Popis trasy dálnice.

Dálnice D46 je zcela dokončená dálnice vedoucí z Vyškova přes Prostějov do Olomouce. Je dlouhá 38 km a je v celé své délce čtyřpruhová.  Po dálnici je v úseku od Vyškova po Olomouc, přesněji od začátku dálnice po mimoúrovňovou křižovatku Slavonín, vedena evropská silnice E462.  Dálnice D46 začíná jihovýchodně od města Vyškov na mimoúrovňové křižovatce Vyškov-východ, kde se odděluje od dálnice D1. Od křižovatky vede směrem na sever kolem Vyškova, přičemž překračuje řeku Hanou. Poté se stáčí k severovýchodu a pokračuje dlouhým rovným úsekem s cementobetonovým povrchem, který je vystavěn i jako záložní ranvej letiště Vyškov. Následně se přibližuje k bývalé silnici I/46 (dnes silnice III/0462) a v její těsné blízkosti vede až k Prostějovu.  Prostějov dálnice prochází skrz jeho předměstí západně od středu města. Průtah začíná ostřejší pravotočivou zatáčkou na jižním předměstí, která přechází ve 180 m dlouhý most přes železniční trať Nezamyslice - Olomouc. Poté se dálnice stáčí na sever, kde severovýchodně od středu města vede po 794 m dlouhé estakádě Haná, po které překonává podruhé železniční trať Nezamyslice - Olomouc a říčku Hloučelu. Na estakádu Haná navazuje východní obchvat Držovic, přičemž dálnice současně přechází přes říčku Romže. Severovýchodně od Držovic se dálnice opět přiblíží k bývalé silnici I/46 (dnes silnice III/0462) a v její těsné blízkosti vede až k Olomouci. Před Olomoucí dálnice dálnice D46 prochází mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín, na níž se kříží s dálnicí D35. Asi 0,5 km za křižovatkou, na okraji olomouckého předměstí, dálnice končí a přechází v silnici I/46.  Dálnice je postavena v pěti různých kategoriích, a to v kategorii R 22,5/100 v úseku od začátku dálnice po mimoúrovňovou křižovatku Drysice, v kategorii S 22,0/100 od mimoúrovňové křižovatky Drysice v úseku dlouhém asi 1 km po obec Želeč, v kategorii S 22,5/100 v krátkém asi 0,5 km dlouhém úseku kolem pískovny u obce Želeč, v kategorii S 21,5/100 od želečské pískovny po hranice okresů Prostějov a Olomouc (tj. asi 1 km severně od mimoúrovňové křižovatky Olšany u Prostějova) a v kategorii S 20,5/100 od hranice okresů Prostějov a Olomouc po konec dálnice.

Historie výstavby.

První úvahy o dálnici D46 se objevují na začátku 60. let 20. století, tehdy však ještě jako o rychlostní silnici R46. Součástí sítě dálnic a rychlostních silnic se stala v roce 1963 přijetím koncepce dlouhodobého rozvoje silniční sítě a místních komunikací. Již od počátku byla plánována jako čtyřpruhová rychlostní silnice v úseku Vyškov – Prostějov – Olomouc.  Výstavba dnešní dálnice D46 byla zahájena v roce 1972 stavbou necelé 3 km dlouhého úseku z Olomouce po hranici okresů Olomouc a Prostějov (tj. přibližně do místa, kde dálnice přemosťuje silnici č. III/5709). V průběhu 70. let 20. století byly postupně zahájeny stavby všech úseků mezi Prostějovem a Olomoucí a s výjimkou úseku okolo želečské pískovny i všech úseků mezi Drysicemi a Žešovem.  Prvním úsekem otevřeným pro veřejnost byl 2,5 km dlouhý úsek mezi od Olomouce po hranici okresů Prostějov a Olomouc zprovozněný v roce 1974. V roce 1975 následovalo zprovoznění navazujícího úseku tvořícího obchvat Olšan u Prostějova a v roce 1977 dalšího navazujícího úseku od Olšan u Prostějova po Držovice. Mezitím, v roce 1976 byly dány veřejnosti do užívání úseky mezi Kelčicemi a mimoúrovňovou křižovatkou Prostějov-jih, na které navázaly do úseky od Kelčic po želečskou pískovnu zprovozněné postupně do roku 1979. Do roku 1980 tak byly zprovozněny dva souvislé, avšak navzájem nepropojené, úseky, a to první mezi obcí Želeč a mimoúrovňovou křižovatkou Prostějov-jih a druhý mezi Držovicemi a Olomoucí.  Stavba zbývajících úseků dálnice, tedy úsek od Vyškova po želečskou pískovnu a průtah Prostějovem, byly po jednotlivých dílčích úsecích postupně zahájeny v průběhu 80. let 20. století (s výjimkou krátkého úseku mezi Drysicemi a želečskou pískovnou, který byl zahájen již v 70. letech 20. století). Zprovoznění těchto úseků dálnice probíhalo rovněž postupně. Jako první byla v roce 1981 zprovozněn úsek mezi Drysicemi a želečskou pískovnou. Ten však na žádnou již zprovozněnou část dálnice nenavazoval, protože od nejbližší již zprovozněné části jej dělil asi 0,5 km dlouhý dosud nezprovozněný úsek kolem želečské pískovny. Do roku 1989 pak byly postupně zprovozněny navazující úseky od Drysic po Vyškov a celý úsek tvořící průtah Prostějovem. Do roku 1990 tedy byly v provozu dva souvislé úseky dálnice, a to úsek od Vyškova po želečskou pískovnu a úsek od želečské pískovny po Olomouc. Poslední dva úseky, východní obchvat Vyškova včetně provizorního napojení na dálnici D1 a úsek kolem želečské pískovny byly zprovozněny v roce 1992.  Od dokončení byla dálnice předmětem dvou větších stavebních úprav. První z nich je stavba mimoúrovňové křižovatky Slavonín, při níž byl modernizován i přilehlý úsek dálnice D46. Stavba křižovatky byla zahájena spolu se stavbou části dálnice D35 v roce 1999 a křižovatka byla zcela zprovozněna v roce 2003. Druhá stavební úprava se týkala nahrazení dosavadního provizorního napojení dálnice D46 na dálnici D1 u Vyškova mimoúrovňovou křižovatkou Vyškov-východ. Stavba křižovatky byla zahájena v roce 2001 spolu s úsekem dálnice D1 od Vyškova k Mořicím a byla zcela zprovozněna v roce 2005.

Připravované projekty.

Dálnice D46 je podle současné koncepce dálniční sítě dokončena v celé své délce. Všechny připravované projekty se tudíž týkají pouze stavebních úprav již hotových úseků.  Dálnice D46 je, coby převedená rychlostní silnice R46, dálnicí II. třídy, a splňuje tudíž pouze mírnější normy a požadavky. Ředitelství silnic a dálnic však plánuje postupnou úpravu dálnic II. třídy tak, aby se jejich úroveň sjednotila s úrovní dálnic I. třídy. Při jednotlivých větších rekonstrukcích tak bude dálnice současně upravována podle norem a požadavků pro dálnice I. třídy.  Na rozdíl od jiných dálnic II. třídy však probíhá modernizace dálnice D46 již nyní. Tato modernizace byla zahájena, když dálnice byla vedena ještě jako rychlostní silnice R46, a jejím cílem je odstranit bodové závady, které neodpovídají požadavkům kladeným na (dřívější) rychlostní silnice, tj. požadavkům kladeným na dálnice II. třídy, a to zejména rozšíření mimoúrovňových křižovatek o odbočovací a připojovací pruhy a úprava vedení spojovacích ramp. V roce 2015 byla dokončena modernizace mimoúrovňové křižovatky Brodek u Prostějova (exit 13). Před zahájením (tj. s pravomocným stavebním povolením) jsou modernizace mimoúrovňové křižovatky Drysice (exit 7) a mimoúrovňové křižovatky Prostějov-jih (exit 22). U ostatních mimoúrovňových křižovatek bylo vydáno pravomocné územní rozhodnutí a probíhá buď výkup potřebných pozemků nebo stavební řízení.

Zpoplatnění.

Použití dálnice je zpoplatněno, a to jak v systému časového zpoplatnění tak i v systému elektronického mýtného.

Současnost.

V systému časového zpoplatnění je dálnice D46 zpoplatněna v celé své délce, tedy od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po konec dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín (exit 37). V systému elektronického mýtného je dálnice D46 zpoplatněna rovněž v celé své délce, tedy od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po konec dálnice v Olomouci za mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín (exit 37).

Historie.

Použití dálnice D46 je zpoplatněno od 1. ledna 1995, tedy od zavedení poplatků za užívání dálnic a silnic dálničního typu. V době zavedení zpoplatnění byla dálnice D46 zpoplatněna pouze v úseku od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po dnešní mimoúrovňovou křižovatku Hněvotín (exit 37). Koncový úsek v Olomouci od dnešní mimoúrovňové křižovatky Hněvotín po konec dálnice zpoplatněn nebyl..  Od svého zavedení bylo zpoplatnění dálnic a silnic dálničního typu předmětem několika změn, které se projevily i na míře zpoplatnění dálnice D46.  Nejdříve bylo dodatečně zpoplatněno i použití úseku od dnešní mimoúrovňové křižovatky Hněvotín (exit 37) po konec dálnice v Olomouci. Dálnice D46 tak byla zpoplatněna v celé své délce.  Nejvýraznější změnou bylo opuštění dosavadního jednotného systému zpoplatnění prostřednictvím poplatku za užívání dálnic a silnic dálničního typu a od 1. ledna 2007 jeho nahrazení dvěma systémy zpoplatnění, a to systémem časového zpoplatnění a systémem elektronického mýta. V obou systémech je dálnice D46 zpoplatněna ve stejném rozsahu, a to od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po konec dálnice v Olomouci za mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín. Neexistuje tedy úsek dálnice D46, jehož užití by bylo v jednom systému zpoplatněno a v druhém nikoliv.

Významné stavby na dálnici.

Součástí dálnice D46 je několik významných staveb.  Úsek dálnice cca mezi 2. a 4. kilometrem je tzv. rozšířený úsek dálnice. Jde o o 2400 m dlouhý úsek mezi Vyškovem a Pustiměří, který je postaven tak, aby v případě potřeby mohl sloužit jako záložní vzletová a přistávací dráha letiště Vyškov. Tento úsek je charakteristický cementobetonovým povrchem a absencí středního dělícího pásu, který je nahrazen odnímatelným zádržným systémem, jakož i odstavnými plochami (tzv. stojánkami) pro letadla po levé straně dálnice (ve směru staničení). Samotné letiště Vyškov se přitom nachází v těsné blízkosti dálnice, pročež je viditelná jak jeho hlavní zatravněná vzletová a přistávací dráha, tak i zázemí letiště.  Na 26. kilometru dálnice se nachází estakáda Haná v Prostějově, která se se svou délkou 794 m řadí mezi nejdelší dálniční mosty v České republice. Estakáda začíná (ve směru staničení dálnice) na východním předměstí Prostějova v průmyslovém areálu. Postupně přemosťuje několik železničních vleček, ulic, železniční trať Nezamyslice - Olomouc a říčku Hloučelu. Její stavba byla zahájena v roce 1984 a zprovozněna byla v roce 1989.  Poslední významou stavbou dálnice je mimoúrovňová křižovatka Slavonín. Tato křižovatka je totiž v České republice zatím jedinou dálniční TOTSO křižovatkou, neboli mimoúrovňovou křižovatkou, na které projetí v přímém směru znamená změnu silnice a směru jízdy, tedy odbočení. Při příjezdu ke křižovatce po dálnici D46 ve směru od Vyškova se přímý směr stáčí na východ a připojuje se na dálnici D35 ve směru na Lipník nad Bečvou, přičemž pro setrvání na dálnici D46 ve směru na Olomouc je nutno odbočit na spojovací rampu. Pro úplnost, z opačného směru, tedy při příjezdu po dálnici D35 ve směru od Lipníku nad Bečvou se o TOTSO křižovatku nejedná, neboť průběžné jízdní pruhy pokračují stále jako dálnice D35 ve směru na Hradec Králové a pro pokračování po dálnici D46 ve směru na Vyškov je nutno odbočit.

