Osobní život.

Narodil se jako druhé z deseti dětí v rodině etnika Lenje. Po studiích na střední škole Chiwala ve Ndole vystudoval právnickou fakultu na Zambijské univerzitě v Lusace. Po promoci v roce 1973 byl zaměstnán v advokátní firmě, o pět let později si však založil vlastní právnickou společnost. Roku 1982 se stal místopředsedou Právnické asociace Zambie a v letech 1985–1986 působil jako generální prokurátor.  Po uvolnění politického života v Zambii na počátku 90. let vstoupil do Movement for Multiparty Democracy (MMD), Hnutí za pluralitní demokracii, vedeného Frederickem Chilubou. V říjnových volbách roku 1991 získal křeslo v Národním shromáždění. Volby byly pro MMD úspěšné, Chiluba se stal prezidentem a Mwanawasu v prosinci 1991 jmenoval svým viceprezidentem. Současně Mwanawasa zastával i post předsedy Národního shromáždění.  Dne 8. prosince 1991 byl Mwanawasa zraněn při těžké dopravní nehodě, při které zemřel jeho asistent. Hospitalizován byl v jihoafrickém Johannesburgu.  Po návratu z léčení do viceprezidentského úřadu cítil Mwanawasa svoji pozici vedle Chiluby, který značně koncentroval moc do svých rukou, jako bezobsažnou. V červenci 1994 opustil své politické funkce a obvinil vedení země z nezodpovědné vlády a chamtivosti.  V roce 1996 neúspěšně kandidoval na post předsedy Chilubova Hnutí za pluralitní demokracii, načež vrcholnou politiku dočasně opustil. V následujících letech se věnoval především své právnické praxi a bylo překvapením, když se na konci roku 2001 stal prezidentským kandidátem vládní strany MMD. V prosinci 2001 pak těsně zvítězil ve volbách a stal se třetím zambijským prezidentem, úřadu se ujal 2. ledna 2002.  Mwanawasova pozice byla zpočátku složitá. Leželo na něm dědictví předchozí značně zdiskreditované vlády MMD a byl vnímán jako Chilubova loutka, a to jednak kvůli chatrnému zdraví, kterým trpěl od autonehody, a jednak proto, že Chiluba stále zastával vlivný post předsedy vládní strany.

Prezident.

Jako nový prezident si však rychle získal autoritu ráznými kroky a protikorupční kampaní, kterou neváhal zaměřit i do vlastní strany. Z úřadu muselo odejít několik vysokých vládních úředníků, Chiluba opustil vedení MMD a později byl zbaven imunity a obviněn z korupce. V lednu 2005 se Mwanawasa omluvil celému národu, že se mu nepodařilo potřít všudypřítomnou chudobu (asi 75% obyvatelstva žije za méně než 1 USD na den, což OSN považuje za hranici absolutní chudoby.  Znovu kandidoval v prezidentských volbách 28. září 2006. Svůj post obhájil hlavně díky přízni venkovských voličů, ve městech jej předstihl jeho oponent Michael Sata.  V širokých vrstvách byl vnímán jako čestný a skromný člověk. V 53 letech se oženil se svojí právnickou kolegyní, se kterou již měl pět dětí. Mimo to měl dva potomky z prvního manželství.

Levy Patrick Mwanawasa (3. září 1948 Mufulira, Severní Rhodésie – 19. srpna 2008 Paříž) byl v letech 2002–2008 třetím prezidentem Zambie.

Levy Patrick Mwanawasa (* 3. September 1948 in Mufulira; † 19. August 2008 in Paris) war ein sambischer Jurist und von 2002 bis zu seinem Tod Staatspräsident.


Historie.

1977 – 1992: X.

V roce 1977 založili Yoshiki a Toshi svou první skupinu s názvem Dynamite. Tehdy jim bylo 11 let. O rok později změnili jméno skupiny na Noise. V roce 1982 se skupina rozpadla a stará dobrá dvojice kamarádů vytvořila novou s názvem X, protože na žádné lepší jméno nepřišli. X od roku 1985 hráli aktivně po Tokiu, přičemž se složení skupiny neustále měnilo. Jejich první sigl "I'll Kill You" vydalo Dada Records v červnu 1985 a v listopadu téhož rok vydali jejich skladbu "Break the Darkness" na kompilaci "Heavy Metal Force III", která obsahovala i song od Saver Tiger. Na konci roku 1985 se k nik pak přidal baskytarista Taiji (ex: Dementia), nicméně po pár vystoupeních ji zase opustil.  Pro vydání dalšího singlu "Orgasm" sehnal Yoshiki label Extasy Redors jež jim singl v květnu 1986 skutečně vydal. V listopadu se k nik pak opět připojil baskytarista Taiji, potom co s nimi odehrál jako výpomoc pár koncertů. Na vzniku skladeb "Stab Me in the Back" a "No Connexion" jež v únoru 1987, vydal label Victor Record na kompilaci "Skull Trash Zone Volume I", se podílel výpomocný kytarista Pata (ex: Judy), který byl po jednom z koncertů na niž se podílel, prohlášen za oficiálního člena. V téže době se ke skupině přidal i kytarista hide (ex: Saver Tiger).  26. prosince 1987 se skupina zúčastnila výběrového řízení CBM/Sony (s vybranými účastníky měla být v srpnu následujícího roku uzavřena smlouva). V květnu 1988 vydalo Extasy Records skupině jejich první studiové první album Vanishing Vision po jehož vydání následovalo několik tour. Skupina se dokonce objevila ve filmu Tokyo Pop, kde hrála kupříkladu Carrie Hamilton.  Druhé album Blue Blood vyšlo 21. května 1989 a obsahuje několik, dnes již proslulých, singlů X Japan jako "Kurenai" či "Endless Rain." Současně vydala skupina i své první video - VHS se záznamem z tour nazvané Blue Blood Tour Bakuhatsu Sunzen Gig. Nahrávání třetího alba Jealousy proběhlo v Los Angeles. Samotné album pak vyšlo 1. července 1991 a bylo doprovázeno pro X Japan jejich prvním koncertem v hudební hale, přesněji v proslaveném Tokyo Dome, kde dnes touží vystoupit snad každá visual kei skupina. V Tokyo Dome pak skupina vystoupila, během své existence, ještě několikrát a záznamy z těchto vystoupení vyšly později na DVD s názvem Live Live Live Tokyo Dome 1993-1996.  V průběhu roku 1992 dosáhla skupina takového věhlasu, že se o ní vědělo i mimo rodné Japonsko. S tím je také spojené přejmenování skupiny z původních X na X Japan, jelikož se zjistilo, že v USA existuje již jedna skupina s názvem X, která hraje punk. V této době taky opouští skupinu, tentokrát již definitivně, baskytarista Taiji, jež šel poté spolupracovat s Loudness a Cloud Nine. Současně, ale skupina přijímá i nového baskytaristu Heatha (ex: Youth).

1993 – 1997: X Japan.

S přípravami na vydání dalšího alba, opustili X Japan vydavatelství Sony a podepsali smlouvu s Atlantic Records. Album Art of Life vyšlo 28. srpna 1993 a obsahovalo pouze jednu jedinou skladbu, která ale měla 29 minut. A další, pro skupinu v tomto období poslední album, Dahlia vyšlo až o tři roky později a to v 4. listopadu 1996. Přičemž většina skladeb byly singly, jež byly vydané nedlouho po albu Art of Life. V tomto období skupina také velice změnila svůj vzhled. Zcela opustili původní estetiku visual kei a začali se oblékat a česat v podstatě "normálně."  Zpěvák Toshi se nakonec rozhodl opustit skupinu a tak v září 1997 oznámili X Japan svůj konec. Svou poslední (rozlučkovou) show odehráli X Japan 31. prosince v Tokyo Dome, čímž si připsali na konto pátý koncert v této hale. Toshi své rozhodnutí o odchodu ze skupiny vznesl již v květnu 1996, s odůvodněním, že ho okouzlující život úspěšné rockové star z emocionálního hlediska neuspokojuje, a proto by raději dělal zase nějakou zcela obyčejnou práci.

1998 – 2007: Sólo roky.

Zatímco vycházely kompilace, záznamy z koncertů a byla znovu vydávána stará alba, členové X Japan si šli každý svou cestou a pracovali na rozličných projektech.  Hide, který započal svou sólo kariéru již v roce 1994 se svým albem "Hide Your Face", v ní pokračoval společně se skupinou Spread Beaver, kteří se tak oficiálně stali jeho novou kapelou. Nicméně jeho tvorba se od toho, co vytvářel s X Japan, poněkud lišila, inklinovala spíše k alternativnímu rocku. Jeho nová skupina neměla dlouhého trvání, jelikož v květnu 1998 Hide zemřel.  Toshi vydal několik sólových alb a vystoupil na mnoha drobných koncertech, kde hrál akustickou hudbu. Podle jeho webu, zahrnovala jeho tour s názvem Utatabi Traveling Concert, která proběhla mezi lety 1999 - 2003, přes 3000 koncertů.  Pata a Heath ve spolupráci se Spread Beaver nahráli skladbu "Celebration" pro album "Tribute Spirits", které vzniklo v roce 1998 na hideovu počest. V roce 2000 se opět sešli a ještě se zpěvákem jménem Jo:Ya, vytvořili skupinu Dope HEADz. S tou pak vydali dvě alba než skupina ukončila svou činnost. Heath se poté vrhl na sólo kariéru. A Pata se ještě společně s klávesistou ze Spread Beaver, vystupujícím pod pseudonymem D.I.E., stali členy skupiny Rain.  Yoshiki ještě před rozpadem X Japan, nezávisle spolupracoval s Rogerem Taylorem, bubeníkem rockové skupiny Queen, na singlu "Foreign Sand". Poté se podílel na tributovém albu "" skupiny Kiss, kde napsal orchestrální část pro skladbu "Black Diamond". Současně též vyšlo album "Eternal Melody", které obsahovalo songy X Japan, vylepšené o orchestrální zvuk, které nahrála London Philharmonic Orchestra pod vedením producenta George Martina, který je známý třeba tím, že napsal několik orchestrálních melodií k filmům skupiny Beatles.  Od roku 1998 se pak Yoshiki věnoval nespočtu aktivit - přidal se k japonské popové skupině Globe a byl producentem singlů korejské rockové skupiny TRAX.  Ke 25. květnu 2007 bylo oznámeno, že Yoshiki, Miyavi, japonská popová ikona Gackt a kytarista Sugizo ze skupiny Luna Sea, zakládají novou skupinu s názvem S.K.I.N., která odehrála svůj první a také jediný koncert na Anime Expo v Long Beach v Kalifornii a to 29. června 2007.

2007 – 2008: Znovu pohromadě.

V březnu 2007 uveřejnil Toshi na svém webu, že on a Yoshiki se opět dali dohromady a že brzy přijdou s "novým projektem." Znovu zahájená činnost X Japan pak byla oficiálně ohlášena ke 4. červnu 2007 a Yoshiki současně oznámil hned tři důležité věci - X Japan vyrazí na nové tour, pracují na novém singlu a taky jedná s Patou a Heathem o jejich účasti.  Znovu sjednocená skupina poprvé veřejně vystoupila 22. října 2007 a to na střeše nákupního centra, Aqua City  na ostrově Odaiba v Tokiu, přičemž tam rovnou natočili videoklip pro jejich nedávno nahranou píseň "I.V.", která se poté stala theme songem pro film Saw IV. Skladbu složil Yoshiki a nahrál ji společně se všemi dřívějšími členy X Japan, přičemž nezapomněli ani na hida, když použili dříve neuveřejněné kytarové stopy, které ještě nahrál ještě před svou smrtí. "I.V." vyšlo digitálně a bylo k mání přes iTunes Music Stores, kde se okamžitě stalo nejprodávanějším songem dne.  20. ledna 2008 byly oznámeny dva koncerty v Tokyo Dome na 28. a 30. března. Jelikož, ale fanoušci projevili obrovský zájem, přidali X Japan ještě třetí koncert na 29. března. Všechny tři koncerty nesly společný název Resume Attack 2008 I.V. - Towards Destruction a každý pak ještě měl svůj speciální podtitul - "Night of Destruction", "Night of Madness" a "Night of Creation".  Koncert z 28. března byl ještě navíc živě vysílán na placeném kanálu WOWOW. Za zesnulého hida pak hráli tři výpomocní kytaristé - Wes Borland, Richard Fortus a Sugizo. Navíc se během skladby "Art of Life" zjevil hideův hologram, (jako předloha byl použit záznam z "Art of Life" z koncertu v Tokyo Dome v roce 1993) který odehrál song společně se zbytkem skupiny. Z důvodu náročnosti technologie hologramu došlo k "technickým potížím," které si na prvním koncertu vyžádaly 2 hodiny zdržení. Navíc byl první koncert také předčasně a především neočekávaně ukončen, protože po osmi odehraných skladbách náhle zkolaboval bubeník Yoshiki.  Následující dvě představení proběhly bez potíží a během následné tiskové konference oznámili X Japan k 5. červenci 2008 plánovaný koncert ve francouzském Paříži, jež počítal s účastní 20.000 diváků. A pak ještě další dva koncerty k 2. srpnu v Taipei World Trade Center v tchajwanském městě Tchaj-peji a ke 13. září v Madison Square Garden v New Yorku.

2008 – 2009: Odklady a nový člen Sugizo.

Uctění hideovy památky - Hide memorial summit proběhlo v průběhu 2. až 3. května 2008. Kromě X Japan tam vystoupilo i mnoho dalších známých japonských skupin jako Luna Sea, Dir en grey, Oblivion Dust, D'espairsRay, T.M.Revolution, MUCC, Phantasmagoria či Versailles -Philharmonic Quintet-.  8. června pak X Japan oznámili odklad chystaných koncertů v Paříži, Taipei a NY, kvůli Yoshikiho problémům s ploténkou. Koncerty v Paříži a Taipei pak byly přesunuty na jiná data, pařížský na 22. listopad 2008.  15. října 2008 řekl Yoshiki na tiskové konferenci v Tokiu, že X Japan pracují na novém songu. Současně byl oznámen Vánoční a Novoroční koncert. Po konferenci se Yoshiki vydal na promotional tour po Asii. 7. listopadu, francouzská společnost Avos, prodávající lístky na koncerty, oznámila, že plánovaný koncert X Japan v Paříži nebude. Nedlouho na to se X Japan omluvili skrze své webové stránky, jež jsou i ve francouzštině, za druhý odklad koncertu v Paříži a současně napsali, že podobný osud čeká i Vánoční koncert.  V lednu dalšího roku pak byl znovu odložen i koncert na Tchaj-wanu. Nicméně Novoroční koncert k 31. prosince 2008 X Japan odehráli a to v Akasa Blitz. 15. ledna 2009 pak skupina přijela do Hongkongu a odehráli tam dvě show a to 16. a 17. ledna. A 1. května byl pak Sugizo uznán oficiálním členem X Japan, přičemž byl přijat jako šestý člen neboť skupina stále vede zesnulého hida jako člena své skupiny a tudíž ho Sugizo nemůže "nahradit". 30. května pak skupina se svým novým členem odehrála svůj první koncert na Tchaj-wanu.

