dalekohled o průměru alespoň 100 mm, kterým je možné pozorovat čtyři desítky slabých hvězd až do magnitudy 11,5. Dalekohled o průměru 150 mm hvězdokupu zcela rozloží i při základním zvětšení. Severozápadně od ní leží planetární mlhovina IC 5217.  NGC 7243 má střední severní deklinaci, proto je na velké části severní polokoule cirkumpolární, a to až po severní středomořské oblasti. I když největší výšky nad obzorem na večerní obloze dosahuje od srpna do listopadu, na severní polokouli zůstává viditelná mnoho nocí během roku. Naopak na jižní polokouli je viditelná pouze od rovníku po oblasti mírného podnebí.

Historie pozorování.

Hvězdokupu objevil William Herschel 26. září 1788 spolu s dalšími blízkými otevřenými hvězdokupami během svého pozorování oblohy pomocí zrcadlového dalekohledu o průměru 18,7 palce (475 mm). Popsal ji takto: „hvězdokupa tvořená hrubě rozptýlenými jasnými hvězdami, o průměru 16′.“ Jeho syn John ji později znovu pozoroval a zařadil ji do svého katalogu mlhovin a hvězdokup General Catalogue of Nebulae and Clusters pod číslem 4773.

Vlastnosti.

NGC 7243 je středně vyvinutá výrazná otevřená hvězdokupa a nachází se v rameni Persea ve vzdálenosti přibližně 808 parseků (2 600 světelných let), v oblasti sousedící s velkými OB asociacemi v souhvězdí Cefea, ve kterých vznikají nové hvězdy. Její stáří je větší než 110 milionů let.  Hvězdokupa není příliš zhuštěná a je možné ji jednoduše rozložit na jednotlivé hvězdy. V její jihozápadní části se nachází dva půlkruhové řetězce hvězd. Postupem času někteří vědci dospěli k pochybnosti, zda se jedná o skutečnou otevřenou hvězdokupu, nebo zda může jít o seskupení různě vzdálených hvězd, které se jeví jako skupinka díky úhlu pohledu. Satelit Hipparcos spočítal vlastní pohyb několika složek a zjistil, že pouze některé z hvězd viditelných v kruhu o průměru 20′ kolem pomyslného centra hvězdokupy opravdu patří do hvězdokupy.

NGC 7243 (také známá jako Caldwell 16) je otevřená hvězdokupa v souhvězdí Ještěrky o hodnotě magnitudy 6,4. Od Země je vzdálená 2 600 světelných let. Stáří hvězdokupy je odhadováno na lehce přes 100 milionů let a obsahuje pouze bílé a modré hvězdy.

NGC 7243 ist ein Offener Sternhaufen vom Trumpler-Typ IV2p im Sternbild Eidechse am Nordsternhimmel. Er hat einen Durchmesser von 21' und eine scheinbare Helligkeit von +6,40 mag. Der Haufen ist 2.600 Lichtjahre von uns entfernt, hat einen Durchmesser von rund 16 Lichtjahren und ist etwas mehr als 100 Millionen Jahre alt.


Vlastnosti.

Xcode obsahuje celou uživatelskou dokumentaci pro oba operační systémy a spoustu vlastností a aplikací popsaných níže. Xcode podporuje programovací jazyky C, C++, Objective-C, Objective-C++, Java, AppleScript, Python, Ruby, Rez a Swift.

LLVM kompilátor.

LLVM kompilátor je založený na open sourcovém projektu LLVM.org. Tento projekt tvoří kolekce technologií pro optimalizaci a generaci zdrojového kódu. LLVM byl představen již v Xcode 3.2 a mohl se používat v Xcode projektech spolu s GCC, ale od Xcode řady 5.0 se Apple uchýlil k používání pouze LLVM, jelikož to znamenal krok vpřed v kompilaci kódu. Hlavní pokrok LLVM totiž zavádí ve stavbě kompilačních technologií jakožto sadě modulárních knihoven, z nichž se následně dá kompilátor sestavit. To umožňuje rychlejší tvorbu specializovaných kompilátorů, které lze snadno inovovat. V Xcode LLVM kompilátor používá Clang jako front end k parsování zdrojového kódu, který přeměňuje na “mezi kód”. Ten je za pomocí LLVM vrstvy, která generuje kód, přeměněn na finální strojový kód.

LLDB debugger.

LLDB představuje vysoce výkonný debugger nové generace. Je vyvíjen po boku výše zmíněného projektu LLVM, a tak je postaven na stejné myšlence, to znamená, že je sestaven ze sady komponent, které skvěle spolupracují s již existujícími knihovnami v LLVM. Od Xcode 4.5 je LLDB jediným debuggerem v balíčku a plně nahrazuje standardní GDB. LLDB je integrován v Xcode a je dostupný přes jeho UI. Tento nástroj ve standardní instalaci poskytuje rozsáhlou sadu příkazů kompatibilní se známými příkazy z GDB.

iOS Simulator.

Xcode dovoluje spouštění a testování vyvíjených aplikací na samotném zařízení, ale pouze za předpokladu, že má vývojář zaplacený Apple Developer Program. V opačném případě lze použít aplikaci iOS Simulator, která je součástí Xcode. Ta dovoluje počítači simulovat iPhone nebo iPad. Nejen že tato aplikace dovolí simulovat doteky či fyzické otočení jako u normálního zařízení, ale má i spoustu dalších užitečných prvků, například simulace geografické polohy, simulace nedostatku paměti a poskytuje vizuální rádce pro snazší odhalení UI nedostatků či chyb, atd.

Interface Builder.

Skvělá vestavěná aplikace pro tvorbu uživatelského rozhraní bez nutnosti psát jakýkoliv kód. To, že se nemusí psát kód je díky tomu, že se Cocoa a Cocoa Touch drží modelu MVC a lze proto jednoduše oddělit design interfejsu od implementace. Každá iOS aplikace obsahuje Storyboard, což je soubor, který zachycuje celkový obraz aplikace. Základní stavební jednotkou UI v iOS je View Controller, takže storyboard hlavně ukazuje jaké View Controllery zde jsou a jaké vazby mezi nimi zde existují. Dále se do View Controllerů rozmístí ostatní objekty UI, jako jsou tlačítka nebo textová pole, atd. Poté co se rozmístí prvky UI, dá se využít sytému zvaného Auto Layout, který využívá constraints k definici toho, jak se mají prvky chovat při různých změnách zobrazení například při rotaci displeje. Interface Builder obsahuje také Assistant editor, což je v jednoduchosti okno, ve kterém se zobrazuje kód právě editovaného UI prvku a dá se také za pomocí gesta click-and-drag přetahovat z interface editoru do tohoto okna kódu a navázat tak na implementaci UI prvku. Novinkou je Preview mód, který dokáže rychle zobrazit náhled vytvořeného uživatelského zobrazení bez nutnosti spouštění aplikace a tím velmi zrychlit celý proces tvorby UI.

Instruments.

Instruments jsou mocný nástroj pro testování a analýzu výkonu aplikací, který běží na frameworku DTrace vyvinutým společností Sun Microsystems. Za pomoci DTrace si uživatel může nadefinovat vlastní Instruments. Instruments umožňují sledovat běžící procesy, sbírat data a následně zkoumat takto shromážděná data.  Instruments poskytuje možnosti:  S pomocí Instruments se dají provádět úkoly jako:

Source editor.

Pro editaci zdrojových souborů stačí požadovaný soubor vybrat v navigatoru, jeho obsah se okamžitě zobrazí v hlavní editovací oblasti. Source editor nabízí spoustu funkci při psaní kódu. Editor skenuje text při psaní, a když detekuje syntaktickou chybu, vyznačí řádek a zobrazí zprávu popisující problém. Často je také schopný nabídnout automatickou opravu chyby. Dále umožňuje používání snippetů kódu, ty je možné vybrat z knihovny snippetů. Uživatel si samozřejmě úplně jednoduše může definovat vlastní. Nedílnou součástí je doplňování kódu, jakmile uživatel začne psát jméno symbolu Xcode nabídne inline návrhy pro doplnění jména, stačí si vybrat. Když metoda nebo funkce obsahuje parametry nebo argumenty, při doplnění kódu vloží Editor placeholder za každý z nich. Editor nabízí možnost statické analýzy kódu, takže ještě než se spustí aplikace, statický analyzátor projde stovky možných cest v kódu a ohlásí potenciální chyby. Source editor nabízí ještě mnoho dalších funkcí, uvedeno bylo několik vybraných.

Continuous Integration.

Funkce Continuous Integration byla představena již v Xcode 5.0. Jejím hlavním úkolem je zajistit rychlé a jednoduché odchytávání problémů, vylepšení spolupráce týmu developerů, rozšíření pokrytí testy, generace buildů a statistik přes určitou časovou periodu a distribuce ostatním členům týmu. K tomuto procesu je zapotřebí Xcode Server, což je služba poskytovaná OS X Serverem. Na Macu se vytvoří boti, kteří pak běží na serveru a tam zajišťují integraci buildováním, analýzou, testováním a archivací vyvíjených aplikací. Boti napomáhají zajistit, že projekt je vždy ve stavu, kdy se dá vydat a když nastane problém Xcode server upozorní osobu zodpovědnou za způsobení chyby. Cílem této integrace je zlepšení kvality softwaru.

Xcode je IDE ("Integrated Development Environment," česky vývojové prostředí) společnosti Apple, které obsahuje balíček profesionálních vývojářských nástrojů pro vývoj softwarových aplikací na platformy iOS a Mac OS. Nejnovější dostupná oficiální verze je 10.3, ta umožňuje vyvíjet aplikace pro nejnovější verze operačních systémů iOS 12 a Mac OS Mojave. Apple ho nabízí volně ke stažení z Mac App Store, ale pouze pro operační systémy Mac OS.