Dálnice D46 (též hanácká dálnice - do 31. prosince 2015 rychlostní silnice R46) je dálnice, která vede z Vyškova přes Prostějov do Olomouce, kde končí a napojuje se do silniční sítě.

Die Dálnice 46 (tschechisch für „Autobahn 46“) ist eine Autobahn in Tschechien und verbindet Prostějov am Knotenpunkt mit der D1 und Olomouc (Knotenpunkt mit der D35). Auf ihr verläuft die Europastraße 462. Nach Fertigstellung der D1 wird die D46 nur noch regionale Bedeutung für den Raum Mittelmähren haben. Bis zum 31. Dezember 2015 war die Straße als Schnellstraße klassifiziert und trug die Bezeichnung "Rychlostní silnice 46".


PCB.

Na PCB najdeme GPU variantu R800, grafickou paměť DDR2 - GDDR5, napájecí obvody, výstupy (DVI, HDMI,...), sběrnici PCI-Express pro komunikaci se základní deskou a další součástky.

Multimédia.

Čip UVD2 je impletován v GPU R800 a díky tomu je možnost akcelerace MPEG-2, H.264/MPEG-4 AVC and VC-1 s minimální zatížením CPU.

Podpora.

Podporuje DirectX 11, Shader model 5 a OpenGL 3.0. Umisťuje se do slotu PCI-E 2.0 16x (je kompatibilní s verzí 1.1). Dále podporuje CrossFireX, který umožňuje zapojení až 4 čipů a teoreticky zvýšení výkonu až 4x, ale běžně to je zhruba do 2,5x.

Řady.

HD 5450.

Radeon HD 5450 používá jádro RV810, vyrobené 40 nm procesem u TSMC a směřuje do nejnižší části trhu. Je určen pro kancelářské práce při dobrém poměru cena/výkon. Čip obsahuje 80 SP jednotek, neboli 16 5D superskalarních jednotek (shader jednotky). Paměťová sběrnice má šířku 64 bitů a jsou použity paměti typu GDDR3 na 1,6 GHz, velikost paměti je 0,5 nebo 1 GB. Nahrazuje staré modely HD 4350 a HD 4550. Chlazení bude jak aktivní, tak i pasivní, díky TDP do 20 W. Konkurence od NVIDIE je GeForce 9500 a 9400. Podporuje DirectX 11, Shader model 5 a OpenGL 4.0.

HD 5500.

Radeon HD 5570 a HD 5550 používá jádro RV830, vyrobené 40 nm procesem u TSMC a směřuje do nižší část trhu. Je určen pro hraní nenáročných her při dobrém poměru cena/výkon. Čip obsahuje 320 nebo 400 SP jednotek, neboli 64 nebo 80 5D superskalarních jednotek (shader jednotky). Paměťová sběrnice má šířku 128 bitů a jsou použity paměti typu DDR3 (1,6 GHz), GDDR3 (1,8 GHz) a GDDR5, velikost paměti je 0,5 nebo 1 GB. Nahrazuje starý modely HD 4650. Chlazení je aktivní, tak i pasivní, díky TDP 39 a 43 W. Konkurence od NVIDIE je GeForce 9500 a GT220. Podporuje DirectX 11, Shader model 5 a OpenGL 4.0.

HD 5670.

Radeon HD 5670 používá jádro RV830, vyrobené 40 nm procesem u TSMC a směřuje do střední/vyšší střední části trhu. Je určen pro hraní nenáročných her při dobrém poměru cena/výkon. Čip obsahuje 400 SP jednotek, neboli 80 5D superskalarních jednotek (shader jednotky). Paměťová sběrnice má šířku 128 bitů a jsou použity paměti typu GDDR5 na 4 GHz nebo GDDR3 na 1,8 GHz, velikost paměti je 0,5 nebo 1 GB. Nahrazuje staré modely HD 4650, HD 4670 a HD 4730. Chlazení bude jak aktivní, tak i pasivní, díky TDP do 75 W. Konkurence od NVIDIE je GeForce 9600, GT220, 9800GT a GT240. Podporuje DirectX 11, Shader model 5 a OpenGL 4.0.

HD 5700.

Řada HD 5700 používá jádro RV840, vyrobené 40 nm procesem u TSMC a směřuje do střední/vyšší střední části trhu. Je určen pro hraní náročnějších her při dobrém poměru cena/výkon. Čip obsahuje 740 nebo 800 SP jednotek, neboli 144 nebo 160 5D superskalarních jednotek (shader jednotky). Paměťová sběrnice má šířku 128 bitů a jsou použity paměti typu GDDR5 od 4,6 do 4,8 GHz, velikost paměti je 0,5 nebo 1 GB. Nahrazuje staré modely HD 4770, HD 4830, HD 4850 a HD 4870. Chlazení bude jak aktivní, tak nejspíše i pasivní, díky TDP do 110 W. Konkurence od NVIDIE je GeForce GTS 450 a GTX 460. Podporuje DirectX 11, Shader model 5 a OpenGL 4.0.

HD 5800.

Řada HD 5800 používá jádro RV870, vyrobené 40 nm procesem u TSMC a směřuje do vyšší části trhu. Je určen pro hraní nejnáročnějších PC her při vysokém výkonu. Čip obsahuje 1440 nebo 1600 SP jednotek, neboli 288 nebo 320 5D superskalarních jednotek (shader jednotky). Paměťová sběrnice má šířku 256 bitů a jsou použity paměti typu GDDR5 od 4 do 4,8 GHz, velikost paměti je 1 nebo 2 GB. Nahrazuje staré modely HD 4850 a HD 4870. Chlazení je aktivní, kvůli TDP do 190 W. Konkurence od NVIDIE je GeForce GTX 460, GTX 465, GTX 470 a GTX480. Podporuje DirectX 11, Shader model 5 a OpenGL 4.0.  ASUS uvedl jako jediný (prosinec 2010) grafickou kartu s 2x RV770 XT (2x HD 5870).

HD 5970.

Řada HD 5970 používá jádro RV870 (obecně označení R800), vyrobené 40 nm procesem u TSMC a směřuje do nejvyšší části trhu. Je určen pro hraní nejnáročnějších PC her při vysokém výkonu. Čip obsahuje 2x1600 SP jednotek, neboli 2x320 5D superskalarních jednotek (shader jednotky). Paměťová sběrnice má šířku 2x256 bitů a jsou použity paměti typu GDDR5 4 GHz, velikost paměti je 2 nebo 4 GB. Nahrazuje starý model HD 4870 X2. Chlazení je aktivní, kvůli TDP do 300 W. Konkurence od NVIDIE je GTX295. Podporuje DirectX 11, Shader model 5 a OpenGL 4.0.  HD 5970 byla nejvýkonnější grafická karta do uvedení nové řady GPU Radeon R900 a GF110.  AMD zapracovalo na přetaktování a díky tomu jde jádro přetaktovat až na hranici 1 GHz a paměti až na 5 GHZ(efektivní).

"ATI" Radeon HD 5000 je řada grafických karet postavená na čipu R800 firmy AMD, která byla představena 29. září 2009. To byly vydány karty založeny na jádru RV870 (HD 5850 a HD 5870). Nižší modely mají jádra RV840 a RV830. Umisťují se do slotu PCI-E 2.0 16x (je kompatibilní s verzí 1.1). Jádro podporuje DirectX 11, Shader model 5, OpenGL 4.1 a OpenCL 1.1. Jména pro grafické karty se volí podle vzoru "Radeon HD 5xx0", například HD 5750, HD 5850, HD 5870, atd.

Die Radeon-HD-5000-Serie ist eine Serie von Desktop-Grafikchips der Firma AMD, die im Herbst 2009 als Nachfolger für die Radeon-HD-4000-Serie eingeführt wurde. Alle Grafikprozessoren dieser Serie unterstützen das Shader-Model 5.0 nach DirectX 11 und OpenGL 4.4 sowie auch OpenCL 1.2 in der aktuellen Version. AMD vermarktet die Fähigkeit der Grafikkarten für Aufgaben abseits der Grafikberechnung unter dem Begriff „ATI Stream“. Der Nachfolger der Radeon-HD-5000-Serie ist die Radeon-HD-6000-Serie.


Biografie.

Eugen Rippl se narodil v Náměšti nad Oslavou, jeho otcem byl soudní úředník. Mezi lety 1899 a 1907 vystudoval brněnské gymnázium a nastoupil na studia německého a českého jazyka do Vídně. Od roku 1908 pak studoval na německé univerzitě v Praze.  Po studiu ve Vídni a Praze Eugen Rippl složil v roce 1911 zkoušku z učitelství češtiny a němčiny a doktorát z filosofie získal v roce 1918. Do roku 1921 působil jako učitel na Obchodní akademii v Olomouci. Posléze vyučoval na Obchodní akademii v Praze a také na Německé univerzitě v Praze, nejprve od roku 1929 jako soukromý docent, od roku 1933 jako běžný pracovník a od roku 1941 jako řádný profesor české a slovenské filologie.  Rippel zpočátku byl členem Sudetoněmecké strany (SdP) a po jejím rozpuštění se stal členem NSDAP (do strany vstoupil v dubnu 1939). Během druhé světové války vedl Institut pro český jazyk a literaturu Nadace Reinharda Heydricha. V roce 1943 sepsal článek "Žid a židovská otázka v moderní české literatuře", který byl publikován v knize Weltkampf.  V jeho vědeckých pracech se věnuje zvláštní pozornost studiím moderních dialektů a jeho poznatky byly relevantní pro studium nestandardních jazykových výrazů. Byl vydavatelem německých antologií české literatury a odborných časopisů "Slavistische Schulblätter" a "Slawischen" "Rundschau". Od roku 1937 byl Eugen Rippl členem České společnosti věd.  V noci z 5. na 6. května 1945 spáchal společně se svojí ženou Annou sebevraždu otravou svítiplynem ve svém bytě v Praze v Lodecké ulici čp. 2. Oba byli 12. května 1945 pohřbeni na Olšanském hřbitově v Praze.

Eugen Rippl (18. listopadu 1888 Náměšť nad Oslavou – 6. května 1945 Praha) byl český slavista a profesor na Německé Karlově univerzitě v Praze.

Eugen Rippl (* 18. November 1888 in Namiest an der Oslawa, Mähren; † 6. Mai 1945 in Prag) war ein tschechischer Slawist und Professor an der Karl-Ferdinands-Universität in Prag.