2010: První tour po Severní Americe a oznámení nového alba.

9. ledna 2010 se skupina po prvé veřejně prezentovala v USA, když v Hollywoodu natočili čtyři nové videoklipy k jejich songům: "Rusty Nail", "Endeless Rain", "I.V." a "Jade". V únoru pak Yoshiki potvrdil, že v srpnu vystoupí X Japan v Chicagském Lollapalooza. Později toho měsíce oznámil na tiskové konferenci, že se skupina přesune do Kalifornského Los Angeles, kde odehrají "malý" koncert, kterým zahájí tour po Severní Americe. Také bylo oznámeno, že na podzim vyjde jejich šesté album.  V březnu 2010, podal Yoshiki žalobu na Nexstar Corporation a žádal odškodné 375 miliónů jenů. Důvodem bylo, že potom, co se X Japan dali zase dohromady, podepsali v lednu 2008 smlouvu s Nexstar Corporation, která zahrnovala i použití některých jejich nahrávek. Počáteční dohoda stanovovala částku 600 miliónu jenů jako honoráře a podíl z koncertů. Dále pak mezi roky 2008 a 2009 společnost také sponzorovala deset vystoupení X Japan v Japonsku a několik dalších v Asii. Okolo 320 miliónů jenů z těchto vystoupení a prodaných předmětů na nich, také náleží skupině. Dohromady tedy nebylo skupině zaplaceno přes 900 miliónů jenů.  Yoshiki dále poukázal na to, že již zmíněná vystoupení mezi lety 2008–2009 a prodej předmětů s nimi spojený, vynesly Nexstar Corporation přes 2,5 miliardy jenů a tudíž je nepochopitelné, proč jim společnost ještě nevyplatila ani jediný jen. A jelikož se ani po mnoha pokusech nepovedlo X Japan s Nexstar rozumně dohodnout, rozhodl se Yoshiki vyřešit spor soudní cestou. Yoshiki tedy nyní požaduje po Nexstar pouze 375 miliónů jenů za výše zmíněná vystoupení, nicméně pokud bude muset věc jít opravdu až k soudu, bude požadovat dalších 600 miliónů jenů jež X Japan podle sepsané smlouvy též náleží.  1. července se skupina objevila v losangeleském klubu Nokia, kde odehráli akustický koncert a nahráli tam i videoklip k novému songu "Born to Be Free". Poté vydali i nový videoklip k jejich starému songu "Rusty Nail". 4. července se pak Yoshiki spolu s Toshim objevili na pařížském Japan Expo 2010, kde odehráli několik skladeb.  Během následujících měsíců se X Japan objevili v mnoha novinových či internetových článcích jako např. v ABC News, Los Angeles Times nebo Chicago Sun-Times. 8. srpna 2010 pak X Japan vystoupili v Lolopalooze v Chicagu. V následujících dnech poté Yoshiki učinil sáhodlouhý rozhovor s Phoenix New Times a interview s ABC News.  14. a 15. srpna odehráli X Japan dvoudenní show v Nissan Stadium, největším stadionu v Japonsku, kde se k nim jako host připojil jejich bývalý baskytarista Taiji během songu "X". Nedlouho po tomto vystoupení, podala Headwax Organization, managementová společnost zesnulého hida, žalobu na Yoshikiho a X Japan, managementovou společnost, Japan Music Agency, za neoprávněné užívání hideových fotografií. Společnost jim sice dala souhlas k jejich užívání během koncertů, nicméně během vystoupení v Nissan Stadium, kde byly též použity, byla smlouva již neplatná.  V období mezi 25. září a 10. říjnem 2010, odehráli X Japan svou první tour po Severní Americe a to v Los Angeles, Oaklandu, Seattlu, Chicagu, Vancouveru, Torontu a New Yorku. 17. prosince pak Yoshiki oznámil, že byl složen nový sogn X Japan s názvem "Scarlet Love Song" a to pro animovaný film, který je adaptací mangy Buddha.

2011: Současná aktivita.

27. ledna 2011 bylo uveřejněno, že v listopadu 2010 podepsali X Japan tříletou smlouvu s labelem EMI, který vydá v Americe jejich singl "Jade" a to 15. března. A poté by měl ještě na konci léta vydat jejich nové zatím nepojmenované album. K vydání tohoto alba bylo také přislíbeno, že budou během roku 2011 koncertovat po celém světě.  6. března vystoupili X Japan na "Asia Girls Explosion", módním a hudebním festivalu, který vytvořil Yoshiki ve spolupráci s Jay FR. Současně bylo oznámeno, že X Japan plánují vystoupit v průběhu roku ještě v Argentině, Brazílii, Chile, Mexiku a Peru.  Kvůli zemětřesení a tsunami v japonském Tóhoku se skupina rozhodla odložit vydání "Jade" až na 28. červenec. Yoshiki se také rozhodl vydražit jedno ze svých křišťálových pián, vyrobené firmou Kawai a nesoucí jeho jméno, aby pak výtěžek z dražby poslal na pomoc obětem v oblasti zasažené tsunami a zemětřesením.  X Japan song "Scarlet Love Song" byl v Japonsku vydán 8. června a jejich první světový single "Jade" vyšel digitálně 28. června opět skrze iTunes Store. Ve stejný den odehráli X Japan v Londýně první koncert své evropské tour. Následoval 1. července koncert v Paříži, 2. července v Utrechtu a 4. pak ještě v Berlínu.  Skupina též vystoupila 13. a 14. srpna v Ósace a Tokiu na "Summer Sonic festival". Jejich tour po Jižní Americe proběhla mezi 9. - 18. zářím 2011 a to v Santiagu de Chile, São Paulu, Buenos Aires, Limě a Mexico City. Následující tour po Asii by měla proběhnout 28. října v Seoulu, 30. října v Šanghai, 2. listopadu v Beijingu, 4. listopadu v Hongkongu, 6. listopadu v Taipei a 8. listopadu pak v Bangkoku.

Členové.

Jak už bývá u japonských hudebních skupin zvykem i členové X Japan vystupují pod uměleckými pseudonymy.

X Japan () je japonská metalová kapela, která je považována za jednoho z hlavních zakladatelů Visual kei stylu. Skupina vznikla roku 1982 a založili ji tenkrát společně Yoshiki a Toshi. Původně se kapela jmenovala pouze X (エックス) a velkého ohlasu se dočkala již s vydáním jejich druhého alba Blue Blood jež neslo slogan Psychedelic violence crime of visual shock, ze kterého vychází název "Visual kei".

X Japan ist eine japanische Rockband, die 1982 in Tateyama, Chiba gegründet wurde. Sie gelten als Mitbegründer des "Visual-Kei"-Stils in Japan und gehörten Anfang der 1990er Jahre zu den erfolgreichsten Vertretern der japanischen Rockmusik. Nach einer 10-jährigen Trennung ab 1997 fand 2007 eine Wiedervereinigung der Gruppe statt. Nachdem sie ihre Karriere im Umfeld des Speed Metal und Progressive Metal begonnen hatten, bewegten sie sich später in Richtung Progressive Rock.


Životopis.

Ferraris se narodil v Livornu Vercellese (Sardinské království) a získal magisterský titul v oboru strojírenství. Stal se asistentem technické fyziky poblíž italského průmyslového muzea v Regalu.

Objevná činnost a patenty.

Ferraris nezávisle zkoumal v roce 1885 točivé magnetické pole. Experimentoval s různými typy asynchronních elektrických motorů. Jeho výzkum a studie vyústily ve vývoj alternátoru, který lze považovat za motor střídavého proudu pracujícího v opačném směru, aby se mechanická (rotační) energie přeměnila na elektrickou (jako střídavý proud).  Dne 11. března 1888 zveřejnil Ferraris svůj výzkum v novinách Královské akademie věd v Turíně (o dva měsíce později získal americký patent Nikoly Tesly, Sériové číslo 252,132). Jeho alternátory fungovaly tak, že vytvářely systémy střídavých proudů, které byly navzájem fázově posunuty a jejich činnost závisela na rotujícím magnetickém poli. Výsledný zdroj polyfázové energie brzy našel široké přijetí. Vynález polyfázového alternátoru je klíčovým objevem v historii elektrifikace, stejně jako výkonový transformátor. Tyto vynálezy umožnily ekonomický přenos energie po drátech na značné vzdálenosti. Vícefázová energie také umožňovala využití vodní energie (prostřednictvím vodních elektráren ve velkých přehradách) na odlehlých místech. Bylo umožněno přeměnit mechanickou energii padající vody na elektřinu, která pak mohla být přiváděna k elektromotoru na jakémkoli vzdáleném místě, kde musela být prováděna mechanická práce. Tato všestrannost vynálezu vyvolala rozvoj sítí pro přenos energie na všech kontinentech světa.  V roce 1889 pracoval Ferraris v italské průmyslové škole elektrotechniky, v první škole toho druhu v Itálii (následně byla začleněna do Politecnico di Torino). V roce 1896 se Ferraris připojil k Italské elektrotechnické asociaci a stal se prvním národním prezidentem organizace.  Ferraris neomezil své výzkumné zájmy pouze na elektřinu. Zkoumal také základní vlastnosti dioptrických přístrojů a zdokumentoval teorie a aplikace v této oblasti, zejména v lékařství.

Pomníky.

Město Turín si považuje objevy, které Ferraris učinil. [6] V Královském průmyslovém muzeu v Turíně je instalován příspěvek připomínající jeho vědecké a průmyslové úspěchy. Navíc byla na počest Ferrarise pojmenována jeho jménem avenue.

Galileo Ferraris (31. října 1847 – 7. února 1897) byl italský fyzik, elektrotechnik, jeden z průkopníků systémů přenosu elektrické energie a vynálezce třífázového indukčního motoru. Publikoval rozsáhlou a úplnou monografii o experimentálních výsledcích získaných o transformátorech s otevřeným obvodem, které navrhli energetičtí inženýři Lucien Gaulard a John Dixon Gibbs. Do historie se tak zapsal Ferrarisovým principem, využívaným například v elektroměrech.

Galileo Ferraris (* 31. Oktober 1847 in "Livorno Vercellese", ihm zu Ehren Livorno Ferraris genannt; † 7. Februar 1897 in Turin) war ein italienischer Ingenieur und Physiker.


Sportovní právo jako odvětví.

Jak již bylo řečeno výše, sportovní právo je velmi specifickou oblastí, ke které přistupují další právní odvětví a spíše než o sportovním právu můžeme mluvit o sporech ze sportu vzniklých, které je třeba řešit z pohledu různých odvětví. Dle C. Woodhouse můžeme mluvit o vztahu sportu a práva, ale nejde sportovní právo stavit na roveň dalším právním odvětvím. Nicméně vzhledem k přibývajícím sporům a vzrůstajícímu zájmu se i právo a sport začínají postupně vyvíjet vlastním směrem, jak si můžeme povšimnout např. na vývoji v USA, kde se už na univerzitách vyučují předměty či dokonce samotné studijní obory (Marquette University) zaměřené pouze na oblast sportovní práva, nebo abychom byli přesnější, oblast práva a sportu. Rovněž je nutné si uvědomit hranici mezi dvěma světy, a to světem právním a světem sportovních organizací, které si do značné míry regulují pro svá jednotlivá odvětví pravidla samy.

Význam sportovního práva.

Profesionální, ale i rekreační sportovci se často dostávají do situací zakládající právní vztahy a velmi často si v nich neví rady. Samozřejmě zde řadíme jednotlivé spory týkající se např. profesionálních hráčů fotbalu a fotbalových klubů, nicméně to je pouze ta nejviditelnější část tohoto odvětví. Je třeba si uvědomit, že se sem řadí i problémy týkající se dopingu, odpovědnosti sportovců při zápase či závodě, vztahy sportovců a jejich partnerů (sponzorů), problematika úrazů a pojištění (což platí i pro rekreační sportovce), podpory sportu jako takového a mnoho dalšího. Mezi nejvýznamnější rozsudky v České republice patří dva rozsudky Nejvyššího správního soudu, které význačně ovlivnily český profesionální sport, týkaly se fotbalu a hokeje: 2 Afs 16/2011 z 29. 11. 2011 a 2 Afs 22/2012 z 1. 8. 2012, nicméně po novelizaci zákoníku práce z roku 2012 by se dnes na tyto problémy nejspíše nahlíželo jinak.

Sportovní právo ve světě.

Pokud zabrousíme hned k sousedům, a to na Slovensko, zjistíme, že už od roku 2008 mají vlastní zákon o sportu. Evropská komise v roce 2007 vydala Bílou knihu o sportu, ve které mimo jiné uvádí specifika tohoto odvětví, v Evropě již existuje mnoho rozsudků týkající se sportovní práva, nejznámější z nich je nejspíše případ Jean-Marc Bosman (hráč fotbalu, kterému končila v belgickém klubu smlouva, chtěl odejít do Francie), jehož případ dokonce založil rozhodnutím Evropského soudního dvora tzv. Bosmanovo pravidlo. Judikatura Soudu EU je velmi důležité a významná z toho hlediska, že EU nemá pravomoc aktivně vytvářet sportovní politiku, neboť oblast sportu nebyla výslovně upravena v zakládajících smlouvách EU. A právě zde se objevuje otázka, kam až může evropská politika zasahovat při snaze o sladění např. práva hospodářské soutěže či volného pohybu osob.Nejdále je, jak již bylo zmíněno, USA, kde se na univerzitách na sportovní právo přímo zaměřují a také vzniklé spory v oblasti sportu a práva jsou v USA mnohem častější. O sportovním právu také vydávají vědecké časopisy, jako např. Marquette Sports Law Review, Harvard journal of Sports and Entertainment Law, The Sports Lawyers Journal. Během první konference sportovního práva v řeckých Aténách byla v prosinci 1992 založena Mezinárodní asociace sportovního práva, jejímž cílem je rozvoj vědy v této oblasti a spolupráce s dalšími mezinárodními institucemi zabývajícími se stejnou problematikou.