Xcode ist eine integrierte Entwicklungsumgebung von Apple für macOS. Mit ihr lassen sich Programme für macOS, iPadOS, iOS, watchOS und tvOS entwickeln. Xcode ist für die Programmiersprachen Swift und Objective-C unter Verwendung der Cocoa-Frameworks gedacht. Die Programmiersprachen C, C++ können aber auch verwendet werden. Durch seine Modularität kann man damit aber auch Programme in anderen Sprachen schreiben (etwa in Java, Ruby, Perl oder Pascal).


Popis.

Kamzík bělák má hustou bílou srst, která ho bezpečně chrání před mrazy. Svým dlouhým vousem, hlavou a krátkými zahnutými růžky připomíná spíše kozu, což dokazuje i jeho anglický název Mountain goat, v překladu doslova "horská koza". Hřbet má v lopatkách prohnutý nahoru, což způsobuje, že vypadá, jako by měl malý hrb. Kopyta mají opatřena tvrdým, ostrým okrajem a měkkým, pružným nášlapním polštářkem, které způsobují pevné přilnutí jak ke skále, tak k ledu. Kamzík horský je mohutné zvíře, které dosahuje až 1,5 m na výšku a tělo je 1,3 až 1,6 m dlouhé. Obě pohlaví jsou si velice podobná. Zahnuté rohy dosahují 27 cm a mají je jak samci, tak samice.

Způsob života.

Kamzík bělák umí velice dobře šplhat po téměř příkrých a kluzkých skalách a nejčastěji obývá území ve výšce kolem 4000 m při okrajích sněhových polích. Jejich jídelníček tvoří téměř všechno zelené co v těchto výškách roste - od trávy, ostřic, výhonky a listy stromů až po lišejníky a mechy. Velice rádi mají slaný liz, ke kterému podnikají dlouhé a namáhavé výpravy. V zimě slézají do nižších výšek, kde není sníh příliš hluboký a občas se zatoulají i k mořskému pobřeží. Pokud je počasí příliš nepříznivé, zdržují se v jeskyních či pod skalními přívěsy.  Kamzík bělák žije v malých skupinkách, které se skládají z trvalých párů a samice rodí po 7 měsíční březosti jedno, vzácně dvě mláďata. Mláďata mají již od narození hustou srst a jsou neuvěřitelně aktivní, což dokazuje i to, že po více jak půl hodině po narození jsou schopni skákat mezi skalami.  Na zimu kamzíkům narůstá dlouhá a hustá srst, který v jarních měsících (obyvykle v dubnu) líná ve velkých kusech a zůstává zachycena na keřích. Toho využívali severoameričtí indiáni, např. Sališové a Tlingitové, kteří vylínanou vlnou sbírali a používali ke tkaní pokrývek. Ke stejnému účelu užívali také srst z kamzíků, které ulovili pro maso. Indiáni v oblasti Britské Kolumbie a Aljašky kamzíky také zobrazovali na totemových sloupech a maskách.

Poddruhy.

U kamzíka běláka rozeznáváme čtyři poddruhy:

Kamzík bělák v českých zoo.

V České republice se kamzík bělák chová v Zoologické zahradě Děčín a Plzeň.

Kamzík bělák ("Oreamnos americanus") je velký savec, který obývá pouze vysoké severoamerické skalnaté hory od Aljašky po Montanu, Idaho, Oregon a je vysazen v Jižní Dakotě, kam se dostává díky své horolezecké zdatnosti a kde se také chrání před dravci, kteří do takovýchto výšek nevystupují.

Die Schneeziege ("Oreamnos americanus"), auch Bergziege genannt, ist eine in den Gebirgsregionen Nordamerikas beheimatete Säugetierart aus der Gruppe der Ziegenartigen (Caprini).


Osobní život.

Mládí.

Narodila se roku 1909 v Kolíně nad Rýnem do rodiny bohatého obchodníka. Několik let strávila na studiích v Ženevě a ve čtrnácti letech se vrátila domů. V té době začala hrát tenis závodně. Její matka Helen byla první, kdo rozpoznal její talent. Novým trenérem se stal kolínský Willy Hanneman, který zlepšil úderovou techniku hráčky, zejména slajzovaný bekhend, přesně umístěná podání a účinný kraťas.

Role Billa Tildena.

V roce 1926, ve věku sedmnácti let, vyhrála poprvé Mistrovství Německa ve dvouhře. Během letních rodinných prázdnin na Francouzské riviéře její ambiciózní matka oslovila nejlepšího světové tenistu Billa Tildena, který se ujal role tenisového trenéra hráčky a přivedl ji do světového tenisu. Nejsilnějším úderem se stal její tvrdý forhend hraný bez rotace. Vynikala také dobrou fyzickou kondicí a bojovností.  V roce 1930 spolu nastoupili do smíšené čtyřhry na French Championships, kde porazili druhý nasazený pár Elizabeth Ryanová – Jean Borotra a ve finále pak favorizovanou dvojici Eileen Bennettová Whittingstallová – Henri Cochet 6–4, 6–4. Stali se vítězi druhého grandslamu, tenistka navíc postoupila do semifinále dvouhry, kde prohrála s Helen Jacobsovou.  Na Wimbledonu se v semifinále dvouhry utkala s Ryanovou. Zápas skončil neočekávaně poté, co Aussemová spadla a ztratila vědomí. Po zbytek její kariéry ji doprovázely zdravotní potíže. Přesto až poté dosáhla svých nejlepších tenisových výsledků.

Wimbledon.

Rok 1931 byl pro ni nejlepším v kariéře. Ve finále French Championships porazila Britku Betty Nuthallovou Shoemakerovou a získala první grandslamový titul ve dvouhře. Na dalším velkém turnaji – Wimbledonu, opět triumfovala, když ve finále přehrála krajanku Hildu Krahwinkelovou Sperlingovou 6–2, 7–5 a stala se první Němkou, která vyhrála na nejslavnějším turnaji světa v ženské dvouhře. Mezi ženami byla v letech 1930 a 1931 hodnocena na 2. místě žebříčku.

Osudná cesta.

Zdálo se, že její dobře započatá tenisová kariéra bude pokračovat. V rámci odpočinku po úspěšném roku 1931 se rozhodla s přítelem a spoluhráčem Irmgardem Rostem odjet do Brazílie a Argentiny. Vyhrála tam několik menších turnajů, ovšem také onemocněla těžkou hepatitidou. Po návratu domů podstoupila operační výkon, po kterém se pomalu zotavovala. Její tenisová kariéra se zastavila a výkonnost značně poklesla. Ke zlepšení došlo v roce 1934, když se probojovala do semifinále French Championships a čtvrtfinále ve Wimbledonu. Poté co v tomto zápase prohrála s Helenou Jacobsovou rozhodla se k okamžitému ukončení závodní dráhy, a to ve věku 25 let.

Soukromý život.

Během zimních prázdnin roku 1936 v Garmisch-Partenkirchenu potkala svého budoucího muže hraběte Ferma Murariho dalla Corte Bra. Svatba se konala v Mnichově v březnu 1936. Poslední dvě dekády života pak strávila převážně v rodinném sídle svého manžela, na hradu v italském Portofinu.  Roku 1963 podstoupila další operaci jater, jako následek hepatitidy. Krátce na to, 22. března téhož roku zemřela v 54 letech.

Cilly Aussemová (4. ledna 1909 Kolín nad Rýnem, Německé císařství – 22. března 1963 Portofino, Itálie) byla německá tenistka. Stala se prvním Němkou, která v roce 1931 vyhrála ženskou dvouhru ve Wimbledonu. Ve stejném roce také triumfovala na druhém grandslamu French Championships a Mistrovství Německa v tenise. Jejím trenérem a také spoluhráčem ve smíšené čtyřhře byl Bill Tilden. Roku 1930 spolu vyhráli French Championships.

Cäcilia Edith „Cilly“ Aussem, ab 1936 Gräfin Cäcilia Edith Murari Dalla Corte Brà (* 4. Januar 1909 in Köln; † 22. März 1963 in Portofino, Italien) war eine deutsche Tennisspielerin. Sie gewann 1931 als erste Deutsche den Titel von Wimbledon und im selben Jahr auch die French Open. Während ihrer bis 1935 andauernden, mehrmals durch Krankheiten unterbrochenen Karriere war Aussem darüber hinaus bei zahlreichen internationalen Turnieren erfolgreich, darunter dreimal bei den WTA Hamburg. Auf der von Arthur Wallis Myers erstellten Weltrangliste wurde sie 1930 und 1931 auf dem zweiten Platz geführt.


Před svatbou s královnou.

Přestože Bothwell byl protestant, podporoval katoličku vévodkyni Marii de Guise, matku Marie Stuartovny a manželku krále Jakuba V., a pomáhal jí chránit královský majetek proti ostatním protestantským skotským lordům. Po její smrti roku 1560 pro něj nezbylo u dvora významnější místo a tak v dalších událostech sehrál pouze malou roli. Několikrát se však v tomto období setkal s Marií Stuartovnou. Poprvé se tak stalo na podzim roku 1560, když byl ve Francii, půl roku nato znovu a také v červenci 1561, pokaždé proto, aby si od ní půjčil peníze. Až v roce 1565 byl královnou povolán, aby jí pomohl s potlačením rebelů ve Skotsku v srpnu až září (toto povstání je známé jako „Chaseabout Raid“). Po úspěšné likvidaci povstalců se dostal k možnosti ovlivňovat státní záležitosti společně se šlechtici Huntlym, Argyllem a Maitlandem, čehož pochopitelně začal využívat ve svůj prospěch. Postupem času získával stále větší moc a těšil se královnině přízni.

Zavražděni Darnleye a svatba s Marií.