Historie.

Mariánská svatyně Královny Kašubů je nyní největším kostelem v Kašubsku.  První písemná zmínka o Sianowu pochází z roku 1348. V roce 1480 kostel vyhořel, avšak jemně vyřezávaná "Sianowská madona" byla zachráněna. Sianowská farnost se po požáru stala součástí farnosti Strzepcz a tak to zůstalo i po obnově kostela. Někdy od těch dob se datuje rostoucí popularita "Matky Boží", již v patnáctém století přicházely řady poutníků do Sianowa pro přímluvu.

19. století.

Podruhé byl kostel zničen požárem v roce 1810. I tentokrát byla madona uchráněna a přesunuta do Strzepcze. Farář ve Strzepczi si nepřál obnovu kostela v Sianowu, avšak bylo zaznamenáno proroctví ženy, která po spatření madony předpověděla velká neštěstí, která se stanou nebude-li kostel obnoven. Svědectví bylo předneseno pod přísahou v přítomnosti kněze. Poté byl kostel rychle obnoven a počet věřících výrazně rostl.  Sianowská farnost byla opětovně zřízena v roce 1864. Dobové zdroje uvádějí, že Madona uzdravila mnoho chromých a zmrzačených, kteří v Sianowu odhodili své berle a hole. Na poutě se vydávají mladí snoubenci před svatbou a přímluvu hledají vojáci bojující ve druhé světové válce.

20. století.

Franciszek Grucza (1911–1993) byl význačný kněz, překladatel evangelia do kašubštiny. Podle jeho svědectví i svědectví dalších zaslal chełmnský biskup Kazimierz Józef Kowalski v roce 1965 žádost papeži Pavlu VI. s prosbou korunovat zázračnou sošku "Královnou Kašubů". Papež souhlasil, korunovace se uskutečnila za přítomnosti mnoha biskupů a množství Kašubů 4. září 1966. Od té doby se Madona těší rostoucí úctě. Papež Jan Pavel II. v roce 1987 na Kościuszkově náměstí ve Gdyni připomněl Sianowo jako významné místo víry Kašubů: „Was wszystkich, Wasze rodziny i wszystkie Wasze sprawy składam u stóp Matki Chrystusa, czczonej w wielu sanktuariach na tej ziemi, a zwłaszcza w Sianowie i w Swarzewie, gdzie od lat czterystu otacza Was opieką jako "Królowa polskiego morza"“.  Při obnovené pouti se na náměstí Poutníků se každý rok v červenci sejde okolo dvaceti tisíc věřících. Na čtyřicet skupin přichází pěšky, nejdelší cestu – 120 km – váží putující z Miastka. Mnozí zdůrazňují kašubské kořeny a někteří přicházejí v kašubských krojích, přinášejí praporce, které demonstrují křesťanskou víru a kašubskou identitu. Při každé pouti jsou některé obřady slouženy v kašubštině.

Sianowo (s výslovností, kašubský název Swiónowò) je starobylá ves v Polsku. Nachází se na severu Polska v okrese Kartuzy v Pomořském vojvodství. Leží asi deset kilometrů severozápadně od Kartuzy 36 km západně od metropole vojvodství Gdaňsku.

Sianowo (; kaschubisch "Swiónowò") ist ein Dorf im Powiat Kartuski der Woiwodschaft Pommern in Polen. Es liegt in der Kaschubischen Schweiz am See (Jezioro Sianowskie). Die Mengen von Pilgern besuchen das Sanktuarium der Gottesmutter – Königin von Kaschuben in Sianowo.


Vznik a vývoj organizace.

Československý helsinský výbor byl založen v listopadu roku 1988, aby vedle významných občanských iniciativ Charta 77 a Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS) sledoval dodržování a porušování lidských práv v tehdejší ČSSR tak, jak byly vyjádřeny Helsinskou dohodou. Mnoho členů se účastnilo i jiných aktivit.  Založila ho – z podnětu zástupců Mezinárodní helsinské federace (IHF, International Helsinki Federation) a Helsinki Watch (dnes Human Rights Watch) – skupina třiceti kriticky myslících a opozičně jednajících občanů (v čele prof. dr. Jiří Hájek), kteří se navzdory hrozbě pronásledování rozhodli vydávat a zveřejňovat svá stanoviska k naprostému nesouladu tehdejšího právního řádu a právní jakož i politické praxe s přijatými mezinárodními principy lidských práv. Navázali tak na mnohaletou soustavnou, obětavou a riskantní práci Charty 77, která se ovšem v té době – kromě porušování lidských a občanských práv – už věnovala mnoha dalším ožehavým tématům života tehdejší československé společnosti. Vydala asi 700 dokumentů – stanovisek.  Členové a členky Čs. HV se soustředili zejména na rozpory řady československých zákonů, např. zákona shromažďovacího a sdružovacího, trestního zákona a dalších právních norem s principy lidských práv, jak byly formulovány v "Mezinárodním paktu o občanských a politických právech" a v "Mezinárodním paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech" (OSN 1966), v paktech, které z podnětu Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě (Helsinki, 1975) formálně přijal a ratifikoval i československý totalitní stát (1976). Ačkoli se tím staly součástí československého právního řádu (publikovány pod č. 120/1976 Sb.), stát závazky z nich vyplývající nehodlal automaticky respektovat.  Podobně jako Charta 77 a VONS, tak i Čs. HV připomínal československým úřadům a představitelům, že je nutné tyto mezinárodní závazky a normy plnit, v jejich duchu a podle jejich litery demokratizovat stávající právní řád, jakož i právní a sociální praxi. Čs. HV poukazoval též na mnohé individuální případy nezákonností, zejména pokud šlo o hrubé jednání s občany protestujícími proti režimu na menších i na velikých, tisícových a později statisícových shromážděních konce 80. let, ale i jiné.

ČHV po roce 1989.

Československý helsinský výbor, jenž se stal záhy po svém založení členem Mezinárodní helsinské federace (IHF se sídlem ve Vídni), uvítal samozřejmě listopadovou něžnou revoluci roku 1989, zhroucení komunistického režimu, a pokračoval ve své obhajobě lidských a občanských práv jak v obecné rovině (monitoring zákonů a novel, příprava nové Ústavy a Listiny základních práv a svobod apod.), tak pokud šlo o případy nespravedlností a nezákonností vůči jednotlivým občanům, či o situaci některých skupin, jako jsou děti, cizinci, uprchlíci, národnostní menšiny, vězni aj. Hned na počátku roku 1990 požádal Čs. HV v Československu o registraci a byl registrován jako mezinárodní nevládní organizace (se statutem obdobným jako mají občanská sdružení). Rozrostla se jeho členská základna, přihlásila se k němu řada dalších občanů, mezi nimi i kvalifikovaní právníci a jiní odborníci.  Když se koncem roku 1992 Československo rozdělilo na dva státy, slovenský a český, rozdělil se i Čs. HV na Slovenský helsinský výbor a Český helsinský výbor. Oba zůstaly členy IHF. Slovenský helsinský výbor později zanikl, a to z finančních důvodů.  Naopak činnost Českého helsinského výboru se záhy velmi rozrůznila, diferencovala. Pokračoval i nadále v monitoringu zákonů i právní a sociální praxe, dále se ČHV zabýval jednotlivými případy porušování lidských a občanských práv, zahájil poradenskou činnost, v jejímž rámci byla založena Poradna pro otázky státního občanství (aktuální v souvislosti s rozdělením ČSFR), též Poradna pro uprchlíky (obě poradny se později osamostatnily), přibyla a rozvinula se informatika o lidských právech, dále i výchova k lidským právům ve školách a v různých profesních skupinách, monitoring dodržování a porušování lidských práv ve věznicích atd. Ve spolupráci s IHF a dalšími evropskými helsinskými výbory se ČHV podílel na některých mezinárodních projektech, zaměřených na vzdělávání aktivistů nevládních organizací, ale i právníků, zejména v některých postsovětských republikách. Vyjadřoval se k mnohým mezinárodním konfliktům, jako byla občanská válka v Jugoslávii, válka v Čečensku aj.  Od roku 1994 vydává výbor každoročně "Zprávu ČHV o stavu lidských práv v ČR", čtvrtletní časopis "Lidská práva" (původně Zpravodaj Čs.H.V.), v poslední době vychází obojí jen na internetu http://www.helcom.cz. V průběhu let vydal Čs. HV i ČHV řadu monotematicky zaměřených knih a brožur. S publikacemi ČHV i další literaturou k lidským a občanským právům se lze seznámit v Dokumentačním a informačním středisku ČHV.

ČHV dnes.

Hlavní oblasti činnosti, kterými se ČHV v současné době především zabývá:  Neopomíjí ani závažné případy porušování lidských a občanských práv pokud jde o diskriminaci žen, porušování práv seniorů, ochranu práv dětí či rodičů, závažné trestní případy aj.

Předsednictví.

Členský sněm ČHV volí každoročně své předsednictvo, v jehož čele stojí předseda či předsedkyně:

Český helsinský výbor (ČHV), plným názvem "Mezinárodní helsinská federace – Český helsinský výbor", původně "Československý helsinský výbor" (Čs. HV), je nevládní nezisková organizace zaměřená na lidská práva.

Český helsinský výbor ("Tschechisches Helsinki-Komitee"), früher Československý helsinský výbor ("Tschechoslowakisches Helsinki-Komitee"), ČHV, ist eine Nichtregierungsorganisation, die sich mit der Lage der Menschenrechte beschäftigt. Das Komitee entstand 1988 im Umfeld der oppositionellen Charta 77 und des Komitees VONS.


Dějiny LGBT v Íránu.

Před nástupem islámu.

Historie homosexuality v Íránu se skládá z období, kdy byla velmi podporována, a období, kdy byla zase naopak tvrdě potlačována. Období Zoroastrianismu, které sáhá až do dob Sásánovské říše, se zakládalo na tom, že veškeré stejnopohlavní aktivity, jak aktivní, tak i pasivní, jsou dílem ďábla a je nutné je vymýtit. Toto období, v němž byl striktně zapovídán dřívější polyteismus a pederastie, vyvrcholilo konfliktem v období Achaimenovské říše.

Nástup islámu.

Hadís vypovídající o činech proroka Mohameda říká, že homosexualita nemá své místo na území Arabského poloostrova. Postoj Koránu k homosexualitě jako sodomii je dost nejasný. Islámští duchovní se v této oblasti více řídili tím, co praví Hadís a spisy vypovídající o životě proroka Mohameda, a homosexualitu posuzují jako zločin proti božímu právu. Tresty za Hudúd byly v té době dost přísné.

Írán v období 20. století.

Homosexualita na území Íránu byla tvrdě trestána až do období vlády Dynastie Pahlaví, kdy byla tolerována. Existují i zdroje o homosexuálních svatbách, nicméně nejsou spolehlivé. V 70. letech se v Íránu také zakládaly LGBT organizace a noční kluby, v nichž byla homosexualita tolerována. Přesto ale byla stále tabu a LGBT lidé jí často skrývali před přáteli i rodinou kvůli nepochopení. Ani zde neexistovaly žádné poradny zabývající se problematikou homosexuální mládeže. Někteří Íránci říkají, že Íránská islámská revoluce byla také důsledkem morálního úpadku íránské společnosti, jenž zahrnoval i veřejnou fotku z homosexuální svatby v období šáhova režimu, a i ten je důvodem silné homofobie v dnešním Íránu. Po revoluci se nová vláda začala čím dál víc vracet ke starým islámským zásadám a po novele trestního zákoníku začala tvrdě trestat a perzekvovat homosexuály a transexuály. Teprve až roku 1986 bylo transsexuálům přiznáno právo na změnu pohlaví, a byli považováni za heterosexuály, jelikož jejich sexuální orientace je vůči jejich psychickému pohlaví zpravidla heterosexuální.