Sport a legislativa v ČR - současnost.

Nejnovější navrhovanou legislativní úpravu ve sportovním světě je novela o podpoře sportu, která vymezuje, co konkrétně bude stát podporovat. Rozprava na toto téma proběhla v srpnu 2014 v Praze. Nicméně návrh novely je stále některými stranami ostře kritizován, a prozatím nebyl schválen, ačkoliv má i své příznivce a podporovatele. Zatím poslední projednání v Parlamentu se konalo v dubnu 2015.

Jestliže se v České republice řekne pojem sportovní právo, nemůžeme si pod ním představovat plnohodnotné právní odvětví, ale spíše jakési propojení oblasti sportu a oblasti práva. Z oblasti práva zde totiž mluvíme i o dalších právních odvětvích - o právu občanském, trestním, smluvním, právu na ochranu osobnosti a mnoha dalších. Rovněž je nutné si právo ve sportu umístit spíše do evropského a mezinárodního kontextu. Jedná se tedy o jakýsi mix. Nicméně vzhledem k postupnému rozvoji a mezinárodním vlivům se i tento pohled může časem změnit.

Das Sportrecht umfasst das von Sportverbänden und -vereinen aufgestellte, zivilrechtliche Regelwerk für eine bestimmte Sportart. Im weiteren Sinne umfasst es auch eine gesetzliche Querschnittsmaterie aus Vereinsrecht, Arbeitsrecht, Gesellschaftsrecht, Wirtschaftsrecht, Verwaltungsrecht, Strafrecht und Europarecht. Während ersteres zumeist von privaten Sportgerichten (bzw. auf dem Sportplatz durch den Schiedsrichter) durchgesetzt wird, ist zweiteres (z. B. im Anwendungsbereich des Anti-Doping-Gesetzes) auch für die öffentliche (Straf-)Gerichtsbarkeit relevant. Auch wird die staatliche Sportförderung unter dem Sportrecht zusammengefasst. In einigen Ländern existiert dafür sogar ein eigenes Sportministerium.


Dětství a literární začátky.

Otec, Amos Bronson Alcott (1799–1888), byl učitelem a žil v duchu německé filosofie zvané transcendentalismus, což ovlivnilo Louisu a celou rodinu v jejich smýšlení i životech. O narození Louisy píše matka, Abigail May Alcottová (1800–1877), svému švagrovi v dopise: "S velkou ctí ti můžu oznámit, narození své druhé dcery... narodila se půl hodiny po dvanácté, dnes v noci, na mé (33.) narozeniny." V té době žili v Germatown, části Philadelphie ve státě Pennsylvania, ještě s její starší sestrou Annou.  V roce 1834 se přestěhovali do Bostonu ve státě Massachusetts, kde otec založil experimentální školu a připojil se ke skupině intelektuálů Transcendental Club, jejíž členové byli např. básníci a filozofové Ralph Waldo Emerson a Henry David Thoreau. Roku 1835 se narodila Louisina sestra Elisabeth. V roce 1840, po několikerých neúspěších se školou a narození poslední dcery Alcottovy rodiny, pojmenované po matce Abigail May, se Alcottova rodina stěhuje na sídlo Orchad house, v Concordu.  V roce 1843 poblíž Harvardu otec spolu s Charlesem Lanem zakládá Fruitlands, to byla komunita lidí, smýšlejících stejně, jako Alcottovi. Žili zde podle zákonů přírody. Jedli, co vypěstovali, koupali se jen ve studené vodě, pili také jen vodu. Již po sedmi měsících se ukázalo, že to nebyl dobrý nápad. Komunita se ekonomicky neudržela. Rodina začala pronajímat místnosti v Orchad house a nakonec, za finanční pomoci Ralpha Waldo Emersona a z matčina dědictví, zakoupila Orchad house pro sebe, ale byla finančně zruinovaná.  Nápad s Fruitlands byl sice ránou z ekonomického hlediska, ale upevnil vztahy mezi rodinou a významnými lidmi, jakými byli filosofové a spisovatelé, Henry David Thoreau, Nathaniel Hawthorne a především Ralph Waldo Emerson, kteří se stali rodinnými přáteli a spolu s otcem učiteli Louisy. Pod jejich vlivem přijala názory proti otroctví a za feminismus.  Louisa později popsala své zkušenosti z tohoto období v novinách pod názvem "Transcendental Wild Oats", později sebrané do knihy "Silver Pitchers".  Finanční situace rodiny donutila Louisu jít do práce v mladém věku. Pracovala jako občasná učitelka, švadlena, guvernantka, domácí pomocnice a spisovatelka. Její první kniha byla "Flower Fables". Výběr originálních povídek, psaných pro Ellen Emersonovou, dceru Ralpha Waldo Emersona. V roce 1860 začala psát pro magazín "Atlantic Monthly".  Když vypukla Americká občanská válka, Louisa sloužila jako ošetřovatelka v nemocnici v Georgtownu, D.C., po šest týdnů v letech 1862–1863. Své dopisy domů přepracovala a publikovala v "Commonwealth" a sesbírala do knihy "Hospital Sketches". Kritika poprvé ocenila její pozorovací talent a humor.Následovala slibná novela "Moods", vycházející z jejích vlastních zkušeností a nadějí.  Pod pseudonymem "A. M. Barnard" psala vášnivé a plytké novely, jejímiž hrdinkami byly ponížené ženy, bojující za pomstu. Sama si této tvorby nevážila, ale byl to žádaný styl a jistota komerčního úspěchu.  Snad jako protiklad, psala Louisa také mravoučné pohádky a příběhy pro děti. A dále poloautobiografickou povídku "Work" a anonymní sentimentální novelu "A modern Mephistopheles", u které existovalo podezření, že ji napsal Julian Hawthorne.

Literární úspěch a pozdější život.

Skutečný úspěch přišel s první částí novely "Malé ženy (Little women: or Meg, Jo, Beth and Amy)". Polo-autobiografické vyprávění jejího dětství se sestrami v Concordu. Druhá část, "Good wives", následuje sestry Marchovy do dospělosti a jejich vstupu do manželství. "Malí muži (Little men)", detailně popisuje život Jo ve škole Plumfield, kterou založila se svým manželem, profesorem Bhaerem, ze závěru druhé části "Malých žen". "Jo's boys" kompletuje ságu rodiny Marchových. Většina Louisiných dalších děl následuje linii díla "Malé ženy".  Hrdinkou díla "Malé ženy" je Jo, která vlastně představuje Louisu a své sestry v novele pojmenovala Meg (Anna), Beth a Amy (anagram May). Ale na rozdíl od knižní Jo se Louisa nikdy nevdala. Své staropanenství vysvětlila v interview s Louise Chandlerovou Moultonovou větou ""... because I have fallen in love with so many pretty girls and never once the least bit with any man." (doslovný překlad: "... protože jsem zamilovaná do tolika krásných dívek a nikdy ani maličko do nějakého muže.")."  V roce 1879 zemřela její nejmladší sestra May. Louisa si k sobě vzala její dceru jménem Louisa May Nieriker, zvanou Lulu, když jí byly dva roky. Lulu později dostala jméno po své tetě Louise. Louisiny pozdější příběhy byly podobenstvím o Lulu.  V pozdějším životě se Louisa stala obránkyní sufražetek (bojovnice za volební právo ženám) a byla první ženou, registrovanou do volební komise v Concordu. Později s dalšími spisovatelkami byla spoluautorkou novely "Gilded age", adresované ženským problémům ve viktoriánské době.  Louisa pokračovala s psaním až do své smrti. Donedávna se mělo za to, že zemřela na otravu rtutí. Obsahoval ji totiž lék "Calomel", který se podával za války pacientům trpícím tyfem, ale novější výzkumy tuto teorii vyvrací. Podle nich její chronické zdravotní potíže, projevující se v pozdních letech, a také rašení na tvářích, které je vidět na fotografiích z té doby, ukazují na lupus.  Louisa zemřela v Bostonu ve věku 55 let, dva dny po návštěvě svého otce na smrtelné posteli. Její poslední slova byla: ""Není to meningitida?"". Pohřbena je se svou rodinou na hřbitově Sleepy hollow v Concordu.  Příběh jejího života a kariéry sepsala nejprve Ednah D. Cheneyová ve svém díle "Louisa May Alcott: Her Life, Letters and Journals" a potom Madeleine B. Sternová v biografii "Louisa May Alcott".

Sestry.

Anna Bronson Alcottová Prattová.

Anna Bronson Alcottová Prattová (16. března 1831 – 13. července 1893) byla oddaná, obětavá a milující sestra, manželka a matka, která se přizpůsobila Viktoriánské době snadněji, než její sestry. Jak rodina vzpomíná, Anna tvořila domov. Měla domácí školu od svých rodičů a v učení vynikala. V raném věku byla Anna posedlá divadlem a potají toužila "zářit před světem, jako velká herečka nebo primadona". V mládí ona a její sestra Louisa tvořily romantická melodramata, která, jako divadlo, předváděly přátelům.  V roce 1858, tj. v roce stěhování do Orchad house, Louisa a Anna pomáhaly formovat Conordskou dramatickou společnost. Dalším členem skupiny byl John Bridge Pratt. On a Anna se zamilovali během cvičení hry "The loan of a lover". Popis svatby Meg, v "Malých ženách", přesně popisuje svatbu Anny. Anna a John se vzali v salonu Orchad house 23. 5. 1860. Stejně jako Meg, měla Anna dvě děti, ale zatímco v novele se jedná o kluka Demiho a holčičku Daysi, ve skutečnosti to byli dva kluci, Frederick a John.  V roce 1877 Annin manžel John zemřel. S Lousinou pomocí zakoupila Anna The Thoreau House na Main street v Concordu, kde strávila poslední léta svého života péčí o ty, které milovala.

Elisabeth Sewall Alcottová.

Elisabeth Sewall Alcottová (24. června 1835 – 14. března 1858)  Povaha Beth odpovídala své představitelce v knize "Malé ženy" nejvíc. Louisa píše v "Malých ženách":" "Elisabeth, nebo Beth, jak jí každý říkal, byla červenající se, jemnovlasá, jasnooká dívka s plachým chováním, bázlivým hlasem a mírným vystupováním, které bylo zřídka kdy narušeno. Její otec jí říkal "Malý kliďas" a to jméno bylo perfektně vhodné pro její způsob života a její šťastný vlastní svět.""  14. března 1858 napsala Louisa v novinách: ""Moje drahá Beth zemřela ve tři hodiny ráno po dvou letech nemoci. Poslední týden opustila práci, i pouhá jehla se jí zdála těžká... V sobotu šla spát a kolem půlnoci upadla do bezvědomí, tiché dýchání jejího života trvalo do tří hodin. Potom, s posledním pohledem svých krásných očí, odešla.""

Abigail May Alcottová Nierikerová.

Abigail May Alcottová Nierikerová (26. července 1840 – 29. prosince 1879)  Nejprve jí říkali Abba, potom Abby a nakonec May, jak uvedla, když se jí ptali v roce 1863, v jejích 20 letech. Narodila se v Concordu v Hosmer cottage. Už v mládí se projevil její malířský talent, když malovala ozdobné figurky a tváře lidí procházejících Orchad house. May pomáhala chudé rodině prodejem svých obrazů a vyučováním malířství, prodejem kreseb a výrobky modelovanými z hlíny. Pedagogiku se učila v "Bowdoin school", v Bostonské obecní škole. Neodolala Louise v r. 1861 a vyučovala v první americké školce, kterou založila Elizabeth Palmerová Peabodyová. Později učila ranou formu umělecké terapie v psychiatrické léčebně v Syracuse v New Yourku, když se vrátila domů v roce 1862, začala učit umění v Concordské škole otcova přítele, Franklina Benjamin Sanborna.  May byla ilustrátorkou prvního vydání "Malých žen", ale kritika to přijala negativně. Přesto Louisin finanční úspěch v roce 1868 dovolil May cestovat po Evropě. Po smrti Annina manžela, Johna Pratta v r. 1871 se Louisa vrátila do Concordu, zatímco May zůstala v Evropě a začala seriozně studovat. May hodně tvořila během svých studií v Paříži, Londýně a Římě.  V roce 1877 bylo jejím životem jen malování amerických žen ukazujících se v Pařížských salonech. Její plátna byla vystavována po celém světě. John Ruskin pochválil její kopie malíře Josepha Mallord William Turnera a její kopie Turnera byly znovu kopírovány studenty uměleckých škol. Její síla byla v kopírování a malování tehdejšího života, v oleji a vodních barvách, a malování květin na černém pozadí. Svou malbu "Divizna" darovala Ralph Waldo Emersonovi. Je k vidění v Orchad house.  Vdala se v roce 1878 v 38 letech za Ernesta Nierikera, švýcarského obchodníka a houslistu, o patnáct let mladšího. Společně žili v Meudonu, pařížském předměstí. Publikovala v "Concord Sketches" s předmluvou své sestry. Ve své knize "Studying Art Abroad, and How to do it Cheaply" doporučuje: ""Tady není umělecký svět, jako v Paříži, ne malířský, jako ve Francii. A nedokáže podnítit dobrou práci, rovnající se pařížským atelierům.""  Roku 1879 zemřela na poporodní komplikace, šest týdnů po narození dcery Louisy May "Lulu". Podle přání May, Louisa vychovávala Lulu až do své smrti v r. 1888. Příběh je zahrnut v knize "The Uncollected Works of Louisa May Alcott", která je ilustrována malbami a kresbami May.

Seznam děl.

Pod pseudonymem A. M. Barnard  Anonymně

Louisa May Alcottová (29. listopadu 1832, Germantown, Pensylvánie, USA – 6. března 1888, Boston, Massachusetts, USA) byla americká spisovatelka, proslavená především dílem "Malé ženy" ("Little Women"), které pojednává o jejím dětství se třemi sestrami v městečku Concord v americkém Massachusetts.