Desátého února 1567 došlo k vraždě druhého manžela Marie Stuartovny, jejího bratrance Jindřicha Stuarta, lorda Darnleye. Darnley pobýval v Edinburgu v domě zvaném "Kirk ́o Field" (tzn. Kostel v polích) od prvního února a léčil se ze své nemoci. Královna odjela na slavnost a nechala nemocného Darnleye se služebnictvem v domě. V noci se od Kirk o ́ Field ozvala exploze, ráno bylo v zahradě u domu objeveno uškrcené tělo Darnleye a jeho sluhy. Je velice pravděpodobné, že ten, kdo naplánoval Darnleyovu smrt, byl James Hepburn. Otázkou zůstává, zda se souhlasem nebo nesouhlasem královny. Po atentátu byl zatčen a souzen, ovšem byl zanedlouho propuštěn.  Po soudním procesu odvezl (některé zdroje udávají, že jí unesl) královnu Marii do Dunbaru. 15. května 1567 se s ní oženil (nebyla to však jeho první svatba, už byl jednou ženatý s Jane Gordonovou, kterou si vzal 24. února 1566, ale vydrželi spolu pouhý rok), čímž získal titul "vévoda z Orknejí a Shetland". Královna však kvůli této svatbě přišla o podporu Španělů, Francouzů a papeže. Nedlouho poté došlo k povstání katolických i protestantských lordů. V červnu 1567 se královská a povstalecká armáda potkaly, ale nedošlo k bitvě. Královna se vzdala a byla zajata, Bothwell uprchl ze Skotska. Vládl pouhých pět týdnů.

Smrt.

Po útěku ze Skotska se Bothwell dostal do Norska, kde ale byl zatčen a až do své smrti dne 14. dubna 1578 držen ve vězení na hradě Dragsholm v Dánsku.

James Hepburn, 4. hrabě z Bothwellu (anglicky fourth earl of Bothwell, (cca 1534 – 14. duben 1578, Hørve, Sjælland, Dánsko) ) byl skotský protestantský šlechtic, syn Patrica Hepburna a Agnes Sinclayrové, který je znám především díky tomu, že byl třetím manželem Marie Stuartovny, královny skotské. Za svého života zastával posty šerifa v hrabstvích Berwickshire, Haddingtonshire a v Edinburghu, dohlížel také na hrady Crichton a Hailes. Po smrti svého otce zdědil funkci admirála a právě titul earla z Bothwellu. Ve Skotsku nebyl moc oblíben, protože měl velice špatnou až zlou povahu. Anglický diplomat Nicholas Throckmorton se o něm vyjádřil, že je „"nadutý, ukvapený a nebezpečný mladý muž"“.

James Hepburn, 4. Earl of Bothwell, 1. Duke of Orkney (* um 1534; † 14. April 1578 auf Schloss Dragsholm, Seeland, Dänemark) war Lord High Admiral von Schottland und Oberbefehlshaber des schottischen Grenzlandes sowie dritter Ehemann von Maria Stuart.


Životopis.

Mládí.

V letech 1955–1960 studoval žurnalistiku na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy.  Ještě jako student vstoupil v roce 1958 do Komunistické strany Československa. V letech 1958–1969 pracoval jako zahraničně-politický redaktor a komentátor Československého rozhlasu, byl zpravodajem v západní Evropě, na Dálném východě (o bouřlivých událostech roku 1965 v Indonésii napsal knihu "Noc začala ve tři ráno") a ve Spojených státech.  V šedesátých letech se účastnil demokratizačního procesu („pražské jaro 1968“) a v době sovětské okupace Československa v srpnu 1968 se postavil proti ní, mj. se významně podílel na protiokupačním vysílání Československého rozhlasu.

1969 až 1989.

V následujícím roce byl proto vyloučen z KSČ i Svazu novinářů a propuštěn z rozhlasu. V letech 1970–1979 pracoval jako dokumentátor Projektového ústavu VHMP.  V roce 1977 se stal jedním z prvních 250 signatářů Charty 77 a v letech 1979 a 1985 byl i jejím mluvčím. Byl také jedním ze zakládajících členů VONSu (1978) a podílel se na vydávání samizdatů. Z těchto důvodů byl v letech 1979–1982 ve vězení a později už mohl vykonávat pouze manuální práce, např. řezač kovů či balič knih. V roce 1983 byl zaměstnán jako noční hlídač v Montovaných stavbách, v období 1984–1989 jako topič Metrostavu.

Od roku 1989.

Po vzniku Občanského fóra (OF) v listopadu 1989 se stal krátce mluvčím jeho koordinačního centra. Už v prosinci téhož roku byl jmenován ministrem zahraničí. Tuto funkci zastával v první vládě M. Čalfy i druhé vládě M. Čalfy. V obou těchto kabinetech byl zároveň místopředsedou vlády.  Ve volbách roku 1990 zasedl do Sněmovny lidu Federálního shromáždění (volební obvod Západočeský kraj) za OF. V roce 1991 po rozkladu Občanského fóra přešel do klubu Občanského hnutí. Ve Federálním shromáždění setrval do voleb roku 1992.  Po rozdělení ČSFR se zapojil do české politiky. Od roku 1993 do 1996 vedl středovou mimoparlamentní liberální stranu Svobodní demokraté (navazující na Občanské hnutí), která se později spojila s Liberální stranou národně sociální, ale nikdy nezískala významný podíl voličů. V 90. letech působil jako hostující profesor na řadě vysokých škol.  V letech 1998–2001 byl zvláštním zpravodajem Komise pro lidská práva OSN pro Svazovou republiku Jugoslávii, Bosnu a Hercegovinu a Chorvatsko, později pracoval pro Reuters Founders Share Company. V roce 1999 označil zásah Severoatlantické aliance v Jugoslávii za nesmyslný, později byl i proti jednostrannému vyhlášení nezávislosti Kosova.  V roce 2000 neúspěšně kandidoval do senátu v obvodě Mladá Boleslav jako nestraník za ČSSD. V roce 2002 obdržel medaili Za zásluhy I. stupně.  V roce 2007 bylo jeho jméno zmíněno politiky ČSSD i SZ jako možného protikandidáta Václavu Klausovi na úřad prezidenta republiky. Dienstbier se rovněž v okamžiku, kdy se o tom začalo mluvit, v televizní debatě ostře pustil do kritiky Václava Klause, kde zmínil hlavně jeho snahu hodnotit a kritizovat vše, bez ohledu na vlastní přehled o tématech.  V senátních volbách 2008 byl zvolen jako nestraník na kandidátce ČSSD do Senátu na Kladensku. Byl předsedou senátního Výboru pro zahraniční věci, obranu a bezpečnost.  Zemřel 8. ledna 2011 v pražské vinohradské nemocnici.  Jako člen Masarykova demokratického hnutí je rovněž nositelem Čestné medaile TGM za věrnost jeho odkazu.

Rodina.

Pocházel z rodiny lékaře, jeho otec byl v letech 1936–1953 primářem interního oddělení v kladenské nemocnici, matka byla dětská lékařka. Byl vnukem pianisty Emila Hájka. Jeho strýcem byl Vladislav Ribnikar, ředitel srbských novin Politika a pozdější jugoslávský ministr informací. Byl čtyřikrát ženatý, jeho třetí manželkou byla Květa Dienstbierová (bývalá manželka Ivana Havla), čtvrtou manželkou potom Jiřina Dienstbierová. Kromě syna Jiřího, který je také politikem, měl tři dcery Moniku, Kristinu a Irenu, jež zemřela v roce 1998.

Jiří Dienstbier (20. dubna 1937 Kladno – 8. ledna 2011 Praha) byl český politik, novinář a disident. V letech 1989 až 1992 působil jako československý ministr zahraničí a místopředseda federální vlády, v období 2008–2011 pak vykonával úřad senátora za volební obvod Kladno.

Jiří Dienstbier (* 20. April 1937 in Kladno; † 8. Januar 2011 in Prag) war ein tschechischer Politiker und Journalist.


Herní styl.

Základní údery a hra na síti.

Kvalitní a aktivní hru od základní čáry podporovala dobrá fyzická kondice. Tenistka využívala několik variant forhendu a bekhendu umisťovaných hluboko do dvorce. Největší zbraní byl forhendový úder, s nímž dokázala zahrát vítězný míč z každé pozice na kurtu. Jím se také snažila soupeřce vnutit vlastní styl a dostat

Podání.

První podání nedosahovalo velké síly, ale jeho předností bylo dobré umístění. Pokud jej během

Obranná hra a pohyb.

Oceňována byla za kvalitní celodvorcovou obrannou hru, kterou praktikovala díky rychlosti, fyzickému fondu a schopnosti vracet míče z obtížných pozic. Na okruhu WTA patřila k úzké skupině hráček na všech površích schopných doklouzávat k míčům a končit pohyb až v širokém rozkročení. Disponovala schopností výborného udržování rovnováhy, k

Tenisová kariéra.

Juniorské období.

V juniorské kategorii se probojovala do finále dvouhry ve Wimbledonu 1998, v němž podlehla Slovince Katarině Srebotnikové ve dvou setech. Na konečném juniorském žebříčku ITF ve dvouhře skončila roku 1998 jedenáctá. Ve čtyřhře získala titul

1999: První titul WTA a nováček roku.

V sezóně 1999 vstoupila do profesionálního tenisu. Premiérový turnaj na okruhu WTA odehrála v Antverpách, kde jako kvalifikantka ve čtvrtfinále podlehla pozdější finalistce Sarah Pitkowské-Malcorové. V utkání neproměnila mečbol. Ve čtyřhře se probojovala spolu s Nirupamou Vaidyanathanovou, také do čtvrtfinálové fáze, v níž nestačily na pár Vanessa Mengová a Miho Saekiová po setech 5–7 a 4–6.  Do hlavní soutěže dvouhry na grandslamu poprvé z kvalifikace prošla na travnatém Wimbledonu. Včetně kvalifikační kol zvítězila v šesti zápasech za

2000–2002: Vítězka Turnaje mistryň.