Zákon a homosexualita v současném Íránu.

Mužská homosexualita.

Trestný čin sodomie může být v některých případech trestán smrtí vůči obou osob bez ohledu na jejich aktivitu či pasivitu. Pokud jsou oba muži plnoletí a trestný čin spáchali za vzájemného souhlasu, záleží na soudci jaký trest za sodomii jim udělí. Pokud jedna z osob byla obětí znásilnění a stejnopohlavní styk s ní byl vykonán proti její vůli, je odsouzen pouze násilník. Pokud trestný čin spáchali dva nezletilí za vzájemného souhlasu, jsou odsouzeni k 74 ranám bičem. Usvědčení ze sodomie je možné buď z vlastního přiznání pachatele a nebo z usvědčení čtyř mužů zákona.

Ženská homosexualita.

Lesbismus je v Íránu považován za trestný čin sodomie stejně jako sexuální styk mezi muži. Pokud jsou dvě zletilé ženy usvědčeny z trestného činu sodomie, jsou potrestány 50 ranami bičem. V případě recidivy jsou ženy po čtvrtém usvědčení ze sodomie popraveny. Případy odsouzených leseb jsou v Íránu stejně známy jako případy odsouzených gayů.

Cizoložství.

Kromě stejnopohlavního styku je v Íránu taky trestným činem pohlavní styk mimo manželství, který je uplatňován vůči heterosexuálním jedincům majícím sex před svatbou. Veškerá sexuální aktivita je legální pouze v rámci manželství.

Homosexuální jednání se v Íránu začal trestat ve 30. letech 20. století. Veškerá sexuální aktivita mezi osobami stejného pohlaví se zde trestá vězením, bičováním nebo v některých případech i smrtí.. Zákony proti sodomii jsou přísnější vůči homosexuálním mužům než vůči homosexuálním ženám. Současný íránský prezident navíc popírá veškerou přítomnost LGBT osob ve své zemi. Tvrdí, že tenhle fenomén v jejich zemi nemají, za což sklidil mezinárodní kritiku z řad OSN. Stejně jako homosexuální aktivita je v Íránu také trestné sexuální styk mimo manželství. Transsexuálním osobám je zde ale přiznáváno právo na změnu pohlaví. Írán je jedna za zemí, kde je největší počet provedených operativních změn pohlaví, která je nutná i pro formální změnu. Operace jsou hrazeny vládou pouze částečně. Je zde ale vyvíjen tlak na to, aby je stát proplácel zcela. Transsexuálové v Íránu i tak ale stále čelí netoleranci a nepřijetí ve společnosti.

Homosexualität ist im Iran gesellschaftlich tabuisiert, und homosexuelle Handlungen sind strafbar. Seit der Islamischen Revolution von 1979 wurden im Iran über 4000 Homosexuelle öffentlich hingerichtet.


Porovnání s jinými typy VPN.

VPN udržuje ověřené, šifrované spojení pro bezpečný přesun dat pomocí veřejných sítí (typicky Internet.) Další VPN typy jsou IPsec VPN, který je užitečný pro spojení bod-bod kde koncové body v síti jsou známé a nemění se; nebo SSL VPN, které poskytují přístup pomocí webového prohlížeče a jsou obvykle používány pro vzdálenou práci (telekomunikačními pracovníky a obchodními cestujícími).  Tvůrci mobilních VPN dělají rozdíl mezi vzdáleným přístupem a mobilním prostředím. Uživatel používající vzdálený přístup obvykle naváží spojení z pevného koncového bodu, spustí aplikace umístěné ve zdrojích firmy které potřebují a odhlásí se. Oproti tomu v mobilním prostředí se koncový bod stále mění (například, když uživatel přechází mezi různými mobilními sítěmi nebo Wi-fi přístupovými body). Mobilní VPN udržuje virtuální spojení s aplikací vždy, i když se změní koncový bod přes který je připojena a předávání potřebných přihlašovacích údajů probíhá pro uživatele transparentně.

Funkce mobilní VPN.

Toto jsou běžné funkce zařízení s mobilní VPNs

Správa mobilní VPN.

Některé mobilní VPN nabízí další "mobil-aware", správu a bezpečnostní funkce, takže v IT odděleních mají přehled a kontrolu nad prostředky, které nemusí být v firemních prostorách nebo nejsou připojené k lokální síti.

Mobilní VPN průmysl a aplikace.

Mobilní VPN našli uplatnění v mnoha odvětvích průmyslu, kde poskytují mobilní přístup zaměstnanců k softwarovým aplikacím.

Mobilní VPN zařízení.

Některá prostředí vyžadují zařízení schopné zvládnout "fyzickou zátěž", extrémní výkyvy počasí nebo jiné podmínky, se kterými se můžeme setkat venku nebo v terénu. Někteří výrobci vytvářejí robustní počítače, jako je Panasonic Toughbook nebo Itronix GoBook, notebooky nebo počítače, tablet PC. Lze také použít různé kapesní počítače a chytré telefony. Operační systémy jsou obvykle na základu Microsoft Windows, včetně speciálních mobilních verzí, jako je Windows CE a Windows Mobile. Mobilní VPN je dostupná pro chytré telefony Nokia se Symbian OS.

Mobilní VPN v telekomunikaci.

V telekomunikacích je mobilní VPN řešení, které umožňuje zahrnout zaměstnance všech poboček do společné sítě, která obsahuje všechny stolní a mobilní telefony. Používání mobilní VPN je pro interní komunikaci efektivní, protože poskytuje další služby a zaručuje vysokou kvalitu za nízkou cenu.  Použití mVPN ve firmách má následující výhody:

Mobilní virtuální privátní síť (mobilní VPN nebo mVPN) poskytuje mobilním zařízením s přístupem do sítě zdroje a aplikace jejich domácích sítí, i když jsou připojené k jiným sítím (drátovým nebo bezdrátovým).

Ein ( oder mVPN) stellt mobilen Geräten wie Smartphones, Notebooks, Netbooks und PDAs eine unterbrechungsfreie Verbindung für den Zugriff auf Anwendungen und Daten zur Verfügung, wenn sie über drahtlose oder kabelgebundene Netzwerke verbunden sind. Entwickelt für heutige drahtlose und mobile Computerumgebungen ermöglichen Mobile VPNs das einfache Roaming zwischen kabelgebundenen und drahtlosen Netzen und zwar sowohl lokalen WLANs als auch überregionalen öffentlichen Netzen.


Výskyt.

Původně pochází z jižních oblastí Střední Ameriky, Karibiku a Jižní Ameriky. Přirozený areál rozšíření je Kostarika, Nikaragua a Panama, ostrovy Anguilla, Antigua a Barbuda, Barbados, Kuba, Dominik, Guadeloupe, Hispaniola, Jamajka, Martinik, Portoriko, Svatá Lucie, Svatý Vincenc a Grenadiny. V Jižní Americe je to amazonský deštný prales, Francouzská Guyana, Guyana, Surinam, Venezuela, Kolumbie, Ekvádor (Loja, Morona – Santiago) a zasahuje až do Peru.  Hura je invazivní rostlinou v severní Austrálii a v Africe v Tanzanii. Nově se vyskytuje v západní Africe, zde je ale neinvazivní. Je vysazována v Číně.  Dává přednost částečně zastíněným až slunečným lokalitám vlhkých oblastí s humózní půdou.

Popis.

Hura je tropický, stálezelený, vysoký strom. Výška stromů se udává okolo 20 až 25 metrů, u rekordních jedinců v přírodě 40 až 60 m. Průměr kmene může být až 2 metry. Kmen a hlavní větve mají hladkou hnědou kůru, kterou pokrývají silné, kuželovité trny, 1 – 2 cm dlouhé. Vedlejší větve mají holou kůru s drobnými otvory. Celá rostlina je prostoupena mléčnicemi ronícími při poranění silně jedovatý latex.  Listy jsou střídavé, značně velké, dlouze řapíkaté. Řapík je až 20 cm dlouhý, u paty má dva palisty. Čepel o délce 5 – 29 cm a šířce 5 – 17 cm je protáhle až vejčitě srdčitá, leskle zelená, na rubu ochmýřená. Nervatura je výrazně světlejší, z centrální žíly vystupuje asi 10 až 16 bočních nervů. Okraj listu je více či méně lehce zubatě pilovitý.  Hura je rostlina jednodomá, ale květy jsou jednopohlavní. Prašníkové květy jsou směstnány do dlouze stopkatých, kuželovitých klasů, 5 až 10 cm dlouhých. Nesou v nepatrném pohárkovitém okvětí větší počet tyčinek, nitky jsou srostlé do 4 až 12 mm dlouhých sloupečků, nahoře nesou 1 až 3 kruhové řady prašníků. Pestíkové květy jsou jednotlivé a jen na krátkých stopkách. Zkrácené okvětí (4 až 8 mm) obklopuje kulovitý rozšířený semeník. Ten přechází v až 5 cm dlouhou čnělku, která je na konci rozšířena ve velikou, talířovitou, v četné zuby (9 -14) rozeklanou bliznu masové barvy.  Plody visí na krátké stopce. Mají tvar malé dýně. Jsou to okrouhlé tobolky, shora zploštělé, dřevnaté, 5 – 8 cm v průměru a 3 – 5 cm délky. Skládají se z 12 -18 širokých jednosemenných pouzder. Semena jsou okrouhlá, zploštělá, až 2cm velká. V době zralosti plody s třeskem explodují a semena jsou vymrštěna rychlostí 70 m/s až do vzdálenosti 45 m (někdy se udává až 100 m).

Využití.

Plody byly dříve používány jako zásobníky na pudr k sušení inkoustu tzv. posýpátka. Odtud název "Sandboxtree". Bílou mléčnou šťávu – latex používali rybáři jako jed na ryby. V Karibiku z něj připravovali šípový jed. Latex, semena, listy a kůra z kořene se používají v domácím lékařství a k přípravě léků. Z vysoce kvalitního dřeva, které se prodává pod obchodním názvem Habillo Hura, se vyrábí nábytek. Jednotlivé segmenty plodu ve tvaru delfína domorodci používali k výrobě náhrdelníků. Pro pěkný vzhled se pěstuje v ostatních tropických zemích světa jako okrasný i stínící strom.

Pěstování.

Hura je vzácně pěstována v botanických zahradách. Plody si též někdy dovážejí turisté, dříve i z Kuby, a ze semen se daří vypěstovat rozměrné ozdobné pokojové rostliny až do stádia květu.

Hura chřestivá ("Hura crepitans"), taktéž dynamitový strom, strom posýpátkový ("sandboxtree"), je tropický, stálezelený, vysoký strom. Hura je původní indiánský název. Další název je jabillo.