Louisa May Alcott (* 29. November 1832 in Germantown, Pennsylvania; † 6. März 1888 in Roxbury, Massachusetts) war eine US-amerikanische Schriftstellerin. Weltweit berühmt wurde sie als Autorin der Jugendbuch-Tetralogie "Little Women", die auf Kindheitserlebnissen mit ihren drei Schwestern beruht.


Biografie.

Amálie (podle francouzského mravu rovněž Amélie) se narodila 9. listopadu 1723 v Berlíně jako nejmladší ze čtrnácti dětí pruského krále Bedřicha Viléma II. a jeho manželky Žofie Dorotey Hannoverské. Žofiino těhotenství do poslední chvíle nebylo rozpoznáno – potíže, které měla, přičítali královští lékaři jiné příčině. Tak se stalo, že se princezna narodila pouze v přítomnosti krále a za pomoci komorné jménem Ramen (jak se ukázalo, byla to králova donašečka, jejímž přičiněním bylo vyzrazeno mnohé královnino tajemství ).  Anna Amálie vyrůstala společně se svou o tři roky starší sestrou Luisou Ulrikou. Ta se provdala za švédského následníka trůnu, vévodu Holstein-Gottorp a pozdějšího krále Adolfa Frederika, který si původně myslil na Annu Amálii; ta však nesouhlasila s konverzí od kalvinismu k luteránství.  Na svatbě své sestry v červnu 1744 Anna Amálie poznala Fridricha von der Trenck. Jestli zde vznikl intimní vztah, není historicky doloženo; celá historie je založena na značně vychloubačných pamětech Trenckových. Jeden nalezený Trenckův dopis z roku 1787 ukazuje nicméně přinejmenším značnou důvěrnost mezi ním a princeznou. Amálie se nikdy neprovdala a následně byla ve svém chování stále více nevyrovnaná, neústupná, uštěpačná a sarkastická. Trenck byl v roce 1745 uvězněn a bez obvinění uvržen do slezské pevnosti Kladsko, patrně proto, že ho Bedřich II. podezíral ze špionážních kontaktů s jeho příbuzným v rakouských službách, pandurem Františkem Trenckem.  Bedřich Veliký učinil z Amálie v roce 1756 abatyši kláštera v Quedlinburgu, aby svou neprovdanou sestru zabezpečil způsobem odpovídajícím jejímu původu a postavení. Ona však svůj klášter navštěvovala jen zřídka, většinou se zdržovala v Berlíně. Dvorského života se účastnila především v období sedmileté války. V roce 1758 se odvážila v bitvě u Hochkirchu návštěvy svého bratra v jeho polním táboře.  Amálie absolvovala vícekrát lázeňskou kúru v Cáchách a Spa, neboť její zdravotní stav se s přibývajícím věkem znatelně zhoršil. Zde měla poznat rodinu svobodného pána von Trenck. Po Bedřichově smrti se měla podle dříve neznámého údaje od Dieudonné Thiébaulta v roce 1787 osleplá Amálie s Trenckem naposledy setkat. Při tomto setkání ho měla ujišťovat, že se postará o jeho dcery. Několik týdnů poté zemřela.  O Amálii se pro její umíněnost i rysy obličeje říkalo, že je ze všech sourozenců nejvíce podobná svému královskému bratrovi. Kvůli jejím aktivitám a jejímu angažmá byla jeho důvěrnicí. Bedřich také neváhal opakovaně platit Amáliiny dluhy.

Hudební dílo.

Kvůli svému otci zvanému "vojenský král", jenž nesnášel hudbu, mohla se muzikálně nadaná a hudbymilovná Amálie teprve po jeho smrti, ve věku 17 let učit hrát na cembalo a klavír. Ve 21 letech začala brát hodiny kompozice, k tomu přistoupila hra na flétnu, loutnu, varhany a housle. U Johanna Philippa Kirnbergera se učila dalším kompozičním technikám, jako je kontrapunkt. K jejím osobitým skladbám náleží vedle kantát a chorálů také pochody.  Amálie, jejímž velkým vzorem byl Johann Sebastian Bach, je známa díky svým sbírkám i v bádání o tomto velikánovi barokní hudby. Sbírka not a manuskriptů, zvaná "Amáliina knihovna (Amalienbibliothek)" – nezaměňovat s "knihovnou vévodkyně Anny Amálie (Herzogin Anna Amalia Bibliothek)", pojmenované po vévodkyni Anně Amálii Brunšvicko-Wolfenbüttelské – dnes náleží k raritám Státní knihovny v Berlíně ("Staatsbibliothek zu Berlin").  Amálie nechala v roce 1755 postavit pro berlínský zámek reprezentativní barokní varhany (od "Johanna Petera Migendta" a "Ernsta Julia Marxe"). Nástroj byl pro ni velmi důležitý a když v roce 1767 přesídlila do Paláce princezen na berlínském prospektu Unter den Linden, stěhovaly se s ní i varhany. Po několikerém dalším stěhování našly Amáliiny varhany místo v kostele v Berlíně-Karlshorstu. Carl Philipp Emanuel Bach psal pro ni varhanní sonáty a zmiňuje ji ve své autobiografii (vedle Bedřicha Velikého) jako svou královskou mecenášku.  Další varhany nechala Amálie postavit (opět od E. J. Marxe) v roce 1776 pro Vernezoberský palác (Palác prince Albrechta); tento nástroj se však nedochoval.

Princezna Anna Amálie Pruská (9. listopadu 1723, Berlín – 30. března 1787 Berlín) byla německá hudební skladatelka a nejmladší sestra pruského krále Fridricha II. Velikého.

Prinzessin Anna Amalie von Preußen (* 9. November 1723 in Berlin; † 30. März 1787 ebenda) war eine deutsche Komponistin und die jüngste Schwester Friedrichs des Großen. Von 1756 bis 1787 war sie Äbtissin des Stifts Quedlinburg.


Životopis.

Jan (pozdější Gelasius II.) pocházel z urozeného rodu Gaetaniů, z něhož později vzešel i jiný papež Bonifác VIII. (1235, Anagni – 1303, Řím). Jan se stal mnichem v benediktinském opatství v Monte Cassinu, odkud ho poté povolal Urban II. do Říma jako kancléře církve. Později byl jmenován kardinálem a stal se věrným spolupracovníkem a důvěrníkem papeže Paschalise II.. Ve své funkci mimo jiné prosadil precedent, ve kterém ustanovil, že papežský kancléř musí být vždy kardinálem a zůstává ve svém úřadě až do smrti nebo do jmenování papežem. Po papežově smrti se 24. ledna 1118 uskutečnila první tajná papežská volba, která už se blížila formě "konkláve" (z lat. "cum clavi", pod zámkem), ze které Jan vyšel jako nově zvolený papež..  Hned po zvolení ho ale přepadl procísařsky laděný Lucius Fragipani a dal jej uvěznit ve svém sídle, ale Římanům se ho podařilo osvobodit. V březnu 1118 císař Jindřich V. dobyl Řím. Papež před ním uprchl do Gaety, kde byl 10. března vysvěcen. Jindřich mezitím využil Gelasiovy nepřítomnosti a prohlásil, že papež svým útěkem ztratil na svou funkci nárok a jmenoval už o dva dny předtím, 8. března, arcibiskupa Mauritia Bourdina z Bragy vzdoropapežem se jménem Řehoř VIII. Arcibiskup z Bragy byl již za Paschalise II. exkomunikován a uchýlil se k císařskému dvoru. Gelasius II. na zvolení vzdoropapeže ihned reagoval exkomunikací císaře Jindřicha i Řehoře VIII. Po odjezdu císaře se Gelasius vrátil zpět do Říma, ale jen na chvíli. Fragipaniové na něho začali opět útočit, a tak uprchl do Francie.. Ve Vienne zanedlouho svolal synodu, která měla jasně stanovit vnitřní poměry v Římě a zaručit důstojnost a bezpečnost papežského úřadu. Tento úkol už ale nezvládl, neboť zemřel 28. ledna 1119 v proslulém opatství Cluny, kde byl také pohřben.  Úkol znovusjednotit papežství v pokračujícím sporu o investituru po Gelasiovi zdědil jeho nástupce Kalixt II., který začal s Jindřichem vyjednávat a 23. září 1122 dosáhl smíru v tzv. konkordátu wormském.

Gelasius II., rodným jménem Jan z Gaety (kolem 1060, Gaeta – 29. ledna 1119, Cluny) byl papežem od 24. ledna 1118 až do své smrti.

Gelasius II. (* zwischen 1060 und September 1064 in Gaeta; † 29. Januar 1119 in Cluny) war von 1118 bis zu seinem Tode Papst. Sein ursprünglicher Name wird italienisch als "Giovanni da Gaeta", deutsch als "Johannes von Gaeta" aufgeführt.


Biografie.

Počátky kariéry.

Od mládí aktivně pracoval v dělnickém hnutí. Na univerzitě se dokonce stal členem kroužku Galileiho, kde vedl sociálně demokratické křídlo. Po studiích v Hamburku se stal úředníkem v Londýně.  Několik měsíců po vypuknutí první světové války padl do ruského zajetí. V zajateckém táboře rozvinul účinnou protiválečnou propagandu. Po skončení války se vrátil do tehdejší Maďarské demokratické republiky a zde v listopadu založil Kommunisták Magyarországi Pártja ("Strana komunistů Maďarska").

Za Maďarské republiky rad.

Během existence komunistické Maďarské republiky rad byl zástupcem lidového komisaře pro obchod a politickým komisařem divize na jižní frontě. Jako voják se vyznamenal v bojích u Salgótarjánu, kdy Maďarská Rudá armáda porazila československo-francouzská vojska. V červenci se stal celostátním náčelníkem Vörös Őrség ("Rudé stráže" – obdoba policie). Také pomáhal při vzniku Slovenské republiky rad. Po pádu MRR v srpnu 1919 uprchl před Horthyho antikomunistickým režimem do Rakouska. Odtud byl ovšem v roce 1920 vyhoštěn za své názory a tak odešel na východ od Sovětského svazu. Zde pracoval v letech 1920 až 1924 jako tajemník Kominterny.

Před a po druhé světové válce.

V únoru 1924 ilegálně překročil hranice Maďarského království a ihned zahájil přípravy k znovuvybudování ilegální komunistické strany. Dne 22. září 1925 byl zatčen a v listopadu souzen stanným soudem. Následně byl v roce 1926 odsouzen na 8 a půl roku vězení, v roce 1934 po dalším soudu za svou činnost během MRR byl odsouzen na doživotí.  V rámci maďarsko-sovětské smlouvy byl Rákosi v roce 1940 deportován do SSSR. Zde až do roku 1945 pracoval jako člen moskevské emigrační komunity Magyar Kommunista Párt.  Do Maďarska se vrátil po osvobození sovětskou Rudou armádou a stal se generálním tajemníkem Magyar Kommunista Párt a ministrem státních věcí.  V listopadových volbách v roce 1945 zvítězila Független Kisgazda Párt ("Strana nezávislých malorolníků") se ziskem 59,9 % hlasů. MKP vedená Mátyášem Rákosim obdržela pouze 17 % hlasů. Sovětský maršál Vorošilov však odmítl vládu samotných malorolníků a po jeho intervenci byla ustavena koaliční vláda s komunisty, kteří drželi několik klíčových pozic (ministerstvo vnitra, velitelství pohraniční stráže).  Po vyhlášení Druhé Maďarské republiky měly již od počátku nově utvářené orgány státní správy lidově demokratický charakter. Prvním prezidentem byl zvolen člen Független Kisgazda Párt Zoltán Tildy, přívrženec Sovětského svazu, naopak premiérem se stal rovněž malorolník Ferenc Nagy, stoupenec západních demokracií.

Budování socialismu.

V roce 1947 se opět konaly volby, ve kterých zvítězila koalice v čele s MKP. Ta se pod Rákosiho vedením 12. června 1948 sloučila s MSZDP do jednotné Magyar Dolgozók Pártja ("Maďarská strana pracujících"). Jejím generálním tajemník se stal Matyás Rákosi. Krátce na to došlo k likvidaci opozice a dne 15. srpna 1949 byla vyhlášena Maďarská lidová republika, jejíž ústava, sestavená podle ústavy SSSR z roku 1936, byla přijata 20. srpna téhož roku. Mátyás Rákosi si ke svým funkcím přidal ještě jednu, stal se náčelníkem Výboru pro bezpečnost státu. Rákosi, který se stal vůdcem MLR, začal vyžadovat od svých spolustraníků z MDP naprostou poslušnost. Jeho největším rivalem byl László Rajk, který se stal ministrem zahraničí. Toho se však už v září 1949 Rákosi zbavil tím, že ho dohnal k soudu, kde se Rajk musel přiznat k tomu, že byl agentem Miklóse Horthyho, Lva Trockého, Josipa Broze Tita a západního imperialismu. Rajk byl samozřejmě shledán vinným a následně popraven.  Rákosi se v MLR snažil co nejvíce upevnit svoji moc. Kolem 2 tisíc lidí nechal popravit a přes 100 tisíc bylo uvězněno. Ti členové strany, které se vůči této politice postavili, byli vyloučeni, což činilo přibližně 200 tisíc lidí. Začaly vykonstruované soudní procesy s náboženskými činiteli, bojovníky z druhé světové války a odpůrci režimu.

Souboj s Imre Nagyem.

V srpnu 1952 byl Rákosi zvolen Národním shromážděním předsedou Rady ministrů. Ovšem po smrti Stalina v březnu 1953, byl na přímý rozkaz nového vůdce SSSR Nikity Chruščova v červnu odvolán a novým premiérem se stal Imre Nagy.  Avšak zarytý stalinista Rakosi zůstal nadále generálním tajemníkem MDP a po další tři roky soupeřil s Imre Nagyem o moc. Imre Nagy představoval nový reformní směr, zrušil státní kontrolu nad médii a podpořil veřejnou diskusi o politické a ekonomické reformě. Nechal také propustit politické vězně a začal mluvit o svobodných volbách a vystoupení MLR z Varšavského paktu. V roce 1956 již veřejně mluvil o možnosti Maďarska ""přijmout status neutrality podle rakouského vzoru"".  Dne 9. března 1955 Rákosi jménem ÚV Magyar Dolgozók Pártja Nagye obvinil z revionizmu, protisocialistického nacionalismu a za špatnou hospodářskou situaci v zemi. Tisk tento útok podpořil a 18. dubna byl po jednotném hlasování Národního shromáždění sesazen ze svého postu. Rákosi se opět stal mužem číslo jedna. Jeho politický comeback však netrval dlouho. Poté, co Nikita Chruščov vystoupil proti kultu osobnosti, byl již v červenci 1956 Rákosi odvolán ze všech svých stranických funkcí (oficiálně ""ze zdravotních důvodů"") a následně poslán do SSSR na ""léčbu"".