V sezóně 2001 se poprvé probojovala do finále turnaje kategorie WTA Tier I v kalifornském Indian Wells, v němž nestačila na Serenu Williamsovou. Američanku však diváci vypískali, protože v předchozím utkání její sestra Venus Williamsová odstoupila pouhé čtyři minuty před začátkem, čímž usnadnila mladší Sereně postup. Od této chvíle obě sourozenkyně Williamsové turnaj bojkotují. Na premiérové grandslamové finále dosáhla během pařížského French Open 2001, v němž svedla vyrovnanou bitvu s Američankou Jennifer Capriatiovou, které podlehla až v rozhodujícím setu

2003: Cesta na tenisový trůn.

Úvodní australskou část sezóny zahájila startem na sydneyském Adidas International, kde získala po turnaji mistryň druhý titul v řadě, když ve finále porazila americkou hráčkou Lindsay Davenportovou ve dvou setech. V předchozí fázi na její raketě postupně zůstaly Patty Schnyderová, Chanda Rubinová a také Justine Heninová. Do melbournského Australian Open přijížděla jako jedna z kandidátek na titul. Na jeho zisk však musela zapomenout po semifinálové prohře, když jí poslední porážku oplatila Serena Williamsová poměrem 4–6, 6–3 a 7–5. V utkání prohospodařila výrazný náskok, když

2004: Zdravotní potíže.

První událostí začínající sezóny se stal perthský Hopmanův pohár. V utkání proti Australance Alici Molikové si poranila hlezno. Několik dalších dnů chodila o berlích a obávala se chirurgického zákroku. Plánovaný turnaj Adidas International tak musela vypustit. Přesto se stihla připravit na lednový Australian Open, na němž se probojovala do čtvrtého grandslamového finále ve dvouhře. V něm ji potřetí v řadě porazila krajanka Justine Heninová. Na cestě turnajem postupně zdolala Marlene Weingärtnerovou, Marii Elenu Camerinovou, které nedovolila vyhrát ani jednu hru, a Dinaru Safinovou. Silvii Farinovou Eliovou. Ve čtvrtfinále přešla přes ruskou hráčku Anastasii Myskinovou a v semifinále zůstala na její raketě Švýcarka Patty Schnyderová.  Poté se z Austrálie vrátila do Evropy, kde získala dva tituly v řadě. Nejdříve triumfovala na pařížském Open Gaz de France, když do finále postoupila po vítězstvích nad Marii Sanchezovou Lorenzovou, Farinou Eliovou, a Dinarou Safinovou. V boji o titul pak na

2005: První titul na Grand Slamu.

Pro pokračující rekonvalescenci nestartovala na lednovém grandslamu Australian Open. První utkání po čtyřměsíční pauze tak odehrála na antverpském turnaji Proximus Diamond Games, když porazila Chorvatku Jelenu Kostanićovou bez ztráty setu. Ve čtvrtfine pak byla nad její síly Venus Williamsová.  Návrat do profesionálnního tenisu dokončila během jarní části, když zaznamenala sérii sedmnácti výher v řadě, během nichž získala dva tituly kategorie WTA Tier I, což vyústilo v návratu do elitní dvacítky světové klasifikace. Na Pacific Life Open v Indian Wells startovala až z pozice 133. tenistky žebříčku. Na její raketě postupně zůstaly Nicole Prattová, Šinobu Asagoeová, Anna Čakvetadzeová, a Jevgenija Liněcká, když žádná z nich nevyhrála ani set. V semifinále zdolala světovou pětku Jelenu Dementěvovou také bez ztráty sady a ve třísetovém boji o titul si poradila s americkou světovou jedničkou Lindsay Davenportovou. Následující týden si připsala čtyři výhry nad hráčkami z první šestky žebříčku, což se odrazilo v titulu na NASDAQ-100 Open.

2006: Opět světovou jedničkou.

Prvním turnajem nové sezóny se stal Sydney International, na němž musela před semifinále odstoupit pro natažený sval v kyčelní krajině.  Na melbournském Australian Open porazila mezi posledními osmi tenistkami trojnásobnou vítězku Martinu Hingisovou poměrem 6–3, 2–6 a 6–4, ale v semifinálovém utkání skrečovala Francouzce Amélii Mauresmové kvůli zraněnému hleznu. Přes porážku jí kumulovaný bodový zisk za uplynulý rok zajistil návrat na pozici světové jedničky, kterou naposledy předtím držela 9. listopadu 2003. Stala se první tenistkou v historii, včetně mužských hráčů, které se podařilo vystoupat na první místo zpoza první stovky hodnocení za méně než jeden rok. Vzestup začínala na 134. místě. Přestože se očekával až osmitýdenní herní výpadek, na okruh se vrátila již po čtrnácti dnech antverpským turnajem Proximus Diamond Games, kde se probojovala do finále. V něm byla po třísetovém utkání nad její síly Amélie Mauresmová.  Premiérový titul sezóny vyhrála na antukovém Polsat Warsaw Open, kde v boji o titul zdolala Světlanu Kuzněcovovou. Během květnového postupu mezi poslední čtyři tenistky French Open neztratila ani jeden set. Ve čtvrtfinále podruhé v sezóně zdolala Martinu Hingisovou poměrem 7–6 a 6–1. V den svých

2007: První ukončení kariéry.

Podle plánů tenistky z roku 2005 měla být tato sezóna poslední v kariéře. Zahájila ji vítězstvím na hongkongské exhibici Watson Water Challenge, kde postupně porazila Ťie Čengovou, Patty Schnyderovou a nejvýše nasazenou Marii Šarapovovou. Po přesunu na australský kontinent získala první titul roku na Medibank International v Sydney. V průběhu turnaje zůstaly na její raketě Nicole Prattová, Šachar Pe'erová, Li Na a ve třísetové bitvě také Jelena Jankovićová, které ve druhé sadě odvrátila mečbol.  Na Australian Open přijela jako čtvrtá nasazená. V prvním kole „dvěma kanáry“ deklasovala Vasilisu Bardinovou a poté si ve dvou setech poradila s Akiko Morigamiovou, Aljonou Bondarenkovou i Danielou Hantuchovou. Ve čtvrtfinále narazila na Martinu Hingisovou, kterou přehrála po třísetovém průběhu. Až

2009: Návrat do profesionálního tenisu.

Téměř po dvou letech od ukončení kariéry a rok od narození dcery prohlásila v únoru, že by se spolu s Timem Henmanem, Steffi Grafovou a Andre Agassim měla představit v květnové exhibici ve Wimbledonu u příležitosti vyzkoušení nové zatahovací střechy centrálního dvorce.  Během přípravy svolala na 26. března tiskovou konferenci, na níž oznámila návrat do profesionálního tenisu. Dodala, že požádala o udělení divokých karet na turnaje v Cincinnati, Torontu a také na US Open. Hodlá tak kombinovat tenisový a rodinný život. Obnovení kariéry nepovažuje za návrat, ale za novou – druhou tenisovou dráhu, protože se v jejím životě odehrála řada změn (sňatek, narození dcery a úmrtí

2010: Třetí titul z US Open.

Sezónu zahájila na australském Brisbane International jako nasazená jednička. Bez ztráty sady vyřadila Tathianu Garbinovou a Alici Molikovou. Ve třetím kole zdolala Lucii Šafářovou po třísetovém průběhu a v semifinále si poradila s Andreou Petkovicovou. Titul získala po výhře nad krajankou Justine Heninovou. V první fázi utkání již Clijstersová vedla 6–3 a 4–1. Poté si soupeřka připsala osm gamů v řadě, což znamenalo zisk druhé sady a vedení 3–0 v rozhodujícím dějství. Nedokázala však proměnit dva mečboly a ztratila náskok 5–3. O vítězce rozhodoval tiebreak, v němž Clijstersová při svém mečbolu zahrála nechytatelný bekhend do prostoru čáry. Protože čárový rozhodčí nehlásil chybu, zvedla ruce nad hlavu, ale hlavní rozhodčí výrok změnil a míček označil za aut. Přesto se hráčka nenechala vyvést z míry a po dvojchybě Heninové utkání dovedla do vítězného konce poměrem 6–3, 4–6 a 7–6(6).  Na australském kontinentu pokračovala grandslamem Australian Open, kam přijela jako turnajová patnáctka. Po výhrách bez ztráty

2011: Vítězka Australian Open.

Premiérový turnaj nové sezóny odehrála na australském Medibank International Sydney, kde se probojovala do finále po výhrách nad Alexandrou Dulgheruovou poměrem 6–1, 6–2, Barborou Záhlavovou-Strýcovou, Viktorií Azarenkovou a semifinálové porážce Alisy Klejbanovové. Zápas o titul však nezvládla, když nestačila na světovou jedenáctku Li Na ve dvou setech 6–7(3) a 3–6, přestože v úvodní sadě měla drtivý nástup 5–0 na gamy.  V úvodním kole prvního grandslamu roku Australian Open deklasovala bývalou světovou jedničku Dinaru Safinovou 6–0 a 6–0. Jednalo se o první takovou porážku v otevřené éře tenisu, kdy bývalá či současná nejlepší světová hráčka v grandslamovém zápase neuhrála ani jednu

2012: Poslední sezóna.

Sezóna pro ni začala turnajem Brisbane International, na kterém postupně porazila Simonu Halepovou 6–1, 1–6 a 6–3, Anu Ivanovićovou a ve čtvrtfinále Ivetu Benešovou poměrem 6–3 a 6–2. V semifinále narazila na slovenskou tenistku Danielu Hantuchovou. Za příznivého stavu 7–6 a 1–2 si Belgičanka vyžádala lékařské ošetření, protože byla zužována svalovými křečemi. V dalším průběhu byla odehrána pouze jedna hra, po níž musela Clijstersová skrečovat.  Do posledního Australian Open, před očekávaným koncem kariéry, vstupovala z pozice jedenácté nasazené jako obhájkyně titulu. Na její raketě postupně zůstaly poraženy Maria João Köhlerová, Stéphanie Foretzová Gaconová a Daniela Hantuchová, které vrátila čtrnáct dní starou

Vzájemná soupeření.

Clijstersová–Heninová.