Der Sandbüchsenbaum ("Hura crepitans") ist eine Pflanzenart in der nur zwei oder drei Arten zählenden Gattung "Hura" in der Familie der Wolfsmilchgewächse (Euphorbiaceae). Er ist eine neotropische Pflanzenart. Trivialnamen in unterschiedlichen Sprachen sind beispielsweise in Englisch: Sandboxtree, Monkey’s dinner bell, Monkey’s pistol; Spanisch Ceiba amarilla, Javillo, Catahua, Salvadera.


Život.

Údaje o jeho životě jsou velmi skromné. Místo jeho působení bylo město Pettau, avšak dříve se pro jeho latinské přízvisko v římském martyrologiu "Petavionensis" nebo "Pictaviensis" kladlo do francouzského Poitiers. Až do 17. století byl také často zaměňován s latinským řečníkem Viktorínem Aferem.  Podle sv. Jeronýma byl biskup Viktorín autorem mnoha komentářů na různé knihy Písma, z nichž se nám však dochoval úplný jen jeden, tj. komentář na Zjevení svatého Jana, a zlomky komentáře na Genesis, resp. na stvoření světa.  Viktorín zemřel pravděpodobně v roce 303 nebo 304 při Diokleciánově pronásledování.

Komentář na Zjevení.

Viktorínův komentář Zjevení svatého Jana, poslední knihy Bible, je nejstarší celý dochovaný komentář této knihy. Ne však komentář celé knihy, ale okrajové poznámky (tzv. scholia) k některým veršům či větším částem textu. Původní latinský název zní "Scholia in Apocalypsin Beati Joannis". Nejvýznamnější vydání jsou:  Viktorínův komentář je spíše symbolický, v linii alexandrijské školy. Je prvním známým autorem, který se při výkladu uchyluje k tzv. rekapitulaci – obrazy popisované ve Zjevení chápe nikoli lineárně jako sled po sobě následujících událostí, ale autor se podle něj neustále vrací k již řečenému a prohlubuje to. V případě posledních tří kapitol Zjevení (20–22) však Viktorín z velké části (i když ne zcela) svůj alegorismus opouští a vykládá tyto verše milenaristicky. Chápe je jako popis, byť částečně alegorický, skutečného tisíciletého panování Krista se svými svatými na této zemi před konečným vzkříšením a soudem. Je tak důkazem, že se milenaristické učení nezakládalo výhradně na doslovné interpretaci Písma, neboť Viktorín obecně chápe Písmo značně symbolicky, a to včetně mnoha veršů z inkriminovaných posledních kapitol Zjevení.  Když jeho text dostal do rukou Jeroným, podrobil jej celkové úpravě. V celé knize upravil latinskou stylistiku, komentář posledních tří kapitol však zcela nahradil komentářem svým, aby Viktorína očistil od milenaristického učení. Připojený Jeronýmův komentář závěru Viktorínova díla pak byl považován za součást původního díla. V Migneho vydání PL nalezneme ještě Jeronýmovu verzi, v ediční řadě "Sources Chrétiennes" se nacházejí obě, jak Jeronýmova, tak i původní verze Viktorínova.  Kromě této radikální úpravy doznal později Viktorínův text ještě dvě úpravy, které se však omezily jen na stránku jazykovou a na doplnění širších citátů ze samotného Zjevení.

O stvoření světa.

Z traktátu De fabrica mundi (O stvoření světa) se dochovaly jen zlomky vydané v:  I v tomto díle vyznává Viktorín své milenaristické učení, a to tehdy, když hovoří o stvoření světa v šesti dnech. Přijímá výklad verše žalmu 90,4 jako interpretační klíč k identifikaci každého dne stvoření s jedním tisíciletím světových dějin (teorie kosmického týdne) a říká, že v onu sobotu bude Kristus vládnout se svými vyvolenými, čímž volně cituje právě Zjevení sv. Jana v milenaristickém výkladu.

Viktorín z Ptuje († 303/304) byl křesťanský biskup v městě Ptuj (Pettau, Petabium, Poetovio) v západním Illyriku (dnešní Slovinsko) a autor mnoha komentářů na různé knihy Bible. Řadí se mezi latinské církevní otce a milenaristy.

Victorinus von Poetovio oder Victorinus von Pettau († 304) war Bischof von Poetovio (dt. Pettau, heute Ptuj in Slowenien) an der Drau. Er ist der Verfasser des ältesten erhaltenen lateinischen Bibelkommentars, in dem er die Offenbarung des Johannes auslegt.


Historie.

Experimentální MSR pro letadla.

Vývoj MSR začal experimenty s reaktory pro letadla. V rámci programu NEPA (Nuclear Energy for the Propulsion of Aircraft), který byl US Air Force odstartován v roce 1946, byl postaven reaktor, který v roce 1954 absolvoval zkušební provoz. Reaktor byl 221 hodin v kritickém stavu, z toho 74 hodin dodával výkon v řádu jednotek megawattů. Byl naplněn směsí fluoridů sodíku, zirkonia a uranu (53:41:6 Mol-%) a dosáhl nejvyšší teplotu 860 °C a tepelný výkon přibližně 2,5 MW. Jako moderátor a odražeč neutronů sloužil oxid berylia s dodatečným chladicím okruhem s tekutým sodíkem pro odražeč. V souvislosti s rozvojem mezikontinentálních raket byla myšlenka bombardérů s dlouhým doletem a nukleárním pohonem nakonec opuštěna.

MSRE - Experimentální MSR.

Zároveň s vývojem a stavbou prvních tlakovodních reaktorů pro civilní získávání energie vyvinutých na základě úspěchů technologie z jaderných ponorek, byly v šedesátých létech prováděny i výzkumy využitelnosti experimentálních reaktorů s tekutou solí pro získávání elektrické energie. Stavba jednoho reaktoru byla ukončena v roce 1964 a zkušební provoz probíhal od roku 1965 do roku 1969. V tomto období byl experimentální reaktor celkově dva roky v kritickém stavu.  Reaktor s maximálním tepelným výkonem 8 MW v principu potvrdil realizovatelnost tohoto konceptu. Ovšem již po krátké provozní době došlo na stěnách průtokových kanálů k velkým korozním poškození vlivem působení směsí solí produktů štěpení. K reaktoru nebyl připojen žádný generátor pro získávání elektrické energie; teplo bylo ventilátory odváděno do okolí. Přitom nebylo ani testováno (ač bylo v konceptu LFTR plánováno) množení štěpného materiálu a odstraňování štěpných produktů, jako například vzácných plynů. Ale bylo prokázáno, že aktivní zóna reaktoru může být dlouhodobě provozována při teplotách 650 °C.  Experiment potvrdil i řadu dalších očekávání: radiační stabilitu tekutiny, určitou (ačkoliv ne dostatečnou) korozní odolnost materiálů proti působení roztavených solí, vznik mnoha produktů štěpení ve formě netěkavých iontových sloučenin a možnost snadného průběžného odstraňování vzácných plynů (zvláště xenonu, viz průběžná separace), které normálně způsobují tzv. otravu reaktoru. Jako nevýhody se ukázaly mezi jiným vysoká produkce tritia (a to i přes použití izotopicky čistého lithia) a silná kontaminace všech stěn průtokových kanálů úsadami štěpných produktů.  Jako palivo bylo používáno uranu, tak i uranu (získávaného v jiném reaktoru z thoria). Jako moderátor sloužil grafit.  Jak bylo zjištěno během demontáže v roce 1994, muselo dojít během provozu k téměř poruchovému úniku velkého množství uranu ze soli do odplyňovacího systému reaktoru. Dekontaminace odplyňovacího systému reaktoru se tak ukázala jako extrémně náročná.. Vzhledem k tomu, že cca 5% štěpného materiálu z MSRE zůstalo ve filtrech s aktivním uhlím odplyňovacího systému reaktoru, musely být dokonce provedeny bezpečnostní studie dokazující nemožnost dosažení kritického stavu, při sanačních pracích na odplyňovacím systému. Předpokládá se, že radiolýzou vznikal z fluoridu plynný fluor, který tvořil s UF lehce těkavý (UF), který se pak následovně neplánovaně uvolňoval do odplyňovacího systému. K tomuto uvolňování docházelo zřejmě až tehdy, když po odstavení reaktoru sůl v zásobnících ztuhla. To by ukazovalo na nedostatečnou stabilitu soli přinejmenším v pevném stavu.  Výsledky projektu MSRE pak hrály velkou roli při hodnocení dále popsaného plánovaného následného projektu MSBR.

Množivý MSR v Oak Ridge National Laboratory.

Když bylo koncem šedesátých let patrné, že světové zásoby uranu jsou omezené, byly vyvinuty různé koncepty reaktorů, které měly „množit“ další jaderné palivo. V USA přicházely do úvahy především dva konkurující si koncepty, „rychlý množivý“ reaktor chlazený sodíkem a množivý reaktor s tekutými solemi využívající tepelných neutronů.  V Oak Ridge National Laboratory byl vyvinut koncept pro množivý reaktor s tekutou solí (MSBR) s výkonem 1 GW. Jako palivo byla použita směs solí LiF–BeF–ThF–UF v konceptu s jedním médiem. Jako sekundární chladivo bylo použito NaF-NaBeF. Podle výpočtů měl být tento základ schopen produkovat další jaderné palivo. Nejnovější a zpřesněné výpočty ovšem ukázaly, že MSBR měl positivní teplotní koeficient reaktivity a proto by nebyl z hlediska bezpečnosti akceptovatelný.  Americká vláda pod vedením Richarda Nixona investovala podstatně větší prostředky na vývoj, tehdy již pokročilejších „rychlých množivých reaktorů“ než na vývoj MSBR. Když vedoucí projektu MSBR Alvin M. Weinberg varoval před (později skutečně nastalými) prudce rostoucími náklady a především před nebezpečími konceptu rychlých množivých reaktorů a částečně i před lehkovodními reaktory, bylo mu v roce 1973 doporučeno odstoupení a po auditu byl „jeho“ projekt MSBR zastaven. Tento audit MSBR přinesl výsledky, které vedly k vystřízlivění: "...Toto hodnocení znovu potvrdilo existenci velkých technologických a konstrukčních problémů, které omezují použitelnost množivých reaktorů jako spolehlivých a hospodárných pro zásobování elektrickou energií... Nejdůležitější problémy s MSBR jsou svojí podstatou dost komplikované a z mnoha pohledů specifické pro tento koncept... Pokud se ukážou závažné informace o praktických řešeních problémů, je možno provést nové zhodnocení... ".  Jako problémy byly uváděny materiálové otázky (výrazná koroze v MSRE), zvýšené uvolňování tritia a velká nebezpečí s ohledem na dosud nedostatečně otestované komponenty. Další práce na MSR byly po tomto auditu značně zredukovány. Některými současnými zastánci konceptu LFTR je tehdejší audit označován jako zmanipulovaný, odpůrci konceptu naopak v odmítání výsledků auditu vidí spiknutí.

Aktivity v Německu.