Závěr života.

Od roku 1956 žil Rákosi v Sovětském svazu. O rok později byl zbaven poslaneckého mandátu, následně deportován do Krasnodaru, poté do Kirgizie a nakonec do města Gorkij. V roce 1960 mu bylo dočasně pozastaveno členství ve straně MSZMP, kterou vedl János Kádár a o dva roky později byl ze strany vyloučen úplně. Mátyás Rákosi, stalinista a komunistický vůdce, zemřel 5. února 1971 ve městě Gorkij (dnes Nižnij Novgorod) v SSSR. O dva týdny později byly jeho tělesné pozůstatky pohřbeny v tajnosti v Budapešti.

Mátyás Rákosi (maďarsky "Rákosi Mátyás", vlastním jménem Mátyás Rosenfeld nebo "Emanuel Róth", 9. březen 1892 Ada – 5. únor 1971 Gorkij) byl maďarský komunistický politik. Zakladatel a první Generální tajemník MDP a předseda vlády Maďarské lidové republiky v letech 1952–1953.

Mátyás Rákosi [], ursprünglicher Name bis 1904 "Rosenfeld" (* 9. März 1892 in Ada, Komitat Bács-Bodrog, Ungarn, Österreich-Ungarn; † 5. Februar 1971 in Gorki, RSFSR, Sowjetunion) war ein ungarischer kommunistischer Politiker und von 1949 bis 1956 der Diktator Ungarns.


Vodoměry v legislativě ČR.

Z hlediska legislativy je vodoměr považován za měřidlo. Zákon č. 505/1990 Sb. udává požadavky na měřidla. Podle tohoto zákona je Český metrologický institut věcně a místně příslušný ve věci stanovování metrologických a technických požadavků na stanovené měřidlo a stanovování metod zkoušení při schvalování typu a při ověřování stanoveného měřidla.  Technické požadavky na vodoměry udává nařízení vlády č. 120/2016 Sb., o posuzování shody měřidel při jejich dodávání na trh.  Zákon č. 274/2001 Sb. stanovuje, že předávací vodoměr musí být umístěn na každé vodovodní přípojce, kde slouží k měření množství pitné vody předané z veřejného vodovodu do vnitřního rozvodu vody v připojené nemovitosti.

Rozdělení podle účelu měření.

Fakturační vodoměr.

Používá se za účelem určení nákladů za dodanou vodu (vodné). Vodoměr použitý v obchodním styku patří do kategorie "stanovených měřidel". Vodoměr se musí pravidelně ověřovat cejchováním a to u teplé vody a studené vody každých 5 let.  Stejně je tomu i u vodoměrů domovních (tzv. hlavní, patní, předávací či fakturační vodoměr). Hlavní vodoměr slouží k měření spotřeby vody v celém objektu. Umisťuje se zpravidla (podle možností) na rozhraní mezi vodovodní přípojkou a vnitřním vodovodem v objektu. Jeho vlastníkem je dodavatel vody.

Bytové vodoměry.

Používají se k rozpočítání spotřeby vody mezi více odběratelů. Používají se tedy v objektech s větším počtem samostatných jednotek (bytové domy). Vodoměr je nejčastěji ve vlastnictví dodavatele služby, nebo vlastníka jednotky, nebo vlastníka budovy, který zajišťuje jeho údržbu a ověřování. Jedná se sice o poměrové vodoměry, ale z hlediska metrologie jsou také měřidly stanovenými. Dle přílohy k vyhlášce č. 345/2002 Sb., položka 1.39 e) “vodoměry na studenou a teplou vodu, používané k rozúčtování nákladů konečným spotřebitelům” je platnost ověření 5 let následujících po roce ověření.

Provozní vodoměry.

V průmyslových objektech se používají ke kontrole průtoku nebo při regulaci. Podle jejich způsobu použití se nemusí jednat o stanovená měřidla.

Rozdělení podle konstrukce.

Vodoměry jsou připojeny k potrubí pomocí šroubení nebo pomocí přírub. Některé typy vodoměrů mohou být určeny k montáži výhradně do vodorovné polohy, jiné jen do svislé polohy, pro jiné montážní poloha není výrobcem předepsána. Vodoměry usazené ve svislé montážní poloze však obvykle vykazují horší přesnost měření než v horizontální poloze (největší vliv na to má uložení turbíny).  Podle umístění převodového soustrojí rozlišujeme dva typy vodoměrů, a to mokroběžné a suchoběžné:

Rychlostní vodoměry.

Jsou to nejpoužívanější typy vodoměrů. Fungují na principu působení dynamického tlaku vody na oběžné kolo

Objemové vodoměry.

Slouží pro přesné měření odběru vody s malým průtokem. Fungují na principu střídavého plnění nádob uvnitř vodoměru.

Speciální typy vodoměrů.

Tangenciální vodoměry.

V principu se jedná o rychlostní vodoměry, jejichž lopatky či šroub zasahují do průřezu potrubí jen částečně, takže dovolují vodě procházet volně, i když jsou v ní obsaženy nečistoty jako např. kousky zeminy, listí či jiné pevné částice. Tyto vodoměry jsou zejména vhodné pro zemědělské a zavlažovací účely.

Elektromagnetické průtokoměry.

Pro měření průtoku elektricky vodivých kapalin využívají Faradayova zákona elektromagnetické indukce. Vyžadují napájení střídavým či stejnosměrným proudem. Měří průtok kapaliny bez ohledu na směr toku a mají velmi vysokou přesnost, aniž by je ovlivňovaly jiné fyzikální parametry jako např. hustota, teplota nebo viskozita měřeného média. Měřícím potrubím je válcovitá nádrž s kompletně volným průchodem, což zabraňuje jakýmkoli tlakovým ztrátám.

Ultrazvukové vodoměry.

Vysílají ultrazvukové vlny kapalinou a z rychlosti kapaliny a průměru potrubí odvozují objem.

Sdružené (kombinované) vodoměry.

Jedná se o soustavu dvou vodoměrů, které se vzájemně přepínají podle spotřeby vody. Používají se většinou u velkých objektů, kde nastává velké kolísání průtoku vody. Jsou zapojeny paralelně.

Rozdělení podle přesnosti.

Podle starší evropské normy EEC 75/33 se vodoměry se podle přesnosti měření dělí do tříd A, B, C – nejméně přesné A, nejpřesnější C. Dříve bylo povinností výrobce uvádět třídu přesnosti měření na přístroji. U vodoměrů podle novější normy MID (2004/22/CE) již dělení do tříd přesnosti neexistuje a povinnost označovat vodoměry třídami přesnosti tedy odpadá.  Třída přesnosti podle EEC 75/33 je pouze orientační údaj. Rozhodující jsou konkrétní hodnoty, uvedené v typovém listu schváleného typu vodoměru. Rozlišuje se přesnost v horizontální poloze (H) a ve vertikální poloze (V). Obecně platí, že univerzální vodoměry, schválené pro použití v obou polohách, mají ve vertikální poloze horší metrologické vlastnosti. Důvodem je zvýšené tření v uložení lopatkového kola.  Vodoměry se v ČR zkoušejí a ověřují podle dokumentu s názvem "Opatření obecné povahy číslo 0111-OOP-C035-14, kterým se stanovují metrologické a technické požadavky na stanovená měřidla, včetně metod zkoušení při ověřování stanovených měřidel: „měřidla protečeného množství vody – vodoměry, které jsou určeny k použití v obytných a obchodních prostorách a v lehkém průmyslu“." Opatření vydal Český metrologický institut.

Parametry vodoměrů.

U vodoměrů jsou sledovány tyto parametry podle EEC 75/33:  Základním parametrem každého vodoměru je jeho jmenovitý průtok Qn [m3/hod.]. Z této hodnoty se odvodí parametry Qmin a Qt. Při průtocích nad hodnotu Qmin vodoměr nesmí překročit maximální dovolenou chybu měření. Provozování vodoměru pod průtokem Qmin znamená, že přístroj je použit mimo svůj rozsah a žádná přesnost měření není ani zaručena výrobcem, ani ji norma pro takový způsob použití nestanoví.  Například minimální průtok pro 1/2“ provedení běžného vodoměru třídy B bývá kolem 30 litrů za hodinu. Vodoměr ve třídě A (nejběžnější bytové vodoměry) může mít Qmin kolem 60 litrů za hodinu. Většina domácností v ČR platí jednosložkové vodné a stočné, takže velikost průtoku vodoměru se na jejich účtech za vodu neprojeví. Naopak tam, kde se účtuje dvousložkové vodné a stočné, platí odběratelé i fixní poplatek za vodoměr, čím větší průtok, tím vyšší poplatek.  Upozornění: Novější norma MID (2004/22/CE) označuje jednotlivé průtoky Q1, Q2, Q3, Q4. Toto značení je použito také v Nařízení vlády č. 464/2005 Sb. a v opatření Českého metrologického institutu.

Největší dovolené chyby.

Největší dovolená chyba objemu dodávaného při průtoku mezi minimálním průtokem (včetně) a přechodovým průtokem Q2 (kromě), kladná nebo záporná, je 5 % pro vodu mající jakoukoliv teplotu. Maximální dovolená chyba v horním rozsahu od Qt (včetně) do Qmax (včetně), je ±2 % pro vodu do teploty 30 °C (včetně) a ±3% pro vodu nad teplotu 30 °C.

Největší dovolené chyby v používání.

Při ověřování měřidel v používání prováděném podle § 11 odst. 4 zákona č. 505/1990 Sb. o metrologii na vyžádání strany, jejíž zájmy mohou být významně poškozeny nesprávným měřením, se jako největší dovolené chyby uplatní dvojnásobek „největších dovolených chyb“.

Rozběhový průtok.

Tento parametr není součástí zkoušení vodoměru ani ověřování typu vodoměru. Nejde o údaj stanovený normou, pouze o orientační hodnotu. Rozběhový průtok označuje při jakém minimálním průtoku se začne počitadlo rovnoměrně (ne trhaně) otáčet a tedy registrovat průtok vody. Při nižším než rozběhovém průtoku může nastat stav, kdy vodoměr vůbec nezačne zaznamenávat odběr na počitadle. Výrobci většinou uvádějí ve svých materiálech hodnotu rozběhového průtoku, avšak tato hodnota není předmětem hodnocení vodoměru ve zkušebně. Údaj o rozběhovém průtoku nelze zaměňovat s parametrem Qmin.  U různých typů bytových vodoměrů se rozběhový průtok pohybuje většinou mezi 6 až 12 litry za hodinu. Může se podstatně měnit při znečistění vnitřních funkčních částí v průběhu užívání.  Při používání bytových vodoměrů k rozúčtování nákladů se rozdíl mezi předávacím (fakturačním) vodoměrem a součtem bytových vodoměrů vysvětluje tím, že předávací vodoměr má vyšší přesnost. Proto spolehlivě zaznamená součty drobných průtoků v bytech, které se na jednotlivých bytových vodoměrech nemusí projevit.

Vodoměr je zařízení k měření průtočného objemu vody. V obchodním styku musí být používány pouze ověřené vodoměry jako stanovená měřidla.

Ein Wasserzähler (volkstümlich auch Wasseruhr) ist ein Messgerät, welches das Volumen der durchgeflossenen Wassermenge anzeigt. Meist werden Wasserzähler im geschäftlichen Verkehr, z. B. zwischen Versorgungsunternehmen (Stadtwerke) und Verbraucher, eingesetzt. In diesem Fall müssen die Wasserzähler geeicht sein (in Deutschland gemäß dem Mess- und Eichgesetz).


Historie.

Původ.

Podle profesora Adiele Eberechukwu Afigbo, se kmen Igbo vyvíjel dlouhou dobu přímo v Igbolandu. Není tedy žádný důkaz o tom, že by se odněkud zdaleka přistěhovali. Někteří jsou pouze toho názoru, že kmen Igbo původně pochází z oblasti asi o 100 mil severněji od dnešní polohy, která je na soutoku řeky Niger a Benue. Se svými sousedy, Bini, Igala, Yoruba a Idoma sdílejí Igbové jazykový základ, který se však před pěti až šesti tisíci lety rozštěpil. První Igbové v tomto regionu se přistěhovali na plošinu Awka-Orlu nejspíše před čtyřmi až pěti tisíci lety, před tím než opustili lov a sběr a stali se zemědělci. Jak se tato raná skupina rozrůstala, rozrůstalo se i Igboské království. Nejranější dochované pozůstatky jejich kultury máme z 10. století (tzv. Igbo Ukwu) a výborná kvalita těchto měděných odlitků vypovídá, že vyspělost společnosti kmene Igbo v té době dosáhla technické úrovně, která by mohla směle konkurovat soudobé Evropě.  K prvnímu kontaktu mezi Igby a Evropany došlo v 15. století, při příchodu Portugalců. V letech 1434-1807 bylo pobřeží Nigeru důležitým kontaktním bodem mezi africkými a evropskými obchodními cestami, začínající Portugalci, přes Holanďany a nakonec Angličany. V tomto stádiu se kladl důraz spíše na obchod než na budování říše, v tomto případě obchod spočíval primárně na otrocích z lidu kmene Igbo. Se zrušením otroctví a obchodování s lidmi v roce 1807 přichází nové stádium mezikontinentálního obchodu, které se orientuje na průmysl a zemědělství (palmové produkty, dřevo, sloní kly a koření). V tomto bodu začali Britové kombinovat agresivní obchodování a agresivní imperialismus. Viděli tento kraj jako produktivní a odmítli se omezovat pouze na pobřeží. V roce 1900 se území, které bylo dosud pod správou Britské Nigerské společnosti, stalo Protektorátem Jižní Nigérie, také zahrnující Protektorát Nigerského pobřeží. Kontrolu nad tímto území potom přešla z British Foreign Office na Colonial Office. Dlouho předtím než bylo oficiálně podrobeno, bylo už s územím Igbů zacházeno jako s britskou kolonií. V letech 1900-1914 (když byla Severní a Jižní Nigérie spojena) se zde nacházelo 21 britských vojenských jednotek. V roce 1928, poprvé ve své historii, byli Igbové donuceni platit daně – stali se občany státu.  Tento pokus, převzít politickou kontrolu nad zemí Igbů, se setkal s odporem a kulturními protesty na začátku dvacátého století. Povstalo nacionalistické náboženské hnutí (ekumeku), které pak inspirovalo krátce fungující ale horlivé spasitelské nadšení. Kvůli pověsti, že ženy z kmene Igbo byly ohodnocené pro zdanění, zažehla v roce 1929 Aba Riots, značnou vzpouru žen, jaká se v historii Igbů ještě nevyskytla.