Proti Belgičance Justine Heninové odehrála v průběhu dvanácti sezón 1998–2010 dvacet pět utkání, z toho osm na Grand Slamu. Naposledy se střetly v osmifinále Wimbledonu 2010, v němž po setech 2–6, 6–2 a 6–3 vyhrála Clijstersová. Tímto vítězstvím tak bilzenská rodačka převážila do té doby vyrovnanou vzájemnou bilanci duelů ve svůj prospěch na konečný poměr 13–12.  Heninová naopak zaznamenala kladnou bilanci 5–3 z grandslamových utkání, v jejichž rámci také triumfovala ve všech třech vzájemných finále na French Open 2003, US Open 2003 a Australian Open 2004. Krajanky na sebe narazily jedenáctkrát ve finále turnajů WTA Tour, z toho osmkrát v řadě od berlínského German Open 2003 až do Canada Masters 2005. Vzájemná bilance ze všech finálových střetnutí vyzněla ve prospěch Heninové v poměru 7–4.  Jako světová jednička a dvojka nastoupily do dvou zápasů. Nejprve v boji o titul na fiderstadtském tvrdém povrchu Porsche Tennis Grand Prix 2003, kde vyhrála první hráčka žebříčku Clijstersová po setech 5–7, 6–4 a 6–2 a podruhé hned v dalším vzájemném utkání – finále na Australian Open 2004, z něhož odešla vítězně opět světová jednička, kterou tehdy byla Heninová poměrem 6–3, 4–6 a 6–3.

Clijstersová–Mauresmová.

Proti Francouzce Amélii Mauresmové odehrála během osmi let patnáct utkání. Vzájemný poměr vyzněl těsně v její prospěch 8–7. Před odehráním Turnaje mistryň

Clijstersová–Šarapovová.

Proti Rusce Marii Šarapovové od sezóny 2003 nastoupila devětkrát. Celkový poměr utkání vyzněl pro Belgičanku s nejtěsnější kladnou bilancí 5–4.

Clijstersová – Serena Williamsová.

Proti Američance Sereně Williamsové sehrála od sezóny 1999 devět duelů s výrazně pasivní bilancí 2–7 ve prospěch mladší ze sester

Clijstersová – Venus Williamsová.

Proti Američance Venus Williamsové nastoupila v průběhu kariéry ke třinácti zápasům. Od sezóny 2001, kdy na sebe narazily poprvé, celkový poměr 7–6 vyzněl těsně pro Belgičanku. Do turnaje

Clijstersová–Zvonarevová.

Proti Rusce Věře Zvonarevové poprvé nastoupila v sezóně 2002. Z celkových jedenácti utkání vyzněla celová vzájemná bilance 8–3 v její prospěch. Před prvním ukončením profesionální kariéry v sezóně 2007 vyhrála Belgičanka všech pět zápasů. Hráčky na sebe opět narazily v roce 2010, kdy ruská tenistka zvítězila ve třech ze čtyř duelů, vyjma finále na US Open 2010. První výhru si Zvonarevová připsala ve Wimbledonu 2010. V sezóně 2011 se střetly pouze jednou na Australian Open, kde triumfovala Clijsterová, stejně jako v jediném utkání sezóny 2012 ve Wimbledonu, v němž ruská tenistka utkání skrečovala pro dýchací potíže.

Soukromý život.

Kim Clijstersová se narodila 8. června 1983 ve vlámském Bilzenu, ležícím v provincii Limburk. Jejími rodiči jsou bývalý belgický fotbalový reprezentant Lei Clijsters a Els Clijstersová, rodným příjmením Vandecaetsbeek, bývalá národní mistryně v gymnastice. Lei Clijsters zemřel na karcinom plic 4. ledna 2009 ve věku 52 let. Tenistka prohlásila, že po otci zdědila fotbalové nohy a po matce pak gymnastickou ohebnost. Její mladší sestra Elke Clijstersová je také bývalá tenistka, která se v sezóně 2002 stala juniorskou mistryní světa ve čtyřhře, ale již po dvou letech předčasně ukončila sportovní kariéru v důsledku poranění zad.  V prosinci 2003 se zasnoubila

Hráčské statistiky.

Kim Clijstersová vyhrála na okruhu WTA čtyřicet jedna singlových

Postavení na konečném žebříčku WTA.

Umístění na žebříčku WTA ve dvouhře a čtyřhře na konci sezóny.

Kim Antonie Lode Clijstersová, nepřechýleně "Clijsters" ( ; narozená 8. června 1983 Bilzen) je belgická tenistka a bývalá světová jednička ve dvouhře i čtyřhře, která se na profesionálním okruhu pohybuje s pauzami od roku 1997. Za svou kariéru na WTA Tour vyhrála doposud čtyřicet jedna singlových a jedenáct deblových turnajů. V rámci okruhu ITF získala tři tituly ve dvouhře a tři ve čtyřhře.

Kim Antonie Lode Clijsters (* 8. Juni 1983 in Bilzen) ist eine belgische Tennisspielerin. Die achtfache Finalistin bei Grand-Slam-Turnieren und Gewinnerin der US Open 2005, 2009 und 2010 sowie der Australian Open 2011 war sowohl im Einzel als auch im Doppel mehrere Wochen lang Weltranglistenerste.


Život.

John Bowring pocházel z Exeteru ze staré unitářské rodiny. Jeho otec Charles Bowring (1769–1856) byl obchodník s vlnou, obchodoval zejména s Čínou. V otcově podniku pracoval John Bowring už od 13 let a díky tomu zcestoval velkou část Evropy (nejdelší dobu strávil ve Španělsku). Díky vrozenému jazykovému nadání (údajně mohl mluvit více než sto jazyky a rozuměl dalšímu stu, čímž se řadí k největším polyglotům všech dob) se na těchto cestách naučil většině evropských jazyků, zvláštní zájem jevil o jazyky východní Evropy.  Od roku 1825 publikoval v časopisech překlady a také ekonomické analýzy, které mu vynesly uznání i v politických kruzích. Byl krajním whigem, dlouho před tím, než se tyto myšlenky vůbec začaly prosazovat, navrhoval mimo jiné volný obchod a přechod britské měny na desetinný systém. V roce 1829 promoval v Groningenu na doktora práv. Spřátelil se s filosofem Jeremy Benthamem a psal pro jeho časopis "Westminster Review", po jeho smrti vydal jeho dílo a různými způsoby popularizoval jeho filosofii.  V letech 1841–1849 byl členem parlamentu, v roce 1849 se stal britským konzulem v Kantonu a v roce 1854 byl jmenován guvernérem v Hongkongu. V této funkci svou agresivní obchodní politikou a přemrštěnými reakcemi na drobné incidenty s Čínou v podstatě přispěl k vypuknutí druhé opiové války. V roce 1859 odešel do výslužby. V Hongkongu je po něm pojmenováno město Bowrington.  Hlavní význam jeho literární činnosti tkví v jeho básnických překladech. Bowring vydal několik antologií z tehdejších opomíjených evropských literatur (mimo jiné nizozemské, polské, španělské, srbské, maďarské, ruské a české), do nichž zařadil volně přeložený výbor z hlavních básnických děl té které literatury (v české antologii přeložil např. Rukopis královédvorský, většinu Čelakovského "Slovanských národních písní" a některé Kollárovy sonety). Mimo tyto antologie, knižní překlady, většinou z němčiny, cestopisy, politické články a brožurky psal také vlastní duchovní lyriku. Některé jeho básně (mj. "In the Cross of Christ I glory") se uchytily jako hymny. Jeho překlady nebyly ve své době příliš úspěšné, ale měly velký význam pro povzbuzení dosud nerozvinutých národních literatur. Jan Kollár zařadil Bowringa v básnické sbírce "Slávy dcera" pro jeho zásluhy do „slovanského nebe“.

Sir John Bowring (17. října 1792 Exeter– 23. listopadu 1872 Exeter) byl britský politik, ekonom, polyglot, překladatel a v letech 1854 až 1859 guvernér Hongkongu.

Sir John Bowring KCB FRS (* 17. Oktober 1792 in Exeter; † 23. November 1872 in Claremont bei Exeter) war ein britischer Staatsmann, Reisender, Schriftsteller und Polyglott.


Proč došlo k procesu.

Celý proces vznikl v důsledku toho, že William Bell Riley, prezident "Světové společnosti křesťanských fundamentalistů" ("World's Christian Fundamentals Association", dále jen „WCFA“) lobboval u státní legislativy za přijetí anti-evolucionistických zákonů a povedlo se mu uspět ve státech Florida, Oklahoma a 13. března 1925 i v Tennessee, kde byl přijat tzv. „Butlerův zákon“ (podle navrhovatele Johna Butlera Washingtona, 1875–1952, farmáře a člena Sněmovny reprezentantů státu Tennessee), který zakazoval výuku evoluce.  Na to reagovala "Americká unie občanských svobod" ("American Civil Liberties Union", dále jen „ACLU“) oznámením, že poskytne obhajobu komukoliv, kdo bude kvůli výuce evoluce obviněn.  Jistý George Rappleyea, který řídil několik místních dolů, přesvědčil skupinu podnikatelů v Daytonu, že kontroverznost takového procesu by městečku přinesla velmi prospěšnou publicitu. S jejich souhlasem pak zavolal svému příteli, čtyřiadvacetiletému Johnu Thomasu Scopesovi, který byl středoškolským učitelem biologie v Clark County, a požádal ho, aby v jedné ze svých tříd učil teorii evoluce.  Rappleyea poukázal na skutečnost, že zatímco „Butlerův zákon“ výuku evoluce zakazuje, stát požaduje, aby učitelé používali učebnice, které otevřeně popisují a schvalují teorii evoluce, takže je tedy fakticky nutí zákon překračovat.  Scopes uvedl, že si není jistý, zda skutečně "vyučoval" evoluci, ale že nicméně určitě evoluční kapitolu i graf se třídou prošli. Pak dodal: „"Pokud můžete prokázat, že jsem tím učil evoluci, a že to opravňuje mě zažalovat, pak budu ochoten stanout před soudem"“. Poté se stal čím dál tím více ochotnějším účastníkem celé akce, dokonce svědčil sám proti sobě a vyzýval žáky, aby vypovídali proti němu.