Také v Německu bylo v omezeném rozsahu do roku 1975 pracováno na vývoji MSR. Ve vývojovém centru KFA Jülich (dnes Forschungszentrum Jülich GmbH) byla prováděna studie o MSR, s cílem zjistit, zda by měl být koncept MSR rozvíjen v Německu dále v nějakém rozsáhlejším výzkumném projektu. Tehdejší vědeckotechnický vedoucí KFA podporoval koncept MSR. Ředitel vývojového centra Jülich Rudolf Schulten naopak propagoval konkurenční technologii vysokoteplotního reaktoru s kuličkovým palivem a technologii MSR odmítal jako „naprosto hroznou“ a později to, že zabránil vyvíjení MSR v centru Jülich, označoval jako jedno ze svých nejzásadnějších rozhodnutí.

Dual Fluid Reaktor (DFR) - vývoj v Berlíně.

MSR se dvěma médii ("Dual Fluid Reaktor DFR") je koncept reaktoru vyvíjený v Berlíně institutem IFK ("Institut für Festkörper-Kernphysik" – institut pro jadernou fyziku pevných částic). Měl by spojovat přednosti reaktoru s tekutou solí a reaktoru chlazeného tekutými kovy. Tím by měly být dosaženy cíle čtvrté generace reaktorů ohledně udržitelnosti, bezpečnosti a hospodárnosti. Reaktor podle tohoto konceptu obsahuje tekuté jádro z chloridů nebo z tekutého kovu; chlazený je olovem. Pracuje s rychlým spektrem neutronů a využívá kombinované průběžné vysokoteplotní přepracování. IFK jej propaguje z hlediska vynikajících bezpečnostních vlastností, extrémně nízkých nákladů a schopností rychle likvidovat radioaktivní odpady.

Nejnovější výzkum a vývoj.

Vývoj MSR v Číně.

V Číně se od roku 2011 zkoumá a vyvíjí několik různých konceptů reaktorů s tekutými solemi. Zatím se předpokládá, že vývoj vedoucí k postavení komerčně využitelných prototypových řešení potrvá přibližně dvacet let. Kun Chen z Čínské akademie věd plánoval uvedení funkčního výzkumného prototypu v roce 2015. Termín dohotovení tohoto čínského MSR s výkonem 2MW byl mezitím posunut na rok 2020.

Rychlý reaktor s tekutou solí (MSFR).

Výše zmíněné problémy s bezpečností velkých množivých MSR využívajících tepelné neutrony a thorium jako palivo vedly od roku 2005 k prvním vývojovým pracím na množivých reaktorech konceptu MSR, využívajících ale rychlé neutrony, tzn. bez grafitového moderátoru, které jsou označované jako „Rychlý reaktor s tekutou solí (MSFR)“. V rámci vývoje MSR jako jedné z šesti možných cest čtvrté generace reaktorů se těžiště prací přesunulo právě na MSFR, protože mezi pracovníky vývoje MSR narůstaly pochybnosti, že bezpečnostní problémy velkých množivých MSR využívajících tepelné neutrony budou moci být uspokojivě vyřešeny. Rovněž v rámci evropské platformy "Sustainable Nuclear Energy Technology Platform" se práce koncentrují již na MSFR. S MSFR ovšem nejsou žádné provozní zkušenosti a i teoretický výzkum je teprve na počátku. MSFR mají mít podle údajů výzkumu (na rozdíl množivých MSR využívajících tepelné neutrony) stálý a dostatečně velký záporný teplotní koeficient reaktivity i záporný koeficient reaktivity při vzniku parních bublin a tím mají splňovat současné bezpečnostní standardy.

Vysokoteplotní reaktor chlazený fluoridovými solemi (FHR).

Z důvodů, uvedených v předchozím odstavci, se ve vývoji čtvrté generace reaktorů od roku 2008 sleduje mezi koncepty MSR také projekt vysokoteplotního reaktoru chlazeného fluoridovými solemi (FHR), který se podobá konceptu PB-AHTR, popsanému v úvodní kapitole. Jedná se přitom o nový koncept reaktoru, který využívá kulovité grafitové palivové elementy, tekutou sůl jako chladivo, bezpečnostní systémy odvozené od rychlých reaktorů chlazených sodíkem a Braytonův cyklus (tj. cyklus plynových turbín) pro generování elektrické energie. Kromě elektřiny by FHR by měl být schopen dodávat i technologické teplo pro průmysl.

Funkční koncepty.

Veškerý obsah reaktoru, sestávající z paliva, chladicího média a štěpných produktů – s výjimkou eventuálně přítomného grafitu jako moderátoru – cirkuluje neustále mezi reaktorovou nádobou a primárním tepelný výměníkem. Roztavená sůl je dosahuje kritického stavu pouze v reaktoru, a to díky přítomnosti grafitového moderátoru a díky dostatečně velkému poměru mezi objemem a povrchem. Při průchodu primárním tepelný výměníkem, který se kvůli radioaktivitě taveniny nalézá uvnitř kontejmentu, je roztavená radioaktivní sůl již v podkritickém stavu. Dalším vloženým okruhem rovněž s roztavenou solí (ale již neradioaktivní) se převádí teplo z primárního tepelného výměníku do sekundárního tepleného výměníku – parogenerátoru, umístěnému vně kontejmentu.  Vedle produkce tepla může reaktor s tekutými solemi fungovat i jako množivý reaktor tj. produkovat další štěpný materiál. S thoriem co by množivým materiálem je teoreticky možné produkovat pomocí tepelných neutronů dostatečné množství uranu U pro další provoz reaktoru.  V konceptu množivého reaktoru je možné využít dva rozdílné konstrukční principy:

MSR s jedním médiem.

Používají jen jeden okruh tekuté soli, v níž je obsažen jak štěpný materiál, tak i materiál pro množení. Oba výše zmiňované zkušební reaktory ARE a MSRE byly malé "MSR s jedním médiem" bez podstatného množství množivého materiálu.  Aby MSR s jedním médiem mohly efektivně fungovat jako množivé, potřebují výrazně lepší efektivitu využití neutronů, a musí být proto konstrukčně výrazně větší (např. minimálně 1000 MW u konceptu MSBR).

MSR se dvěma médii.

V "MSR se dvěma médii" cirkulují dvě různé směsi tekutých solí v oddělených kontejnerech : Transport tepla k parogenerátoru probíhá pak podobně jako u "MSR s jedním médiem" vloženým okruhem roztavené neradioaktivní soli oddělujícím primární výměník od parogenerátoru.  Z obou směsí solí je část kontinuálně přepracovávána v zařízení připojeném k reaktoru. Ze směsi solí aktivního jádra jsou odstraňovány štěpné produkty. Ze směsi vnějších solí je extrahováno namnožené jaderné palivo (např. uran), které je následně doplňováno do směsi solí aktivního jádra.  Koncept "MSR se dvěma médii" má velké přednosti při kontinuálním přepracování. Většina štěpných produktů připadá na aktivní jádro, jen mizivá část na vnější soli. Tím odpadá nutné oddělování štěpných produktů od paliva a množivého materiálu, které je nutné provádět u "MSR s jedním médiem". Ve vnější soli vzniká též mezistupeň Pa, neboť se v ní může absorbovat méně neutronů než v jádře nebo při konceptu s jedním médiem. Vnější sůl také redukuje počet neutronů, které by se ztrácely nevyužity do okolí. Proto je možné v konceptu se dvěma médii navrhovat i relativně malé množivé reaktory.  Konkrétní návrh "MSR se dvěma médii" představený laboratoří "Oak Ridge National Laboratory" předpokládal spojení čtyř relativně malých reaktorových jednotek s průměrem cca 3 m a délkou cca 6 m, z nichž každá by měla dodávat výkon cca 250 MW. Malé jednotky měly být kompletně vyměňovány po cca osmi letech, v důsledku vyčerpání životnosti grafitu, neboť výměna pouze vlastního grafitu se nejevila možná.  Existují ovšem ještě značné technické problémy a to v důsledku rozdílné roztažnosti materiálu kontejneru a grafitu a jejího vlivu na svary a spojovací místa.

Průběžná separace štěpných produktů.

Těkavé produkty štěpení, například vzácné plyny, odcházejí z roztavených solí aktivního jádra samy nebo za pomoci jednoduchých technických prostředků. Především je třeba zdůraznit trvalé odstraňování xenonu z reaktoru. Radioaktivní xenon tvoří při provozu reaktoru jeden z nejčastějších produktů štěpení a velmi silně absorbuje tepelné neutrony, tento jev se nazývá "otrava reaktoru". Vzhledem k tomu, že vzniká ještě nějaký čas i po odstavení reaktoru, dočasně, v řádu hodin, zamezuje novému najetí na výkon. Tento problém, který nastává u běžných jaderných elektráren při každém odstavení z plného výkonu, se např. bezprostředně podílel i na černobylské havárii. Kontinuálním odstraňováním xenonu je u MSR tomuto jevu zamezeno. Odseparovaný xenon se s poločasem rozpadu 9 hodin mění na radioaktivní cesium s dlouhým poločasem rozpadu, které proto musí být uskladněno v úložišti radioaktivního odpadu.  Malý díl (např. 1 – 10% denně) obsahu reaktoru, je předpokládáno oddělovat a kontinuálně přepracovávat v zařízení, připojeném k reaktoru. Přitom mají být odděleny netěkavé produkty štěpení, které existují většinou ve formě fluoridů. Zbývající palivo a množivý materiál, právě tak jako i eventuální transurany jsou ve formě roztavené soli zaváděny zpět do reaktoru. Pro rychlý reaktor MSFR existují úvahy o využití pro transmutaci nuklidů s dlouhým poločasem rozpadu, které by vedlo ke snížení množství uskladňovaného jaderného odpadu. Vzhledem k tomu, že transmutace musí být spojena s přepracováním, je reaktor s integrovaným kontinuálním přepracováním předností. U množivých MSR s tepelnými neutrony, s relativně nižším využitím neutronů, je efektivní transmutace velmi problematická.  Kontinuální přepracování má několik předností : Výše uvedené výhody, jsou zároveň i nevýhodou, neboť snadná separace štěpných materiálů nebo jejich zdrojů (např. Pa) by umožňovala získávání látek použitelných pro výrobu zbraní. Bezpečnostní rizika kontinuálního přepracovávání nejsou navíc stále ještě dostatečně prozkoumána.

Náklady.

Na základě ještě neuzavřeného vývoje a chybějících zkušeností je odhad nákladů obtížný. V roce 1980 byly v ORNL propočítány náklady pro reaktor s tekutou solí srovnatelné konvenčním reaktorem.  Na jedné straně klesají náklady ve srovnání s konvenčním lehkovodním reaktorem (PWR) díky nižšímu tlaku a úspornějšímu kontejnmentu. Na druhé straně se objevují dodatečné náklady, například kvůli dražším materiálům pro vyšší teploty a na systémy pro odplynění a zachytávání tritia. Odhad nákladů je navíc ztížen tím, že legislativní procedury pro povolování výstavby ještě nezohledňují specifické zvláštnosti reaktorů s tekutou solí.  V případě využití thoriového cyklu jsou výhodou velmi nízké náklady na palivo (thorium) a u MSR rovněž odpadají náklady na zhotovování palivových tyčí. Přibývají ovšem náklady na oddělování produktů štěpení.

Přednosti.

Pasivní bezpečnost.