Republika Biafra.

V roce 1966 vyvrcholil neúspěch státního převratu Nigerských armádních důstojníků vedených jedním z Igbů – majorem Kasinem Nzeogwem – smrtí Sira Ahmadu Bello, Sardauna Sokoto, vedoucího etnických skupin Hausa na severu Nigérie. Ačkoli byl útok zmařený jiným Igbem, Johansonem Aguiyi-Ironsi,v severní Nigérii převládala víra, že vůdci etnika Hausa by měli být popraveni. Tato situace byla důvodem pro odvetné pogromy, při kterých byly v severní Nigérii zabity deseti tisíce Igbů, a které následně vedly k bezhlavému útěku asi milionu Igbů zpět do východní oblasti. Situace dosáhla vrcholu v květnu 1967, kdy se východní region osídlený převážně Igby oddělil od Nigérie a dal tak vzniknout republice Biafra v čele s plukovníkem Ojukwu. Toto oddělení rychle vedlo k občanské válce a poté k mírovým jednáním mezi bývalými armádními kolegy, Yakubu Gowonem a zlomeným Ojukwem. Republika Biafra existovala jen do roku 1970, kdy Nigerská armáda podporovaná Egyptem, Sovětským svazem, Súdánem a Velkou Británií dosáhla konečného vítězství. Generál Ojukwu uprchl do zahraničí.

Diaspora Igbů.

Po nigerijské občanské válce emigrovalo mnoho Igbů pryč ze své tradiční vlasti na jihovýchodě Nigérie, především kvůli nedostatku pracovních příležitostí a mizernému stavu státu po vyčerpávající válce. Igbové neodešli pouze do vzdálenějších nigerijských měst jako je například Lagos a Abuja, emigrovali i do jiných a vzdálenějších států jako třeba Kamerun, Rovníková Guinea, Gabon, Ghana, Togo, Kanada, Velká Británie nebo Spojené státy americké. Významné komunity nenigerijských Igbů sídlí například v Londýně, Houstonu, Kalifornii, Atlantě a Washingtonu.

Moderní společnost Igbů.

Po nigerijské občanské válce byla země Igbů velice zdevastovaná. Mnoho nemocnic, škol a domovů bylo v této brutální válce srovnáno se zemí. Při sčítání škod si mnoho Igbů uvědomilo míru jakou jsou diskriminovaní jak jinými etnickými skupinami, tak vládou, ve které nejsou Ibové vůbec zastoupeni. Spousta Igbů měla velké potíže najít si práci a v raných 70. letech 20. století se stali nejchudším etnikem v Nigérii. Igboland v příštích dvaceti letech postupně obnovován a přestavován a ekonomika se nakonec opět stala prosperující, hlavně díky vzestupu ropného průmyslu v přilehlé deltě řeky Niger. Několik Igbů se nakonec dostalo i do vlády.

Ekonomika.

Většina kmene Igbo jsou rolníci a zemědělci. Jejich hlavní plodinou jsou „yamy“ (sladké brambory), doba jejich sklizně je také doba velké oslavy. Jsou schopni yamy pěstovat natolik efektivně, že je mohou i exportovat do sousedních zemí. S asistencí přistěhovalecké práce sklízejí také plody palem, které jsou pak zpracovávány do palmového oleje a ve velkém množství exportovány do Evropy a to z ní dělá pohádkově profitující tržní plodinu.

Politika.

Kmen Igbo je politicky velmi roztříštěný na četné skupiny, zvláště kvůli geografickým rozdílům. Najdeme zde různé podskupiny fungující na základě klanů, rodů a vesnic. Nemají centralizovanou moc v podobě náčelníka, aristokracie nebo krále, jako můžeme nalézt u většiny sousedů. Zodpovědnost za řízení společnosti mají tradičně vesnické rady, které tvoří hlavy rodů, starší, titulovaní muži a muži, kteří se stali ekonomicky nezávislými na komunitě. Pro muže kmene Igbo je tedy možné se skrz osobní úspěch dostat do postavení lídra rady.

Náboženství.

Regionální a politická fragmentace, mnoho různých jazyků, to vše velice ztěžuje pokus o objasnění tradičních náboženských praktik kmene Igbo jako celku. Ještě před ovlivněním Evropany a křesťany, většina Igbů praktikovala nějakou formu uctívání předků, která měla zajistit úspěch na tomto světě a uklidnit duše zemřelých. Máme k dispozici několik možností vysvětlení proč to dělali. Jeden z těch hlavních důvodů prokazování respektu mrtvým byl kvůli členství v tajné mužské společnosti zvané Mmo, toto jméno je však užívané pouze v severní části území kmene Igbo. V jiných částech země existovali podobné společnosti pod různými jmény. Společnost byla odpovědná za splnění pohřebních ceremonií pro zesnulé a uvedení zesnulých duší do ebe mmo, tak aby nemohli páchat škody ve vesnici.  Igbové jsou hluboce věřící lidé, kteří věří ve shovívavého stvořitele, obvykle známého jako Chukwu, který stvořil viditelný vesmír (uwa). Protipól této síly dobra je agbara, znamenající duši, nebo nadpřirozenou bytost. V některých situacích se lidé odvolávají na agbaru při popisu téměř nemožných zážitků, které se jim staly. Častá věta Igbů je "Bekee wu agbara", což znamená "bílý muž je duch". Toto bývá vyslovováno obvykle v úžasu nad vědeckými vynálezy bílých lidí.  Věří, že odděleně od přírodní složky ve vesmíru existuje i jiná složka, složka duchovních sil, alusi. Alusi jsou menší božstva a jsou silami požehnání nebo ničení, v závislosti na okolnostech. Trestají společenské poklesky a ty, kteří bezděčně porušují lidská práva. Úkol proroka je interpretovat přání alusi a úkolem kněze je uklidnit alusi oběťmi. Kněz se vybírá podle dědičného práva, nebo zvlášť pro službu jednomu bohu, obvykle poté, co projde určitým množstvím mystických zážitků. Každá osoba má také individuální osud, chi, který pochází ze Chukwu a k němu se také chi vrací, když dotyčný zemře. Toto chi může být podle okolností dobré nebo špatné.

Pohřby.

Igbové také silně věří, že je duše předků chrání a bdí nad nimi. Živí lidé prokazují zemřelým úctu a modlí se k nim za šťastnou budoucnost. Mluvit špatně o zemřelých je proti domorodému zákonu. Ti předci, kteří žili správně, zemřeli společensky uznaným způsobem a byli pohřbeni podle správných pohřebních rituálů, žijí nyní v jednom ze světů mrtvých, který odráží svět živých. Věří v opakovanou reinkarnaci, ti, kteří se dokáží reinkarnovat, nazývají ndichie, neboli navrátilci, nebo tak něco. Ti, kteří zemřeli špatnou smrtí nebo měli nesprávný pohřební rituál, se nemohou vrátit do světa živých ani odejít do světa mrtvých. Nezbývá jim nic jiného než putovat jako bezdomovci a trápit se žalem nad skutky spáchanými za života.  Pohřební obřady Igbů jsou extrémně složité, nejkomplikovanější bývá pohřeb náčelníka. Nicméně, existuje několik způsobů smrti, které jsou považovány za společensky ostudné a za těchto okolností se neprovádí vůbec žádný pohřeb. Ženy, které zemřely při práci, děti, které zemřely před tím, než jim narostly zuby, ti, kteří spáchali sebevraždu a ti, kteří zemřeli v posvátném měsíci – pro všechny tyto lidi byl „pohřeb“ pouze zahození do křoví. Náboženské představy vedli Igby k tomu, aby zabíjeli ty, které považují za společenskou hrozbu nebo ostudu kmene. Děti jednotlivě narozené považovali za typicky lidské, zatímco více četné porody za typické pro zvířata. Proto dvojčata či trojčata považovali za méně lidské a byly odsouzeny ke smrti, stejně jako zvířata zabíjela jedináčky, tedy děti narozené jednotlivě. Děti, které se narodily se zuby (nebo jim jako první začaly růst horní zuby), miminka, která se narodila nohami napřed, chlapce s pouze jedním varletem a malomocné zabíjeli a jejich tělíčka v tajnosti zahodili.  Náboženství bylo přijímáno s velkou vážností, to můžeme vidět v jejich postojích k obětem. Náboženská tabu, zvláště ty týkající se kněží a titulovaných mužů, vyžadovala a získávala velkou dávku askeze. Igbové očekávali v jejich modlitbách a obětech, dlouhodobé požehnání, zdraví, úspěšný život a zejména děti, které byly považovány za největší požehnání ze všech. Touha nabídnout co nejcennější oběť vede k lidským obětem – na pohřbech byly často obětováni otroci, aby mrtvému usnadnili odchod a doprovodili ho do dalšího života. Nestavěli však žádné svatyně pro Chukwu, ani jemu přímo nic neobětovali, ale byl chápán jako poslední příjemce všech obětí a obětin vykonaným pro menší božstva zvaná "alusi".  Tito "alusi" si nárokovali obrovskou část každodenního života Igbů. Igbové věřili, že tito bohové je mohou ochraňovat a sloužit jejich zájmům. Když bohové splní tyto služby a úkoly, budou odměněni pokračující vírou kmene. Různé regiony země Igbů mají různé verze těchto menších bohů. Níže jsou uvedeni nejčastější:

Příklady menších bohů.

Dnes ovšem většina Igbů vyznává křesťanskou víru. Jsou pravděpodobně největší skupinou křesťanů na celém Africkém kontinentu. Igbové pevně věří ve schopnost zlepšit své postavení v současném světě. Je jasné, že právě tato vlastnost zapříčinila hladký přechod na křesťanství.

Jazyk.

Igbové mají velice unikátní a výraznou řeč, která je velmi těžká. Stejně, jako jsou různorodí Igbové, i igboština má spoustu různých variant. Igbů je 30 milionů a stejný počet jich také hovoří jejich domorodým jazykem, igboštinou. Jedná se o tónový jazyk, jako například jazyk joruba nebo čínština. Má mnoho dialektů, rozlišujeme je podle akcentu či pravopisu, ale téměř všechny jsou vzájemně srozumitelné. To platí například i o dialektu Idemili, Owerri, Ngwa, Umuahia, Nnewi, Onitsha, Awka, Abriba, Arochukwu, Nsukka, Mbaise, Ohafia, Wawa a Okigwe

Standardizace igboštiny.

Tato pestrá škála používaných jazyků velice ztěžuje veškeré pokusy o sestavení standardizovaného pravopisu igboštiny. Současný platný pravopis se jmenuje Onwu a je sestaven jako kompromis z různých dialektů a v roce 1962 byl schválen Mezinárodním institutem afrických jazyků a kultur (International Institute of African Languages and Cultures, IIALC).  Nejpoužívanější je však v současnosti tzv. centrální igboština, která je také složena ze dvou různých dialektů. Její spisovnou formu navrhl Dr. Ida C. Ward v roce 1939 a postupně byla akceptována misionáři, spisovateli a vydavateli napříč celým regionem. V roce 1972 se Společnost pro podporu jazyka a kulturu Igbů (Society for Promoting Igbo Language and Culture, SPILC), nacionalistická organizace, která v centrální igboštině viděla jakýsi imperialistický pokus, založila Komisi pro standardizaci, aby z centrální igboštiny vytvořili jazyk s větším rozpětím, aby zahrnovala více prvků z dalších dialektů. Standardizovaná igboština tedy měla za cíl obohatit centrální igboštinu slovy ze vzdálenějších dialektů než jsou jen ty centrální a tyto slova si osvojit.  V roce 1999, Chinua Chebe, mezinárodně nejznámější mluvčí Igbů, však tuto standardizovanou igboštinu rázně odsoudil, stejně jako předchozí pokusy s igboštinou a nazval je koloniálním a konzervativním břemenem na pestrosti dialektů igboštiny. A na podporu svého názoru ho celý přednesl v dialektu, který je vlastní mluvčím z rodu Onitsha, a byla tedy nesrozumitelná pro více než polovinu obecenstva.

Použití.

Igboština je především mluvený, hovorový jazyk dneška a i kdyby si někdo něco v igboštině chtěl přečíst, bude muset velice dlouho hledat, čtení a psaní není hobby Igbů. Přestože se igboština vyučuje i na školách ve východní Nigérii, angličtina zůstává literárním jazykem a na školách je jazykem číslo jedna. V mnoha městských oblastech, nigerijská pidgin angličtina nahrazuje igboštinu. Ve skutečnosti mnoho dnešních Igbů nepoužívá dialekty igboštiny, ale místní igboské dialekty angličtiny. Mimo Nigérii se moc igboština nepoužívá i když v Severní Americe a Evropě najdeme četné skupiny, které se o to pokoušejí. ICAC tyto snahy podporuje, pomáhá například zakládat školy.

Slovník.

Mnoho názvů v igboštině jsou tvořeny spojením starších původních slov a frází. Například: výraz pro zelenou je „akwukwo nri“, což je doslova „listy k jídlu“ nebo „zelenina“. Jiný příklad je vlak, „ugbo igwe“, což pochází ze slova „ugbo“, vůz, plavidlo, a „igwe“, železo, kov. Spousta slov má také mnoho význam, například „akwukwo“. „Akwukwo“ původně znamená list (ze stromu), ale během a po koloniálním období získalo ještě další významy. „Akwukwo“ tedy už znamená i „papír“, „kniha“, „škola“ a „vzdělání“. Protože tištěný papír byl přirovnáván k organickému listu, z papíru je kniha, kniha se používá ve škole...A pokud ke slovu „akwukwo“ přidáme ještě jiné slovo, máme úplně jiný význam – například „akwukwo ego“ jsou tištěné peníze, bankovky, a „akwukwo eji eje ije“ je cestovní pas.