Obvinění.

Scopes byl zadržen a obviněn 5. května 1925 a obžalován 25. května, poté, co tři studenti jeho výzvu uposlechli a svědčili proti němu před velkou porotou. Soudce John T. Raulston svolal velkou porotu neobvykle rychle a „"doslova ji nutil Scopese obvinit, ačkoliv důkazy proti němu byly skrovné a nebylo jisté, zda výpovědi stačí k prokázání skutkové podstaty obvinění"“.  Nakonec byl Scopes obviněn z toho, že dne 7. dubna 1925 učil evoluci podle kapitoly z učebnice, která obsahovala myšlenky pocházející z knihy Charlese Darwina „"O původu druhů"“ a tím porušil zákon. Následně byl formálně zatčen, ačkoliv nebyl nikdy uvězněn, byl totiž okamžitě propuštěn na kauci 100 dolarů, vyplacenou Paulem Pattersonem, majitelem listu „"Baltimore Sun"“.

Žalobci.

Protože poměrně volný a složitý právní systém USA má mnoho možností, došlo následně k velikému množství změn a přesunů různých person na obou stranách sporu. Původními státními žalobci (prokurátory) byli Herbert a Sue Hicksovi, místní právníci a Scopesovi přátelé.  Baptistický pastor William Bell Riley, zakladatel a prezident WCFA, se však začal ve sporu angažovat a přemluvil Williama Jenningse Bryana, trojnásobného kandidáta na úřad prezidenta USA, aby do sporu vstoupil jako právní zástupce WCFA. Státní žalobce Sue Hicks následně Bryanovi nabídl, aby se stal spolupracovníkem prokuratury a Bryan ochotně přijal, ačkoliv se již dlouho zabýval výlučně politikou a žádný právní případ neměl již třicet šest roků.  Scopes uvedl: „"Poté, co byl Bryan jmenován státem jako mimořádný prokurátor kauzy, nebyla vůbec žádná naděje na to, že by se spor udržel v mezích ústavnosti".“  Tým žalobců nakonec vedl Tom Stewart, okresní prokurátor pro 18. obvod a pozdější senátor USA, a dále v něm byli Herbert a Sue Hicksovi, Ben B. McKenzie a jako zvláštní prokurátor William Jennings Bryan.

Obhájci.

Původce celého procesu, George Rappleyea, snažící se o co největší publicitu, oslovil nejdříve tehdy velmi populárního anglického spisovatele H. G. Wellse (jehož evolucionistická kniha „"Dějiny světa"“ byla v té době jednou z nejprodávanějších knih na světě vůbec), aby se připojil k týmu obhájců. Wells nabídku odmítl s poukazem na to, že nemá vůbec žádné právnické vzdělání ani ve Velké Británii, natož v USA.  Zato John R. Neal, profesor práva z Knoxville, prohlásil, že bude hájit Scopese, i kdyby nechtěl, a stanul v čele týmu obhajoby.  V reakci na jmenování Bryana „zvláštním prokurátorem“ nabídl obhajobě své služby proslulý obhájce a agnostik Clarence Darrow. Po mnoha přesunech sem a tam se nakonec tým obhajoby ustálil ve složení: Clarence Darrow, Arthur Garfield Hays (právník ACLU) a Dudley Field Malone, mezinárodní rozvodový právník, který pracoval na ministerstvu zahraničí v době, kdy byl Bryan ministrem.

Medializace procesu.

Proces byl sledován nejznámějšími reportéry USA i celého světa, mj. i H. L. Menckenem z listu „"Baltimore Sun"“, který hradil část nákladů obhajoby. A byl to právě Mencken, který poskytl procesu jeho nejkřiklavější titulek: „"Opičí proces s bezvěrcem Scopesem"“.  Vzhledem k popularitě žalobce Bryana a obhájce Darrowa se stal proces také prvním soudním řízením v USA, přenášeným rádiem po celé zemi.  Do Daytonu přijelo i mnoho aktivistů z obou táborů a nakonec bylo v době procesu v městečku se 1 756 obyvateli přes 5 000 lidí, přičemž atmosféra připomínala karneval.

Proces.

Soudce a porota.

Předsedající soudce John T. Raulston byl v průběhu procesu obviňován z podjatosti a mezi ním a obhájcem Darrowem docházelo po celou dobu k ostrým srážkám. Hned na počátku Raulston citoval knihu Genesis a „Butlerův zákon“ a varoval porotu, aby nerozhodovala o zákonu (což by se mohlo stát ohniskem sporu), ale o tom, zda byl porušen, což označoval za „"závažný přečin"“.  Sám hlavní porotce nebyl přesvědčen o správnosti „Butlerova zákona“, ale jako většina poroty se přizpůsobil soudcovým pokynům. V porotě zasedalo šest baptistů, čtyři metodisté, jeden člen církve „Campbellitánští učedníci Krista“ a jen jeden člověk, který se nehlásil k žádné církvi.

Strategie.

ACLU původně zamýšlela postavit se proti „Butlerovu zákonu“ s odůvodněním, že porušuje osobní práva učitelů a akademické svobody a proto je protiústavní. Během stání však Darrow původní strategii ACLU opustil a napadl princip doslovného výkladu Bible, stejně tak jako omezené znalosti prokurátora Bryana, co se týče vědy i jiných náboženství. K výchozí strategii se vrátil až při pozdějším odvolacím řízení, kde tvrdil, že původní proces byl neplatný, neboť „Butlerův zákon“ zvýhodňoval konkrétní náboženskou skupinu, což bylo protiústavní.  Během procesu se Darrow nejdříve pokusil argumentovat tím, že "evoluce a stvoření, tak jak je popsáno v Bibli, vlastně nejsou vůbec v žádném rozporu" (úhel pohledu, později označovaný jako „"teistický evolucionismus"“). Na podporu tohoto tvrzení povolal osm známých vědců, zabývajících se teorií evoluce.  Žalobce Bryan v souladu se strategií prokurátora Stewarta tvrdil, že "nabízená vědecká svědectví jsou nepodstatná", neboť nemají žádný vztah k faktu, zda Scopes učil nebo neučil ve škole evoluci. Později se však sám nechal Darrowem zatáhnout do velmi sofistikovaného sporu.

Průběh procesu.

Ze všech svědků obhajoby soudce dovolil vypovídat pouze zoologu Maynardu Metcalfovi a ostatním vědcům povolil pouze předložit písemná vyjádření k věci, aby mohly být použity při případném odvolání. I tak následně Raulston prohlásil všechna svědectví obhajoby, týkající se Bible, za irelevantní a zakázal je předložit porotě (která byla během obhajoby z jednání vyloučena). Přes soudcovu snahu směrovat proces pouze k prokázání faktu, zda byl či nebyl porušen „Butlerův zákon“, mělo jednání mnoho dramatických zvratů a zaznělo v něm mnoho pozoruhodných argumentů, typických pro fundamentalismus, modernismus i agnosticismus.  Ačkoliv by pro obžalobu bylo jistější držet se jen skutkové podstaty Scopesova obvinění, byl to právě Bryan, který chtěl, aby proces vyzněl jako odsouzení "celého" evolucionismu, a Darrow na tuto „hru“ přistoupil.  Na podporu svého tvrzení, že výuka evoluce je morálně zhoubná, např. Bryan citoval slavný proces "Leopold vs. Loeb", v němž sám Darrow jen o rok dříve zachránil před trestem smrti dva mladíky, obviněné z vraždy teenagera, a to argumentací, že jen vzali vážně Nietzscheho filosofii, která jim byla přednášena na univerzitě, a začali se pod jejím vlivem formovat do pozice „nadlidí“.  Dále si Bryan stěžoval na to, že evoluce učí děti, že lidé jsou jen jedním „"ze 35 000 druhů savců"“ a pohoršoval se, že tvrdí i takové věci jako, že se lidé vyvinuli „"dokonce nikoliv z americké opice, ale z nějaké staré opice světové!"“  Obhájce Malone odpověděl projevem, obecně považovaným za řečnický triumf procesu. Vyjadřoval v něm obavy z „inkvizitorství“ a argumentoval, že Bible by měla být používána v oblasti teologie a morálky, ale nikoliv stavěna do cesty vědě. V závěru Malone prohlásil, že Bryanův „boj na život a na smrt“ proti evoluci by neměl jednostranně ovlivnit soud natolik, že upře obhajobě její hlavní svědky. Sliboval, že v případě jejich svědectví nepůjde o žádný duel, neboť „"pravdu není možno vyzvat na souboj"“.  Maloneova řeč vzbudila v soudní síni bouřlivé reakce a Scopes ji označil za "dramatický zlatý hřeb celého procesu". Tvrdil také, že jediný důvod, proč chtěl Bryan ještě poté znovu předstoupit před soud, byla snaha získat zpět alespoň trochu z jeho poskvrněné slávy. Soudce však svůj odpor vůči svědectvím vědců nezměnil.

Bryan vs. Darrow.