U všech reaktorů je požadován negativní teplotní koeficient reaktivity, to znamená, že zvýšení teploty vede ke snížení výkonu a tím se přirozeně stabilizuje reaktor. Podle současných bezpečnostní standardů už nemohou být povoleny reaktory s reálně pozitivním teplotním koeficientem, jako například reaktory černobylského typu. Při vhodném návrhu MSR se silně negativním teplotním koeficientem a velmi vysokým přípustným zvýšením teploty jsou pak z hlediska bezpečnosti pokryty i různé přechodové a havarijní stavy. U MSR s využitím tepelných neutronů se ovšem silně negativní koeficient teploty a vysoký faktor množení vzájemně vylučují.  K teplotnímu koeficientu reaktivity přispívají v MSR tři faktory:  Tavná zátka chrání reaktor před následky výpadku vnějšího zásobování elektrickou energií. Ve dně nádoby reaktoru je odváděcí otvor, který uzavírá tavná zátka ze soli s takovým chemickým složením, aby byla ještě v pevném skupenství při běžných provozních teplotách roztavené palivové soli. Při provozu je roztavená palivová sůl v reaktoru chlazena v primárním tepelném výměníku a její teplota je tak udržována v dovolených mezích a odváděcí otvor je proto pevně uzavřen. Pokud teplo z jaderných reakcí není odváděno, například kvůli výpadku cirkulačních čerpadel a teplota palivové soli vzroste nad přípustnou mez, roztaví se sůl tavné zátky a roztavená palivová sůl z reaktoru vyteče do úložných nádrží pod reaktorem. V nich, v důsledku jejich tvaru a chybějícího moderátoru, řetězová reakce již neprobíhá. Tvar nádrží je také optimalizován pro přirozený odvod tepla vzniklého rozpadem štěpných produktů, bez nutnosti přívodu energie z vnějšího zdroje. Kombinace tavné pojistky a úložných tanků zaručuje odstavení reaktoru do bezpečného stavu bez zásahu personálu nebo aktivního zabezpečovacího systému a to nezávisle na externím zásobováním energií nebo přívodu chladiva (tj. princip automatické bezpečnosti).  Také při prasklině v potrubí primárního okruhu nebo při k poruše vlastní reaktorové nádoby, vyteče roztavená palivová sůl odtokovými kanály v podlaze reaktorové budovy do úložných nádrží.

Teplota a tlak.

Směsi solí používané v reaktorech, především s ohledem na odvod tepla, mají složení eutektika. V porovnání s čistou solí má eutektikum nižší teplotu bodu tání, soli ve výměníku tak je možno odebrat více tepla, aniž by se riskovalo její zatuhnutí. Nižší bod tání je výhodou i pro bezproblémový odtok soli do úložných tanků a pro start reaktoru. V případě startu reaktoru je nutné sůl roztavit externím tepelným zdrojem a to ještě před uváděním do kritického stavu.  Jednou z možných směsí solí je FLiBe, eutektikum z 50% fluoridu lithia a 50% fluoridu berylia. Teplota tání je 459 °C, teplota varu 1430 °C. I při teplotě 1000 °C je tlak par ještě nízký. Tlak v okruhu roztavené soli je určen oběhovým čerpadlem a bývá kolem 0,5 MPa, což je mnohem níže, než u tlakovodních reaktorů. Nádoba reaktoru a potrubí chladicího systému tak mohou mít slabší stěny. Oproti tlakovodním reaktorům také není potřeba, aby kontejnment zvládal pojmout velké množství páry, vznikající při ztrátě tlaku v důsledku netěsnosti. Chemická exploze v důsledku závady je podle současného stavu znalostí vyloučena a ani nevzniká velké množství plynů, které by musely být zachyceny před rozptýlením do okolí.  Čím vyšší je teplota média (roztavené soli) opouštějícího aktivní zónu, tím vyšší tepelnou účinnost může dosáhnou připojený tepelný stroj (turbína) přeměňující teplo v práci. Dosažitelná teplota média v reaktoru s tekutými solemi je omezena především použitými konstrukčními materiály reaktorové nádoby, které ovšem kromě žárupevnosti musí být i korozivzdorné a odolávat neutronovému záření. V cyklu voda-pára se při nejvyšší předpokládané teplotě 550 °C dosahuje účinnost až 42%; v případě využití cyklu s plynovou turbínou a s teplotou nad 900 °C je teplená účinnost ještě vyšší. Porovnáme-li tyto hodnoty s tepelnou účinností 33%, kterou dosahují parní cykly se současnými tlakovodními reaktory, a při zohlednění faktu, že oba testovací reaktory (ARE a MSRE) byly již provozovány s teplotami 650 – 850 °C, je zřejmé, jaký potenciál ke zvyšování tepelné účinnosti cyklu má koncept MSR.

Thorium jako palivo.

Poněvadž je využití neutronů poměrně značné, může být během provozu namnožen nový štěpný materiál. Tak lze reaktor po prvním uvedení do chodu malým množstvím štěpného materiálu jako Uran nebo Plutonium udržovat v kritickém stavu jen průběžným doplňování neštěpitelného nuklidu Thoria. Thorium se záchytem neutronů mění v Thorium; to se beta-rozpadem s poločasem rozpadu 22,3 minut mění v Protaktinium a to opět přechází beta-rozpadem s poločasem rozpadu 27 dní ve štěpitelný v Uran.  formula_1  Tento množivý proces byl využit již koncem osmdesátých let ve vysokoteplotním thoriovém reaktoru THTR v Německu. Jako palivo sloužila směs 10% vysoce obohaceného Uranu a 90% Thoria. Thorium této směsi substituuje primární štěpný materiál, nicméně jej nemůže zcela nahradit.  Při použití thoria vzniká ve srovnání s uranovými reaktory daleko méně transuranů. To snižuje množství jaderného odpadu s dlouhým poločasem rozpadu. Z thoria ovšem vzniká izotop Pa (s poločasem rozpadu 32760 let), který ač není transuran, je vysoce toxický α-zářič a vyžaduje bezpečné úložiště na mnoho staletí. Další aktinoidy thoriového cyklu, které mají dlouhou životnost jsou Th (poločas rozpadu 7500 let) a Th (poločas rozpadu 75400 let). Při použití thoria je tedy sice toxicita jaderného odpadu s dlouhou životností výrazně nižší, nicméně nutnost nalezení bezpečného dlouhodobého úložiště zůstává.  Thorium je v zemské kůře třikrát až pětkrát častěji zastoupené, než uran, resp. především než isotop uranu, který se používá ve většině reaktorů a je obsažen v přírodním uranu jen podílem 0,7%. Thorium by mohlo, za předpokladu, že bude použito v množivých reaktorech s tepelnými reaktory, pokrýt energetické potřeby lidstva na několik staletí a to i při předpokládané stoupající spotřebě energie. Stejně tak dobře by ale bylo možné pokrýt energetické potřeby lidstva využitím „neštěpitelného“ (v konvenčních reaktorech) izotopu uranu a to za předpokladu, že se vývoj přikloní k využití množivých reaktorů s rychlými neutrony, které se v poslední době rovněž vyvíjí.

Efektivita využití paliva.

Stejně jako i v ostatních typech množivých reaktorů, může reaktor s roztavenými solemi solí využít veškerý materiál, zde konkrétně thorium, k získání energie, zatímco v konvenčních tlakovodních reaktorech je využit jen malý procentní podíl použitého uranu. Pro získání stejného množství energie je v tlakovodním reaktoru potřeba cca třicetkrát většího množství paliva, než v thoriovém reaktoru s roztavenou solí nebo v jiném typu množivého reaktoru. Faktory množení dosažitelné reaktorech s roztavenými solemi jsou ovšem nižší, než v rychlých množivých reaktorech.  Reaktory s tekutými solemi teoreticky mohou v menším rozsahu množit (vyrábět) i dodatečný štěpný materiál. Stejně tak mohou, ostatně jako všechny typy reaktorů, využívat přepracovaný štěpný materiál z cizích zdrojů (např. z likvidovaných jaderných zbraní).

Nedostatky.

Akceptovatelnost.

Stávající přístup jaderného průmyslu stále ještě upřednostňuje konvenční reaktory s urano-plutoniovým palivovým cyklem a do vývoje LFTR téměř neinvestuje. Podle mínění zastánců LFTR je to tím, že pro průmysl by tato změna vyžadovala rozsáhlou změnu přístupů včetně opuštění dosavadních zdrojů zisku, např. při výrobě palivových tyčí. Podle kritiků LFTR je tato zřejmá zdrženlivost jaderného průmyslu vůči konceptu LFTR podložena nedůvěrou v jeho uskutečnitelnost.

Provozní a bezpečnostní problémy.

Vzhledem k tomu, že se štěpný materiál a štěpné produkty průběžně odvádí z aktivního jádra, je efektivní podíl zpožděných neutronů nízký; což výrazně zhoršuje regulovatelnost reaktoru.  Ty z produktů štěpení, které jsou v roztavených solí málo rozpustné, se ve značné míře usazují na pevných stěnách okruhu (tzv. "plate out"). Tento efekt následně komplikuje možnosti údržby.  Na rozdíl od většiny ostatních konceptů reaktorů, není zatím pro reaktory s tekutou solí zpracována kvalitativní analýza rizik (PRA/PSA). Z tohoto důvodu se musí na případná pozitivní hodnocení bezpečnosti LFTR nahlížet jako na předčasná, poněvadž v nejlepším případě pokrývají pouze některé aspekty. Neprozkoumané jsou například speciální bezpečnostní aspekty chemického oddělování štěpných produktů, k němuž v jiných reaktorech nedochází. Spektrum možných poruch LFTR se zcela výrazně odlišuje od jiných typů reaktorů. V podstatě i metodický vývoj analýzy bezpečnosti LFTR se nalézá teprve ve velmi raném stadiu.  U LFTR moderovaných grafitem může dojít k pozitivní teplotní výkonové zpětné vazbě s odpovídajícím potenciálem k havárii. Výzkumy kritických poruch specifických pro LFTR způsobených krystalizací jaderného paliva ("loss of fuel solubility event") teprve začaly.<ref name="DOI10.1016/j.nucengdes.2012.06.009">F. J. Arias: "Fuel relocation in Molten Salt Reactors in a loss of fuel solubility event." In: "Nuclear Engineering and Design." 250, 2012, str. 412–416</ref> Zvláště nízká rozpustnost PuF v tekutých solích by v případě použití plutonia mohla dělat problémy.  Vysoká teplota a chemické složení roztavených solí vedou k vysokým nárokům na odolnost použitých materiálů. Ve zkušebním reaktoru MSRE v Oak Ridge došlo k výrazné korozi kovových komponentů tellurem vzniklým jako produkt štěpení. Koncept se dvěma médii (s oddělenými prostorami s tekutou solí) má ještě nevyřešené problémy v tom, jak trvale oddělit oba okruhy, s tím že, oddělující stěna je vystavena vysokým teplotám, odlišnému chemickému složení obou roztavených solí a vysokému neutronovému toku, přičemž její vlastní materiál by sám měl absorbovat minimum neutronů.  Zvláště u konceptu s jedním médiem je vnímáno riziko snadné hořlavosti grafitového moderátoru, což by v případě havárie mohlo být zdrojem možného nebezpečí. Zároveň má grafitový moderátor omezenou životnost resp. odolnost proti záření. Výměna moderátoru a i jiné opravy jsou vzhledem k zatížením zářením a kontaminaci problematické.  V důsledku obsahu lithia použitého v reaktoru je produkce tritia v LFTR při radiačním zatížení 35 PBq/(GWa) cca padesátkrát větší než v tlakovodních reaktorech nebo v rychlých množivých reaktorech. Vzhledem k poměrně vysokým teplotám difunduje tritium relativně lehce stěnami reaktorové nádoby. Již u MSRE byla z tohoto důvodu izolace tritia považována za jeden z největších problémů. Nezvládnutí problémů s nakládáním s tritiem bylo též jedním z nejdůležitějších argumentů při odmítnutí konceptu MSBR.