Umění.

Díky rozmanitosti Igbů je nemožné zobecňovat čistý igboský umělecký styl, který by byl charakteristický a určující jako poznávací znamení v ostatních regionech. Lze říci, že většina Igbů vyřezává a používá masky, ale jejich funkce se různí od vesnice k vesnici. Známí jsou pro architekturu Mbari.

Hudba.

Igbové mají melodický hudební styl, ve kterém využívají nejrůznější bubínky. Udu, jehož základ tvoří hliněný džbánek, Else, který je vytvořený z duté klády, ogene, ruční zvon ukovaný ze železa, opi, dechový hudební nástroj podobný flétně, igba a ichaka. Jejich hudební styl se jmenuje Ikorodo, který je typický zpěvem doplněným o několik hudebních nástrojů, zejména bubnů. Jiný populární styl se jmenuje highlife, jedná se o spojení jazzu a tradiční hudby, nejrozšířenější je v západní Nigérii. Moderní ukázku tohoto stylu můžeme vidět například v pracích nigerijského umělce Ezebuira Obinny.

Rodina.

Domácí život Igbů je také velmi spořádaný. Obvykle je otec hlavou domácnosti. Obvykle také přijímá zodpovědnost za svou komunitu. To znamená postarat se jak o rodinu, tak o vesnici. Igbové mají obvykle velmi širokou rodinu, je to součást jich, jako takových. V posledních letech dokonce jezdí pro členy rodiny, kteří se odstěhovali pryč, aby se vrátili do místa svého narození, spolu s jejich novými potomky. Igbové vyčnívají na jejich vlastní cestě historií. V Nigérii vystupují s nadšením a úspěchem, jako lidé, kteří věří v sebe a svou historii. S odlišnou řečí a kulturou dále rostou jako samostatní občané.

Kmen Igbo (dříve také Ibo nebo Ebo) je etnická skupina v západní Africe, čítající populaci několika desítek milionů lidí. Igbové většinou žijí v jihovýchodní Nigérii, kde jsou jednou z největších etnických skupin, a v sousedním Kamerunu. Menšinově žijí také v jiných afrických zemích, ale také v zemích mimo Afriku. Používají vlastní jazyk igboštinu. Významná města, která se počítají jako centra Igbů jsou Ankara, Aba, Aguleri, Aboh, Anam, Abiriba, Apko, Agbor, Awka, Awkuzu, Abagana, Abba, Owerri, Orlu, Nnewi, Mbaise, Nsukka, Enugu, Onitsha, Afíkpo, Okigwe, Udi, Umuahia, Asaba, Ohafía, Okigwe, Olina, Arochukwu, Ibusa, Ihiala, Ndoni, Ngwo, Nteje, Mbaitoli, Ikeduru a Ihaila a další.

Die Igbo, veraltet Ibo, sind eine afrikanische Ethnie von über 30 Millionen Menschen in Nigeria, die vor allem im von Savanne unterbrochenen tropischen Regenwald östlich des Niger-Unterlaufs lebt. Die Bezeichnung der Ethnie wie der Sprache wird von ihren Sprechern [] ausgesprochen. Die korrekte Schreibweise lautet jedoch Igbo. Siehe hierzu: Pannigerianisches Alphabet.


Název.

Název vesnice je odvozen z osobního jména "Bielen" ve významu "ves Bílenců." V historických listinách se jméno vyskytuje ve tvarech: in Bielencz (1355), Bielenecz (1386), v Bielenicích (1525), w Bylinczych (1545), na Bileniczych (1614), Bilenz, Bielenz nebo Bielenicze (1787) a Bílence (1854).

Historie.

První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1355, kdy zde sídlil Jindřich z Bílenců. Roku 1370 se zdejší kostel stal farním a o podací právo se roku 1386 dělil Jindřich z Bílenců s blažimským farářem Jindřichem. Dalším majitelem vesnice byl roku 1395 Bořita z Pšovlk na Voděradech a po něm Vilém Rous, jehož vdova Markéta roku 1405 ve zdejším kostele zřídila nový oltář. Vesnici však po Vilémovi zdědil Václav Rous z Moravěvsi a Byčen z Cítova.  Po celou dobu od čtrnáctého století ve vsi pravděpodobně stávala tvrz, písemně doložená až roku 1510, kdy Byčenův potomek Jan z Cítova poddaným ze Všestud na červenohrádeckém panství prodal 83,2 strychů polí s tím, že budou bíleneckému statku odvádět peněžní a naturální dávky a v době žní odpracují deset dní roboty ročně. Všestudští tuto povinnost plnili ještě v osmnáctém století. Po Janovi Bílence získala Kateřina z Chrámců, která vesnici roku 1541 přenechala Albrechtovi z Močidlan, ale sama v ní žila až do roku 1556. Někdy v té době došlo v Bílencích k židovskému pogromu.  Albrecht z Močidlan zemřel před rokem 1557. Už roku 1543 nechal Bílence zapsat své manželce Kateřině z Hartenberku. Měli dceru Kateřinu, která se provdala za Cyrila Satanéře z Drahovic a podruhé za Václava Horu z Ocelovic. Roku 1570 (nebo 1571) prodala bílenecký statek Adamu Štampachovi ze Štampachu a přestěhovala se do Nového Sedla. Nejspíš roku 1572 vesnici koupil Havel Hrobčický z Hrobčic. Už za jeho života v Bílencích sídlil Havlův nejstarší syn Ladislav Hrobčický z Hrobčic a po otcově smrti, asi roku 1606, Bílence zdědil.  Roku 1618 od něj statek koupil Asman (Erasmus) starší Štampach ze Štampachu za 18 000 kop míšeňských grošů a připojil jej k Hořeticím. Ve vesnici v té době převládalo protestantství. U kostela však stále působil katolický farář, kterým byl koncem šestnáctého století Zachariáš Fábera. Roku 1595 lovil holuby, přičemž jedna ze střel zapálila střechu stodoly v Přečaplech a tamní rozezlení obyvatelé faráře zabili.  Asman Štampach ze Štampachu se zúčastnil stavovského povstání v letech 1618–1620, za což byl roku 1622 odsouzen ke ztrátě majetku. Bílenecký statek v té době tvořila tvrz, dvůr a ves Bílence s poplatky ze Všestud a Voděrad. Navíc nezaplatil celou kupní cenu a o zbývající čtyři tisíce kop grošů se Hrobčičtí marně soudili ještě roku 1655. Roku 1623 zabavené statky Bílence, Hořetice a Žiželice koupil František Clary de Riva. O tři roky později je prodal Pavlovi Michnovi z Vacínova. Od roku 1629 patřily k Bílencům také Voděrady a roku 1637 je Václav Michna z Vacínova připojil k postoloprtskému panství.

Po třicetileté válce.

Během třicetileté války vesnice, vzhledem ke své poloze na hlavní cestě, trpěla průchody vojsk. Podle berní ruly z roku 1654 bylo 21 ze 39 usedlostí pustých. Obyvatelé měli osm potahů, 39 krav, šestnáct jalovic, dvacet ovcí, 27 prasat a dvě kozy. Na polích se pěstovala pšenice a žito. Bílenecká tvrz zpustla snad už na přelomu šestnáctého a sedmnáctého století.  U Postoloprt Bílence zůstaly jen do roku 1667, kdy byly odděleny jako samostatný statek, a o rok později byly připojeny k Záluží. Někdy v té době byl na místě bývalé tvrze nebo v jejím těsném sousedství postaven poplužní dvůr. V letech 1694–1704 byly správním centrem statku Bílence a Voděrady, ke kterému patřily i Hořetice a Žiželice. Po Michnech z Vacínova statek patřil Krakovským z Kolovrat, od nichž jej roku 1738 koupil kníže Jindřich Auersperk, který ho připojil k Červenému hrádku. U něj vesnice zůstala až do zrušení poddanství. Auersperkové nechali v poslední třetině osmnáctého století ve dvoře postavit bílenecký zámek, ve kterém sídlila správa statku.  Podle tereziánského katastru z roku 1748 ve vsi žilo deset židovských rodin, které obchodovaly s peřím, plátnem, židovskýchm zbožím, sňůrkami, špatnými noži a dýmkami. Ve vsi byl panský mlýn s jedním kolem a působil zde učitel.  Roku 1813 vesnici negativně ovlivnily průchody vojsk související s napoleonskými válkami. V letech 1809–1857 ve vsi fungovala cihelna, ve které se vyrábělo sedm až osm tisíc cihel ročně. Roku 1866 Bílence opět postihly válečné události. Vojáci vracející se z prusko-rakouské války ve vsi rozšířili choleru, na níž údajně zemřelo 79 lidí. Od konce sedmdesátých let devatenáctého století byl u Bílenců v provozu hnědouhelný důl, ve kterém pracovali tři horníci. Patřil paní H. Sommerové a byl uzavřen už v dalším desetiletí. Od roku 1875 do vsi jednou denně docházeli poslové přespolní pošty z Údlic a o dva roky později byl založen sbor dobrovolných hasičů. Koncem devatenáctého století se plánovala výstavba železnice z Chomutova do Postoloprt, na které měly mít Bílence nákladní nádraží. Projekt však nebyl nikdy realizován.

Dvacáté století.

I přes rozvoj drobného průmyslu si vesnice uchovávala na počátku dvacátého století zemědělský charakter. Kromě obilí se pěstovala cukrová řepa, brambory a chmel. U vesnice bývaly čtyři rybníky a po první světové válce se rozšířilo sušení ovoce. Mlýn byl nejpozději koncem války uzavřen. Během války také padla část zdejších obyvatel, kterým byl roku 1937 u příležitosti šedesátého výročí od založení sboru dobrovolných hasičů odhalen pomník u kostela.  Před začátkem druhé světové války vesnice prosperovala. Kromě několika řemeslníků v ní byli dva holiči, čtyři obchody se smíšeným zbožím, dva řezníci, pekařství, hostinec s řeznictvím, restaurace a trafika. Po Mnichovské konferenci vesnici 9. a 10. října 1938 obsadilo německé vojsko. Od začátku roku 1945 do vsi přicházeli uprchlíci před postupující frontou. Rudá armáda sem dorazila 8. května 1945 těsně poté, co německé dělostřelecké jednotky ustoupily směrem k Lažanům. Během jara a léta roku 1946 byli vysídleni němečtí obyvatelé.  Jednotné zemědělské družstvo založené v padesátých letech dvacátého století bylo na počátku dalšího desetiletí zrušeno a převedeno na státní statek, u kterého roku 1973 vznikla tělocvičná jednota s fotbalovým oddílem. Zásobování pitnou vodou od roku 1967 zajišťuje vodovod napojený na údlický vodojem. Služby se po zavření školy omezily na jedinou prodejnu Jednoty, která se nacházela v budově bývalé synagogy. Fotbalový oddíl byl v osmdesátých letech převeden do Nezabylic a později zanikl. Zaniknout měly celé Bílence, protože se nacházely v místech, kde měla být zřízena Velemyšleveská výsypka. Z její realizace nakonec sešlo a obec se roku 1993 připojila k Programu obnovy vesnice, díky kterému se podařilo zrekonstruovat řadu objektů. V roce 2000 byl otevřen sportovní areál s antukovým tenisovým a volejbalovým hřištěm.

Přírodní poměry.

Vesnice stojí asi 7,5 kilometru jihovýchodně od Chomutova v Ústeckém kraji v okrese Chomutov a náleží k obci s rozšířenou působností Chomutov. Správní území obce měří 12,73 km2 a skládá se ze dvou katastrálních území: Bílence a Škrle. Samotné katastrální území Bílence měří 7,03 km2 a stojí v něm také vesnice Voděrady.  Geologické podloží tvoří neogénní sedimenty: písky, štěrky a jíly, pod kterými jsou uložené hnědouhelné sloje. Většina oblasti se nachází v chráněném ložiskovém území Škrle s výskytem nežáruvzdorných keramických jílů. V geomorfologickém členění Česka oblast leží v Mostecké pánvi na rozhraní dvou podcelků. Hranice mezi nimi vede mezi Chomutovkou a silnicí Nezabylice–Velemyšleves. Oblast severně od ní patří do podcelku Chomutovsko-teplická pánev a okrsku Jirkovská pánev, zatímco krajina jižně od hranice spadá do Blažimské plošiny v Žatecké pánvi. Osou jižní poloviny území je údolí Chomutovky. Nejvyšším bodem je kóta s nadmořskou výškou 302 metrů v severovýchodní části katastrálního území. Nejnižší bod ve výšce okolo 250–255 metrů se nachází u řeky na východní hranici. V oblasti převládají dva půdní typy: na levém břehu řeky to je smonice modální na štěrcích, zatímco na pravém břehu převažuje černozem luvická, jejíž podloží tvoří spraše. Severně a severovýchodně od vesnice se vyskytuje také pelozem modální. Jediným vodním tokem je řeka Chomutovka.  V rámci Quittovy klasifikace podnebí se celé území nachází v teplé oblasti T2, pro kterou jsou typické průměrné teploty −2 až −3 °C v lednu a 18–19 °C v červenci. Roční úhrn srážek dosahuje 550–700 milimetrů, počet letních dnů je 50–60, počet mrazových dnů se pohybuje mezi 100–110 a sněhová pokrývka zde leží 40–50 dnů v roce.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 476 obyvatel (z toho 230 mužů), z nichž bylo 43 české a 425 německé národnosti a osm cizinců. Šestnáct jich byli židé, dva lidé byli bez vyznání, osm patřilo k evangelické a 450 k římskokatolické církvi. Podle sčítání lidu z roku 1930 ve vesnici žilo 72 Čechů, 444 Němců a tři cizinci. Kromě jednoho žida, sedmnácti evangelíků a čtyř lidí bez vyznání se hlásili k římskokatolické církvi.

Židovská komunita.