Šestý den procesu obhajobě došli svědkové a proto sedmého dne požádala obhajoba soudce, aby, když jsou její vlastní svědci prohlašováni za irelevantní, předvolal samotného Bryana, jako svědka v otázkách týkajících se Bible, což plánoval Darrow již den předem, kdy označil Bryana za „experta na Bibli“, a na konfrontaci s Bryanem se důkladně připravil.  Tento krok všechny přítomné překvapil, protože Bryan v procesu zastupoval obžalobu a sám se nikdy za experta na Bibli neoznačoval, ačkoliv se svou znalostí Bible vychloubal. Bryan souhlasil pod podmínkou, že následně i on bude moci vyslechnout Darrowa.  Celá Bryanova výpověď, která se kvůli mimořádnému vedru odehrála na trávníku před budovou soudu za asistence přihlížejících davů, se pak točila kolem několika otázek, týkajících se biblických příběhů a Bryanových přesvědčení, a vyústila v to, že Bryan obvinil Darrowa, že využívá soud ke „"špinění Bible"“, zatímco Darrow označil Bryanova tvrzení o Bibli za „"pošetilá"“ a „"urážlivá pro každého člověka vědy a vzdělání na světě, který nevěří vašemu bláznivému náboženství"“.  V průběhu této dvouhodinové konfrontace zaznělo několik „klasických“ otázek či přímo vtipů, zpochybňujících doslovnost Bible, např.: "Pokud byla první žena Eva skutečně vytvořena z Adamova žebra, kde vzal jejich syn Kain svoji ženu?", nebo: "Když se v Bibli píše, že Joshua zastavil Slunce, věříte, že Slunce obíhá kolem Země?", či "Ryby se při Potopě světa také utopily?"  Nakonec Darrow nachytal Bryana otázkou: „"Jestliže Bůh stvořil Slunce až čtvrtý den, jak dlouho trval den třetí?"“ (Když 24hodinový den je dán otáčením Země ve vztahu ke Slunci.) Bryan připustil, že takový „den“ mohl trvat třeba méně hodin, nebo více hodin, pokud Bůh chtěl, čímž však byl nakonec nucen připustit, že mohl trvat i milion hodin či milion let a jak dodal Darrow „"nebo mohl trvat 80 milionů let!"“ (tj. doba, na kterou se tehdy odhadovala evoluce života na Zemi). Tudíž Bryan připustil, že nemuselo jít o den v našem slova smyslu, ale jen o jednu z jakýchsi šesti „period“ stvoření – což ovšem popírá jeho požadavek na doslovný výklad Bible.  Bryanova výpověď by pravděpodobně pokračovala i další den, ale poté, co se Bryan do svých odpovědí čím dál tím více zamotával, soudce ji opět prohlásil za irelevantní a nařídil vyškrtnout ze záznamu. Tím ovšem ztratil Bryan příležitost předvolat ke konfrontaci Darrowa.

Rozsudek.

Když soudce odmítl i poslední pokus obhajoby o předložení důkazů, Darrow rovnou požádal porotu o vynesení verdiktu s tím, že když jsou u tohoto soudu jeho důkazy odmítány, musí jít celý proces tak jako tak k vyšší instanci, kde se bude ze všeho nejdříve řešit zda jsou či nejsou přípustné.  Darrow se vzdal i práva na závěrečnou řeč, což podle práva státu Tennessee znamenalo, že ji nemohla pronést ani obžaloba.  Sám Scopes v průběhu procesu vůbec nevypovídal.  Po osmi dnech procesu trvalo porotě rozhodnutí jenom devět minut. 21. července 1925 byl Scopes porotou shledán vinným, ovšem soudcem byl odsouzen pouze k pokutě 100 dolarů (v r. 1925 byl plat učitele v USA 80 dolarů měsíčně).  Po vynesení rozsudku Scopes dostal příležitost říci svá první a poslední slova u soudu. Prohlásil, že byl odsouzen za porušení nespravedlivého zákona, že se bude v budoucnosti chovat stejně jako v minulosti a že jakékoliv jiné jeho jednání by bylo v rozporu s jeho ideály akademické svobody, to jest: učit pravdu, což mu zaručuje Ústava Spojených států, garantující občanské a náboženské svobody.

Odvolání k Nejvyššímu soudu v Tennessee.

Odvolací soud Tennessee následně přijal všechna svědectví obhajoby, nicméně po jejich analýze prohlásil s rozsáhlým odůvodněním jednotlivých bodů, že neprokazují, že by byla Scopesovým odsouzením porušena ústava USA. Uznal za správný i postup, jímž porota shledala Scopese vinným. Shledal však formální chybu na straně soudce, který nesměl podle zákonů Tennessee uložit vyšší pokutu než 50 dolarů, čímž byl jeho rozsudek zrušen. Soudní dvůr pak vydal zcela nečekané doporučení:  „"Nevidíme nic, čeho by se mohlo dosáhnout prodlužováním této bizarní kauzy. Naopak si myslíme, že klid a důstojnost státu, který stíhá všechny kriminální činy za tím účelem, aby došlo k nápravě, budou nejlépe zachovány, když bude trestní stíhání s okamžitou platností,nolle prosequi‘ (tedy zastaveno)."“  Generální prokurátor okamžitě oznámil, že nebude usilovat o obnovu řízení, zatímco Scopesovi právníci komentovali ohromující rozsudek s velkým rozhořčením.

Důsledky procesu.

Někteří fundamentalisté spatřovali v rozhodnutí o Scopesově vině (byť se zrušeným rozsudkem a zastaveným stíháním) své vítězství. Fakticky to však byla jejich prohra, neboť výsledek procesu znamenal, že i pokud by nějaký soud ještě vůbec kdy podobný případ přijal a odsoudil, stačí zaplatit malou pokutu a kdokoliv může evoluci vyučovat (v USA nemůže být nikdo obžalován dvakrát za jeden čin).  Přesto si fundamentalisté a později kreacionisté na základě uznání Scopesovy viny vynutili obdobné zákony ve většině dalších států USA. Jejich ostrý boj ztratil na síle až po roce 1957, kdy se s érou Sputniku a nástupem kosmonautiky změnila nálada americké veřejnosti ve prospěch podpory moderní vědy a techniky.  V roce 1968 rozhodl Nejvyšší soud Spojených států v případu "Epperson vs. Arkansas", že "takové zákazy, jako byl Butlerův zákon, jsou v rozporu s prvním dodatkem Ústavy Spojených států, protože jejich primárním cílem je zbožnost". V Tennessee byl Butlerův zákon zrušen jen o rok dřív.  Počátkem 21. století se fundamentalisté a kreacionisté spíše než zákazu výuky evoluce snaží dosáhnout, aby byl kreacionismus vyučován na školách jako alternativní teorie k teorii evoluce.

Opičí proces (v USA známý jako Scopesův Opičí proces, oficiálně Tennessee v. Scopes) se stal zatím nejznámějším soudním procesem v historii, týkajícím se evolucionismu. V roce 1925 byl v městečku Dayton ve státě Tennessee obžalován středoškolský učitel John Thomas Scopes za porušení tzv. "Butlerova zákona", zakazujícího výuku evoluce.

Der Scopes-Prozess, auch als "Scopes Monkey Trial" ("Scopes-Affenprozess") und kurz „Affenprozess“ bekannt, war ein Gerichtsverfahren vor dem Criminal Court in Dayton, Tennessee, in dem der Lehrer John Thomas Scopes 1925 zu 100 Dollar Bußgeld verurteilt wurde, weil er Darwins Evolutionstheorie an öffentlichen Schulen gelehrt hatte. Der Prozess wurde zum Testfall für ein neues Gesetz, das im selben Jahr vom Staatsparlament von Tennessee verabschiedet worden war. Danach war es in dem US-Bundesstaat verboten, im Schulunterricht Theorien zu behandeln, die dem Schöpfungsbericht der Bibel über die Entstehung des Menschen widersprechen.


Mládí.

Narodil se ve městě Trebatsch v Prusku (asi 90 km jihovýchodně od Berlína) jako čtvrtý syn a celkově šestý z osmi dětí Christiána Hieronyma Matthiase Leichhardta (statkáře a královského inspektora) a jeho ženy Charlotty Sophie. V letech 1831–1836 studoval filosofii, jazyky a přírodní vědy na univerzitách v Göttingenu a Berlíně, nezískal však žádný akademický titul. Roku 1837 se přestěhoval do Anglie, kde na různých místech včetně Britského muzea v Londýně pokračoval ve studiích přírodních věd. V rámci dalších studií podnikl i cesty do Paříže, kde strávil nějaký čas studiem v Jardin des plantes, do Itálie a do Švýcarska.

Průzkumník.

V roce 1842 odcestoval do australského Sydney. Vedl tři velké expedice do střední a severní Austrálie. Na první z nich (financovanou výhradně z vlastních zdrojů) se vydal 1. října 1844 z Jimbouru v oblasti Darling Downs (jihovýchodní Queensland) se sedmi muži a po téměř 4800 km dlouhé cestě napříč kontinentem došel 17. prosince 1845 do Port Essingtonu na Poloostrově Cobourg v dnešním Severním teritoriu. Do Sydney se vrátil lodí a byl přivítán jako hrdina. Svá putování popsal v "Deníku výpravy napříč Austrálií, z Moreton Bay do Port Essingtonu (The Journal of an Overland Expedition in Australia, from Moreton Bay to Port Essington, a Distance of Upwards of 3000 Miles, During the Years 1844-1845)".  Druhá expedice, financovaná z vládního grantu, ale i ze soukromých zdrojů, byla vypravena opět z Darling Downs v prosinci roku 1846 a jejím cílem bylo západní pobřeží australského kontinentu, respektive Swan River a Perth. Kvůli silným dešťům, malárii a hladu byla tato výprava zakončena po "pouhých" 800 km pochodu. Poté co se Leichhardt zotavil, strávil šest týdnů průzkumem řeky Condamine a přechodem pustiny ležící někde mezi trasou jeho první expedice a trasou výpravy, kterou vedl Thomas Mitchell.  V březnu roku 1848 se znovu vypravil na cestu k řece Swan do Západní Austrálie. Naposledy byl spatřen 3. dubna 1848 ve stanici McPherson v oblasti Darling Downs. Zdá se, že jeho výprava se nadobro ztratila kdesi v pustinách Velké písečné pouště v australském vnitrozemí, navzdory rozsáhlému pátrání je však její osud zahalen tajemstvím.

Hledání Leichhardtovy expedice.

Čtyři roky po Leichhardtově zmizení vyslala vláda Nového Jižního Walesu záchranou expedici pod vedením Hovendena Helyho. Expedice však našla pouze jedno opuštěné tábořiště se stromem, na němž byla vyryta písmena "L" a "XVA".  Roku 1858 byla vypravena další pátrací výprava, tentokrát pod vedením Augusta Gregoryho. Ani tato výprava nenašla nic jiného, než pár stromů označených písmenem "L".  V roce 1864 našel Duncan McIntyre dva stromy s vyrytým písmenem "L" na řece Flinders v oblasti Carpentarského zálivu. Po svém návratu do Victorie (15. prosince 1864) telegrafoval do Královské geografické společnosti a informoval o tom, že našel ""dva, přibližně 15 let staré stromy označené písmenem 'L"'". Na základě tohoto nálezu mu bylo svěřeno vedení další pátrací expedice, ta však již po Leichhardtovi nenašla žádné další stopy. Roku 1869 se vládě Západní Austrálie donesly zprávy o místě, kde byly spatřeny pozůstatky mrtvých mužů a koní, prý zabitých domorodými Austrálci. Na základě těchto informací byla vyslána další výprava vedená Johnem Forrestem, ani ta však nic nenašla a vláda tak došla k závěru, že zmíněné pozůstatky byly možná jen kostry koní zanechaných v nehostinných pustinách výpravou Roberta Austina roku 1854.  Tajemství Leichhardtova osudu vzrušovalo průzkumníky a cestovatele celá léta: roku 1896, během výpravy Davida Carnegieho do Velké písečné a Gibsonovy pouště se členové expedice setkali s domorodci, u kterých našli stanový kolík, plechové víčko a kovové součásti sedla. Carnegie se domníval, že tyto předměty možná původně patřily do vybavení Leichhardtovy expedice.  Roku 2006 zkoumali australští historikové měděnou plaketu s vyrytým Leichhardtovým jménem, která byla kolem roku 1900 nalezena domorodým honákem poblíž Sturt Creeku na hranicích Západní Austrálie a Severního teritoria. Plaketa byla původně připevněna k pušce schované v útrobách baobabu označeného iniciálou "L". Plaketa byla uznána za autentickou a je dnes součástí sbírek Australského národního muzea.

Odkaz.

Leichhardtovo jméno nese dnes čtvrť v západní části Sydney a ve městě Ipswich poblíž Brisbane. Je po něm pojmenována také silnice v Queenslandu. Jeho poslední výprava inspirovala Patricka Whitea k napsání románu "Poušť Johanna Vosse".

Friedrich Wilhelm Ludwig Leichhardt (23. října 1813 Trebatsch - 1848?) byl pruský cestovatel a přírodovědec, proslul hlavně díky průzkumu střední a severní Austrálie.

Friedrich Wilhelm Ludwig Leichhardt (* 23. Oktober 1813 in Sabrodt (später Ortsteil von Trebatsch, heute von Tauche), Mark Brandenburg, Preußen; † vermutlich 1848 in Zentralaustralien) war ein deutscher Entdecker, Zoologe, Botaniker und Geologe.


Historie.

Výrobou zvedáků se zabýval specializovaný zámečník - "heverník".

Mechanický zvedák.

U těchto typů zdvihadel je zdvihací síla přenášena pomocí základních mechanických členů jako jsou pohybové šrouby, ozubené převody, pákové systémy apod. Pohony těchto zvedáků jsou buď ruční nebo pomocí elektromotorů.  Základní typy mechanických zdvihadel:

Hřebenový zvedák.

Tento typ se vyrábí pro nosnost 2 – 50 tun. Tyč s hřebenovým ozubením je uložena v plechové skříni, hnací síla se z kliky převádí složeným ozubeným převodem na pastorek a z něho na ozubenou tyč. Břemeno v různých polohách zajišťuje rohatka se západkou.

Šroubový zvedák.

Poměr síly na rukojeti k tíze břemena je u šroubových zvedáků menší než u hřebenových a proto stejnou silou lze zdvihnout těžší břemena. Jednoduchých šroubových zvedáků se používá pro zdvihání břemen o hmotnosti až 35 tun do výšky až 300 mm. Matice, suvně uložena ve vedení tělesa zvedáku se při dotáčení šroubu s břemenem zdvihá nebo klesá. Výšku hlavice zvedáku před použitím podle potřeby přestavíme zašroubováním nebo vyšroubováním pomocného šroubu v horní části matice. Účinnost šroubových zvedáků je malá.

Pneumatický zvedák.

Používá se pro hmotnosti břemene do 50 tun.  V dnešní době hojně zastoupeny tzv. zvedacími gumovými vaky. Možno nafukovat kompresorem, stlačeným vzduchem z tlakové lahve nebo ruční pumpou.Nosnosti vaků od 5 tun do 50 tun. Velmi rozšířené ve vybavení hasičů.

Hydraulický zvedák.

Používá se pro nejtěžší břemena. Kapalina se vytlačuje kýváním páky přes výtlačný ventil pod píst o velkém průměru, přičemž je nádrž kapaliny uzavřena sacím ventilem. Břemeno se spouští otevřením přepouštěcího ventilu.

Reference.

2. http://www.brano-zz.cz/vyroba/zvedaci-zarizeni/hrebenove-zvedaky/hrebenovy-zvedak-standard/ - přehledné informace o hřebenových zvedácích, funkci, návod k použití, technické listy

Zvedák (zdvihák, zdvihadlo) neboli hever (z německého "Heber") je zařízení, které slouží ke zvedání kusových břemen do výšky několik centimetrů až metrů.

Ein Wagenheber ist eine Maschine, die verwendet wird um ein Kraftfahrzeug anzuheben und damit die Zugänglichkeit für Reparaturen und Wartungen zu gewährleisten. Die häufigste Anwendung des Wagenhebers ist für den Wechsel der Räder (z. B. von Sommerreifen auf Winterreifen).


Pobřeží.

Na jižním konci jezera se nachází činná sopka Teleki. V období sucha, kdy okolní teploty vystupují až k 50 °C se tudy ženou prudké větry, které doslova vysušují hladinu, a tak je výpar vody v tomto období mohutný. Hladina jezera v tomto období prudce klesá. Objevuje se bahnité dno, zbarvené oxidy železa, jež zarůstá bažinou vegetací.

Ostrovy.

Na jezeře jsou tři sopečné ostrovy. Jsou pojmenované podle své geografické polohy (North, Central a South). Prostřední ostrov ("Central Island") je aktivní sopkou, z níž pravidelně stoupá pára.

Vodní režim.

Do jezera ústí velká etiopská řeka Omo se stálým tokem (asi 1/6 vody celoročního srážkového průměru) a asi 30 dalších vysychajících řek (např. Terkuell, Kerio aj.). Řeka Omo se vlévá do jezera takzvanou výplňovou deltou tvořenou mnoha rozvětvenými rameny, jež zcela zanášejí mělký okraj jezera svými plaveninami. Hlavně v období dešťů řeka zanáší plavený materiál do vzdálenosti až 5 km na jezeře. Dnešní jezero Turkana trpí chronickým nedostatkem vody. Zhruba před 9 500 lety ležela hladiny jezera asi 75 m nad dnešním normálem. V těchto dobách také odtékala voda na západním pobřeží říčním údolím Turkwel do Bílého Nilu.

Osídlení.

U jezera žije několik stovek příslušníků domorodého kmene El Molo. Na jezeře je rozvinut rybolov.

Fauna a flóra.

Díky poměrně malé hloubce je jezero teplé a neobyčejně životodárné. Žije zde množství ryb (přibližně 40 druhů), drobných vodních živočichů, obrovské množství ptáků, tisíce krokodýlů (nejpočetnější kolonie na světě), hroši.

Historie.

Jezero bylo objeveno v roce 1888 maďarským cestovatelem S. Telekim a rakouským cestovatelem L. von Höhnelem. Bylo pojmenováno na počest rakouského korunního prince „Rudolfovo“. V r. 1975 bylo přejmenováno na Turkana.  Pobřežní oblasti kolem celého jezera jsou známé díky početným nálezům lidských předků, zástupců rodu "Australopithecus" i "Homo". Mezi známější nálezy patří pozůstatky prehistorického člověka, který byl podle místa nálezu označen jako Homo rudolfensis (stáří zhruba 2 miliony let), dále unikátní kostra druhu Homo erectus, známá pod přezdívkou "Turkana boy" nebo 3,5 milionu let stará lebka hominida, pojmenovaného "Kenyanthropus platyops". Z východního i západního břehu jezera pochází ostatky nejstaršího známého australopitéka "Australopithecus anamensis", ale i nejmladšího zástupce "Australopithecus (Paranthropus) boisei." Výzkumy v této oblasti se proslavil zejména paleoantropolog Richard Leakey, který o nálezech napsal i knihu „People of the Lake“ (v češtině Lidé od jezera, 1984).

Turkana dříve nazývané Rudolfovo jezero () je bezodtoké mírně slané jezero ve Východní Africe v Keni a severním koncem zasahující do Etiopie. Nachází se v tektonické propadlině. Má rozlohu 8 500 km2. Je 220 km dlouhé a maximálně 50 km široké. Dosahuje maximální hloubky 73 m. Je tedy největší v celé východní větvi Velké příkopové propadliny. Leží v nadmořské výšce 375 m. V období pliocénu se na jeho místě nacházelo jezero Lonyumun. V okolí jezera se rozkládají tři národní parky, společně zapsané na seznam světového dědictví UNESCO a rovněž na seznam památek světového dědictví v ohrožení.

Der Turkana-See (auch noch unter seinem früheren Namen Rudolfsee bekannt) ist mit 6405 km2 das zweitgrößte Binnengewässer Kenias, der größte „Wüsten“- sowie einer der größten „Endseen“ der Erde, wobei der nördlichste Teil mit 22,7 km2 zu Äthiopien gehört. Der Turkanasee versalzt immer mehr und sein Wasserspiegel sinkt ab, da der See mit Omo, Turkwel und Kerio zwar Zuflüsse hat, aber durch Verdunstung mehr Wasser verliert und sich die Mineralsalze anreichern („Versalzung“).