Bílence měly nepřetržité židovské osídlení od počátku šestnáctého století až do roku 1938. Největšího rozmachu dosáhlo na počátku devatenáctého století, kdy zde žilo na osmdesát židovských rodin. Ve východní části obce existovalo židovské ghetto, které se nacházelo podél ulice vedoucí z návsi na východ. V polovině devatenáctého století čítalo na 23 domů, z nichž do dnes se dochovala zhruba polovina. V téže lokalitě byla v první polovině devatenáctého století postavena synagoga, která byla činná do dvacátých let dvacátého století. Poté byla využívána jako mateřská školka a ještě později, a to až do současnosti, jako obytný dům. V severní části obce se pak nachází židovský hřbitov z roku 1846, který byl během druhé světové války rozebrán a rozorán. Na počátku 21. století se několik náhrobních kamenů nachází povalených na nedaleké louce.

Obecní správa a politika.

Od zrušení poddanství v roce 1850 se Bílence staly samostatnou obcí, ke které nejpozději od sčítání lidu v roce 1869 patřila osada Voděrady, a od roku 1960 také Škrle.  Volby do obecního zastupitelstva roku 1933 se konaly 22. července v místním hostinci. Z patnácti členů zastupitelstva měla dva zástupce Česká agrární strana, čtyři Sudetoněmecká strana a zbývajících devět zastupovalo stranu.  V letech 2010–2014 byl starostou František Žák, od roku 2014 funkci vykonává Petra Kubániková.

Doprava.

Bílence se nachází severně od silnice třetí třídy č. 25116 z Nezabylic do Velemyšlevsi, na které se nachází zastávka autobusové linkové dopravy. Do samotné vesnice vede krátká silnice č. 25117, která pokračuje dále do Voděrad. Nejbližší železniční stanice jsou Hořetice na trati Lužná u Rakovníka – Chomutov vzdálené asi pět kilometrů. Chomutovské stanice na trati Chomutov–Cheb jsou asi osm kilometrů daleko. Jižní okraj vesnice míjí značená cyklotrasa č. 3034 z Chomutova do Března u Postoloprt.

Školství.

Škola v Bílencích existovala nejméně od poloviny sedmnáctého století. V roce 1822 byla postavena nová školní budova, která nahradila nevyhovující prostory v malém domku, kde učitel bydlel přímo v učebně. Roku 1882 byla škola o patro zvýšena. Ve druhé polovině devatenáctého století ji navštěvovalo 80–130 žáků. Česká jednotřídní škola byla otevřena v roce 1937, kdy do ní chodilo čtrnáct žáků. Po druhé světové válce se škola otevřela 7. ledna 1946, kdy do ní začalo chodit 21 dětí z Bílenců, Voděrad a Škrle. V dalších letech byla rozšířena na dvoutřídní, ale roku 1978 byla uzavřena a v budově otevřel knihovnu a své kanceláře místní národní výbor.

Osobnosti.

Ve vsi se narodil Ernst Ferdinand Storch (1865–1938), advokát a dlouholetý chomutovský starosta.

Bílence () jsou obec v Ústeckém kraji v okrese Chomutov. Nachází se v Mostecké pánvi 7,5 kilometru jihovýchodně od Chomutova v nadmořské výšce 250–300 metrů. Obec se skládá ze tří částí: Bílenců, Voděrad a Škrle, v nichž žije obyvatel.

Bílence (deutsch "Bielenz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer südöstlich von Chomutov und gehört zum Okres Chomutov.


Farnosti.

Nejznámější pamatkou je již zmíněný hrad (Castelo de Palmela), jenž nabízí unikátní pohled na celou oblast poloostrova Setúbal, Lisabon a pobřeží Atlantského oceánu. V minulých stoletích se jednalo o strategické místo, dodnes je zde hlavní dopravní a železniční uzel. V Palmele se nacházejí mnohonárodnostní průmyslové podniky, jako je Volkswagen či Coca-Cola. Nemalý je i počet rodin ze zahraničí, kteří zde žijí. Místní rádio často vysílá i v ukrajinštině. Zdejší tradiční produkt, víno, dosáhl mezinárodních ocenění v několika slavnostech například v Bordeaux stejně jako sýr z městečka Azeitão. Místním produktům se věnuje i několik festivalů, mezi nejznámější patří Festa das Vindimas (Slavnost vína) a Festival do Queijo, Pão e Vinho (Slavnosti sýru, chleba a vína). Z Palmely pocházel portugalský badatel Hermenegildo Capelo. Krátce zde pobývali i známí lidé, mezi nimi i Hans Christian Andersen.

Ekonomika.

Oblast z hlediska ekonomického proslavila produkce ovoce a vína. V 90. letech 20. století si výrobce automobilů Volkswagen zvolil Palmelu jako místo své průmyslové výroby, která se stala největším zaměstnavatelem ve městě. Tvoří 1% celkového HDP Portugalska. Společný podnik Volkswagenu a Fordu měl svůj jediný záměr – sestavit model, který se bude prodávat pod třemi značkami – jako Volkswagen Sharan, Seat Alhambra a Ford Galaxy. V době rozkvětu podnik zvaný Autoeuropa téměř dosáhl hranice své maximální produkce (172 000 strojů za rok). Poté ale Ford opustil společný podnik a výroba některých modelů byla ukončena. Produkce automobilů značně poklesla a Volkswagen v Palmele musel soupeřit o zisk nových modelů s dalšími závody Volkswagen, zatímco jej ohrožovalo uzavření kvůli zisku koncesí od pracovníků a státu. Nakonec byla Autoeuropa vybrána k výrobě nového Volkswagenu Eos, která trvá od konce roku 2005. Už v témže roce 2005 zde bylo vyrobeno 79 896 automobilů, zahrnující původní modely a Eos. V roce 2008 začala Autoeuropa vyrábět i nový model Volkswagen Scirocco. Do budoucna bude však potřeba zajistit nové modely, které zajistí práceschopnost výroby.

Palmela je město a správní celek v Portugalsku. Jeho rozloha činí 463 km2 a žije zde přes 58 tisíc obyvatel. Celek se skládá z 5 farností a je umístěn v oblasti Setúbal, cca 25 km od Lisabonu. Je součástí lisabonské metropolitní oblasti.

Palmela ist eine Kreisstadt ("Vila") in Portugal. Der Landkreis ("Concelho") von Palmela gehört zum Distrikt Setúbal und hat Einwohner (Stand ).


Biografie.

Původ, mládí.

Viktorie se narodila jako jediná dcera ze tří dětí Fridricha I., velkovévody bádenského v letech 1856–1907, a jeho manželky, pruské princezny Luisy Marie, dcery pruského krále a německého císaře Viléma I. Z otcovy strany byla pravnučkou švédského krále Gustava IV. Adolfa, pocházela tedy z tehdy již bývalé švédské královské dynastie Vasa, jež byla na švédském trůně vystřídána dynastií Bernadotte, z níž pocházel její manžel a jež ve Švédsku kraluje dodnes.

Manželství a potomci.

20. září roku 1881 se Viktorie provdala za švédského korunního prince, pozdějšího švédského krále Gustava V. 8. prosince roku 1907 se po smrti svého tchána Oskara II. stala švédskou královnou. Spolu s manželem byla korunována ve stockholmské katedrále, v kostele sv. Mikuláše ve Stockholmu-Storykanu.  Sňatek byl dojednán rodiči obou snoubenců a manželství nebylo zcela šťastné; vztahy mezi manželi se zlepšily ke konci Viktoriina života.  Přesto Viktorie měla velký vliv na svého manžela a jeho proněmecké sympatie. Jako jedna z prvních švédských královen dostala právo k nošení královského Řádu Serafínů.  Z jejich manželství se narodili tři synové:  Viktorie byla hrdá na svůj německý původ a pruské vzdělání a výchovu; měla silnou povahu a temperament, z čehož zřejmě pramenily jisté tenze mezi novou princeznou a švédskou královskou rodinou. V situaci, kdy švédská monarchie ztratila politickou moc a Viktoriin švagr se vzdal svých dynastických práv pro svůj sňatek s ženou plebejského původu, byla Viktorie mínění, že královská hodnost je dána od Boha a žádná světská moc ji nemůže odebrat ani se jí vzdát.  Královna Viktorie nebyla příliš populární u většiny Švédů pro svou nezakrytě přátelskou politiku vůči Německu, především za první světové války. Měla údajně vyvíjet silný tlak na svého manžela v zahraniční politice a podporovat eventuální vojenskou alianci mezi Švédskem a Německem. Cestovala do své rodné země i v době války, což bylo kritizováno švédským tiskem, který argumentoval, že královna cítí více německy než švédsky. Po revoluci v roce 1918 Viktorie Německo opustila.

Umělecké sklony.

Viktorie měla značné umělecké nadání, a to jak ve výtvarném umění (kresba, fotografie), tak v hudbě (hrála perfektně na klavír – interpretovala např. celý Wagnerův "Prsten Nibelungův", aniž by potřebovala nahlédnout do not). Za svých cest do Egypta a Itálie vytvořila velké množství kreseb a fotografií; její práce jsou velmi kvalitní, ve fotografii experimentovala se všemi tehdy dostupnými technikami.

Nepevné zdraví a jeho důsledky.

Viktorie byla nepevného zdraví; trpěla bronchitidou, které chladné podnebí v její nové vlasti neprospívalo a ona kvůli zlepšení svého zdravotního stavu často jezdila na dlouhé cesty do Itálie. To jí ovšem bránilo v plnění jejích oficiálních povinností. Na druhé straně značnou část svých aktivit věnovala dobročinnosti, a to ve všech zemích, kde pobývala – ve Švédsku, Itálii i Německu.  Její těhotenství byla rovněž riziková, a i v jejich průběhu byla nucena užívat škodlivé léky, jako např. rtuťové preparáty. Zdravotní problémy, jimiž trpěl po celý život její nejmladší syn, princ Erik, byly zřejmě důsledkem léků, jež jeho matka užívala během těhotenství; Erik zemřel poměrně mlád na španělskou chřipku v roce 1918.  Kromě Itálie, především Říma, kde měla svůj druhý domov, žila Viktorie často v Baden-Badenu a na ostrově Mainau v Bodamském jezeře. Koncem 20. let se její zdraví velmi zhoršilo a musela setrvale pobývat v Itálii. Naposledy byla ve Švédsku u příležitosti sedmdesátin svého manžela v roce 1928. Zemřela dva roky poté, ve věku 67 let, 4. dubna roku 1930 ve svém druhém domově nazvaném "Villa Svezia (Vila Švédsko)".

Viktorie Bádenská, "Sophia Maria Victoria" (7. srpna 1862, Karlsruhe – 4. dubna 1930, Řím) byla rodem bádenská princezna a sňatkem švédská královna.

Viktoria von Baden – gebürtig "Prinzessin Sophie Marie Viktoria von Baden" (schwedische Schreibweise "Victoria av Baden;" * 7. August 1862 auf Schloss Karlsruhe, Karlsruhe; † 4. April 1930 in Rom) war eine Prinzessin aus dem Haus Baden und durch Heirat Königin von Schweden.


Historie.

Pojem skryté kurikulum bylo velkým tématem vzdělávací politiky 70. let dvacátého století. Vychází z pojmu kurikulum, který se v pedagogice objevil až ve 20. století v anglické terminologii. Běžným se stal až v 60. letech v souvislosti s tzv. kurikulárním hnutím. Dnes je nezastupitelným termínem nejen v anglicky mluvících, ale i v jinojazyčných zemích včetně Německa a Francie. V České republice se pojem kurikulum začíná aplikovat především při zkoumání základních a středních škol.

Příklady.

Příklad skrytého kurikula může být „zákulisí“ práce s kurikulem, který potřebuje znát např. nováček (ať už student nebo začínající učitel), aby „obstál“ na fakultě a také, aby věděl, které nástrahy na něj čekají a jak je má zvládnout. To, co se žáci učí ve škole, není primárně otevřené, zjevné kurikulum vyučovacích předmětů typu francouzský jazyk nebo biologie, ale hodnoty a přesvědčení jako jsou: umět být konformní, znát svoje místo, vyčkat, až na mě přijde řada, umět soutěžit, být si vědom své ceny, mít úctu k autoritě. Skryté kurikulum učí žáky, o čem je vlastně život; učí, že vzdělání je něco, co je dáno hotové, spíše než něco, k čemu se mají sami dopracovat. Převažujícími hodnotami společnosti jsou ty, které si žáci „odnesou" ze školy.  Skryté kurikulum popisuje vlivy, které utvářejí studenty, naučí je tomu, co není školou zjišťováno a často ani zamýšleno. V reálném životě je součástí skrytého kurikula schopnost studentů sdružovat se ve skupiny, vytvářet a měnit vztahy mezi učitelem a studenty, ovlivňovat pravidla výuky a postupy, jimiž jsou studenti vyučování, implicitní obsah učebnic, zastávání rozdílných sexuálních rolí ve škole, způsob odměňování a trestání studentů. Typickými výsledky učení ve skrytém kurikulu jsou: postoje vůči autoritě, poslušnost či revoltování, učení se hodnotám a kulturním zvyklostem, kulturní či politická socializace atp.  Za skryté kurikulum lze považovat i to, že žáci bedlivě sledují veškeré verbální i tělesné komunikační strategie své učitelky, a tím si osvojují vzorce chování přímo z modelu, který jim poskytuje. Také to, jak se žáci učí strategicky vyhýbat požadavkům své učitelky a jak tyto schopnosti zdokonalují, aniž by se s ní dostali do otevřeného konfliktu.  K obsahu skrytého kurikula patří např. schopnosti studentů sdružovat se, vytvářet a měnit vztahy mezi sebou i pedagogy, obsah učebnic, způsob odměn a trestů, charakteristika a přidělení mužských a ženských rolí včetně rozdílných způsobů, obsahů a účelů komunikace.

Skryté kurikulum nemá přesnou definici. Jsou to však skryté lekce, které uštědřuje škola, lekce které nejsou vedeny podle oficiálních záměrů a plánů školského systému či učitelů. Také bývá definováno jako všechno, co není naplánováno a postiženo v kurikulu formálním. Zjednodušeně lze říct, že se jedná o "zákulisí" školního života.

Der Begriff heimlicher Lehrplan () bezeichnet eine nicht offiziell vorgesehene schulische oder universitäre implizite Vermittlung von Lerninhalten und -formen sowie Wirkungen auf die Sozialisation jenseits von Lehrplänen oder Schulordnungen. Der heimliche Lehrplan kann dem offiziellen Lehrplan widersprechen, ihn unterlaufen oder unwirksam machen oder ergänzen.