Stav vývoje.

Dosud nebyly postaveny žádné reaktory s ekonomicky použitelnou velikostí výkonu. Právě tak není ve větším měřítku otestováno nutné potřebné kontinuální přepracování paliva. Stejně tak není otestován koncept množivých reaktorů s thoriem a s tekutými solemi. Celková nároky na vývoj jsou britskými jadernými experty odhadovány jako velmi vysoké, s tím, že doba k dokončení vývoje MSR do možnosti sériového nasazení může představovat až 40 let.

Riziko zneužití jaderného materiálu.

Při využití thoria jako paliva vzniká v průběhu procesu také i uran. Uran má podobně malé kritické množství jako plutonium, ale mnohem menší míru spontánního štěpení než plutonium, a tak je považován za optimální materiál pro použití v jaderných zbraních.  Nicméně získat tímto způsobem čistý uran, který by byl dobře využitelný pro jaderné zbraně, je obtížné. Vedle uranu vzniká totiž také určitém množství uran (a to především z thoria, které je v palivu také obsaženo) a oba isotopy uranu je téměř nemožné od sebe oddělit. Při následném rozpadu uranu vzniká tvrdé gama záření, které podle mínění mnoha jaderných vědců značně ztěžuje skladování a manipulaci s tímto materiálem a tím omezuje jeho využitelnost pro výrobu jaderných zbraní. Jiné vědecké analýzy však poukazují na znatelné riziko zneužití uranu z thoria navzdory přítomnosti uranu. Také je argumentováno, že uranem znečištěný uran je neatraktivní pro jaderné velmoci; nikoli ovšem pro státy nebo teroristické skupiny, které by si chtěly ilegálně obstarat přístup k jaderným zbraním, neboť explozivní síla uranu se obsahem uranu téměř nesnižuje. Konečně je zapotřebí poznamenat, že problematické tvrdé gama záření nezpůsobuje vlastní uran, ale až Tl, nuklid v jeho rozpadové řadě, který vzniká až se značným časovým zpožděním. V prvních měsících po oddělení U/U je proto záření výrazně nižší, což ulehčuje manipulaci s materiálem v této fázi.  Nejnovější výzkumy navíc potvrzují již dříve formulovaná rizika toho, že speciálně při použití thoria a techniky kontinuálního oddělování Pa (s poločasem rozpadu 1 měsíc) lze v reaktorech LFTR získat relativně čistý uran, tedy bez příměsi uranu, což by v uran-plutoniovém palivovém cyklu bylo mnohem těžší. Nicméně oddělování Pa je v mnoha variantách konceptu LFTR předpokládáno kvůli co možná nejefektivnějšímu provozu a v rámci vývoje MSBR bylo již dokonce v laboratorním měřítku testováno. Získaný uran by bylo možno využít pro zkonstruování nejjednoduššího typu uranové jaderné zbraně (tzv. "Gun-Design"), bez nutnosti používat složitou "implozní techniku" nutnou pro plutoniové jaderní zbraně.  Ke snížení rizik zneužití jaderných materiálů bylo již v sedmdesátých létech navrženo u MSR přimíchávat do roztavených solí podíl izotopu uranu. Tato metoda má ale nevýhodu v tom, že se z uranu tvoří také transurany problematické z hlediska dlouhodobého ukládání odpadu a navíc je tato metoda v podstatě neúčinná pokud by se pro získávání uranu používala cesta separace protaktinia.  Koncept MSR odpovídajícím způsobem lépe zabezpečený proti zneužití jaderných materiálů byl představen v roce 1980 v USA s názvem "DMSR". Vedle přídavku uranu se zde, s výjimkou odvádění vzácných plynů, nepředpokládá žádné nebo kapacitně jen velmi omezené průběžné přepracovávání paliva. To ale znamená, že DMSR nemůže být provozován jako tepelný množivý reaktor a tedy kromě využívání thoria a uranu je odkázán i na trvalé přidávání štěpitelného uranu. Toto přidávání je na jednotku vyrobené energie ale výrazně nižší, než u konvenčních tlakovodních reaktorů a spotřebu uranu by se tímto způsobem mohla snížit 3÷5×.  Bez ohledu na případné využívání thoria však představuje kombinace reaktoru a zařízení na přepracovávání, tak jak je uvažována u konceptu LFTR, nutně velké riziko z hlediska možného vyzískávání zneužitelných jaderných materiálů.

Ukládání jaderného odpadu.

Problémy s nakládáním a ukládáním slabě- a středně radioaktivních odpadů, především zamořených částí strojů a zařízení jsou u MSR podobného rozsahu jako u běžných uranových reaktorů; množství odpadu je i zde závislé na koncepci a životnosti zařízení. Jako další problém při likvidací odpadů je zde zapotřebí uvést i to, že fluoridy, vzniklé co by produkty štěpení, nemají formu vhodnou pro konečné uložení, tzn. před uložením je nutné je ještě přepracovávat.

Kritické studie k tématům MSR a využití thoria.

Přehled o problémech a výzvách je v literatuře – autor Mathieu a další autoři.  Britská státní organizace "National Nuclear Laboratory" (NNL) od roku 2010 zpracovávala na zakázku britské vlády několik hodnotících studií k tématům využívání thoria a LFTR. Hlavními body jejich kritiky jsou nevyzrálý charakter těchto technologií, chybějící důkazy pro předpokládané výhody a výhodné vlastnosti, chybějící zájem jaderného průmyslu financovat nákladný výzkum v této oblasti a pochybnosti o ekonomických přednostech. NNL považuje mnohá prohlášení zastánců konceptu thorium/LFTR za velmi přehnaná a varuje proto před euforií.  Již roce 2008 bylo společenstvím mezinárodních odborníků vydáno dobrozdání zpracované pro norskou vládu, které varovalo před přehnanými očekáváními ohledně využití thoria.<ref name="taz-2009/01/06/a0090"></ref

Reaktory založené na roztavených solích (, "MSR") jsou jaderné reaktory, v nichž je jaderné palivo ve formě roztavené soli, jež slouží současně jako prostředek pro přenos tepla (homogenní reaktor). U tohoto typu reaktoru je jaderné palivo v tekuté formě rovnoměrně rozděleno v primárním okruhu. Jako moderátor může sloužit grafit. Prototyp takovéhoto reaktoru byl postaven v roce 1954 v rámci amerického výzkumného projektu, který měl za cíl vyvinout bombardér s dlouhým doletem, poháněný jaderným pohonem.

Flüssigsalzreaktoren (, "MSR") oder Salzschmelzenreaktoren sind Kernreaktoren, in denen der Kernbrennstoff in Form geschmolzenen Salzes vorliegt (Beispielsweise Uranchlorid). Bei diesem Reaktortyp ist der Kernbrennstoff in flüssiger Form gleichmäßig im Primärkreislauf des Reaktors verteilt, eine Kernschmelze im klassischen Sinne ist damit ausgeschlossen – der Kern liegt stets im gewollt geschmolzenen Zustand vor. Flüssigsalzreaktoren lassen sich mit Moderator und thermischen Neutronen oder ohne Moderator mit schnellen Neutronen auslegen, in beiden Fällen ist auch ein Betrieb als Brutreaktor möglich. Flüssigsalzreaktoren ermöglichen eine Auslegung mit einem stark negativen Temperaturkoeffizienten, was eine Leistungsexkursion wie beispielsweise bei der Nuklearkatastrophe von Tschernobyl im Prinzip unmöglich macht.


Historie.

První nádraží.

První železniční stanice v Hradci Králové s ne příliš reprezentativní staniční budovou byla vystavěna v roce 1857 na hranici katastrů Kuklen a Pražského Předměstí na pozemku zvaném „husinec“ (jednalo se o bývalé pastvisko), byť kuklenští radní žádali výstavbu stanice na území jejich obce a to bez ohledu na potřeby města Hradce Králové. Kukleny v té době měly několik továren a mlýnů, obec trvala na tom, že Hradec Králové se nikdy nestane průmyslovým městem. Do poloviny 19. století sloužilo město Hradec Králové jako bastionová pevnost, tehdejší železniční stanice byla vystavěna až za ochranným pásmem pevnosti ve vzdálenosti asi 1,5 km od pevnostního mostu, pevnostních nábřežních zdí, proto postrádala reprezentativní staniční budovu. Veškeré úsilí obyvatel zhatily požadavky vojenské správy. V té době to bylo chápáno jako ohromná prohra, avšak oddálená výstavba stanice později napomohla rozvoji města.  Jednalo se o železniční stanici s jednopatrovou hrázděnou výpravní budovou v novogotickém slohu, kterou navrhl Vincenc Daniel (zatímco většinu budov na Jihoseveroněmecké spojovací dráze navrhl František Riesemann). Ve své době nesla název Königgrätz a spadala do II. třídy. Skromná hrázděná stavba byla zvolena čistě z vojenských účelů, z obav, aby při případném válečném konfliktu nepadla do rukou nepřítele a nestala se tak jeho strategickým zázemím. Po úmyslném zapálení by budova velice rychle vzplála, hrázděné zdivo puklo, požár by budovu zcela zlikvidoval. Stavební projekty

Druhé nádraží.

19. března 1882 byl zahájen provoz na části dráhy z Hradce Králové do Ostroměře, jež postavila a zprovoznila konkurenční společnost České obchodní dráhy, zkráceně BCB. Tehdy došlo k propojení Jičína a Hradce Králové. Nádraží BCB a SNDVB nebyla původně propojena, přestože z nádraží BCB vedla vlečka do cukrovaru. Společnost SNDVB se obávala ztrát v drážní dopravě, proto končily BCB v Plotištích nad Labem a až později se mohly napojit do nádraží ÖNWB. V Plotištích byla vystavěna výtopna s točnou pro otáčení lokomotiv. Společnost ÖNWB byla z právního hlediska v podstatě dceřinou společností v té době již delší dobu existující SNDVB. Spojení Plotišť s Hradcem Králové bylo uskutečněno až 20. srpna 1906, do té doby se na nádraží chodilo pěšky. Úsek dráhy z Ostroměře do Jičína vlastnila společnost ÖNWB, která tento úsek provozovala od 17. prosince 1871. Úsek dráhy z Jičína do Turnova byl vystavěn mnohem později. Vlastníkem dráhy byla Státem garantovaná místní dráha, provozovatelem dráhy pak Císařsko-královské státní dráhy. Provoz na tomto úseku byl zahájen 19. října 1903, avšak k propojení obou úseků nedošlo okamžitě. V roce 1925 byl úsek dráhy mezi Jičínem a Turnovem zestátněn, mezi oběma tratěmi byla zřízena spojka v roce 1927, kdy vlastníkem i provozovatelem

Třetí nádraží.

Stávající staniční budovu, která se nachází v části Riegrova náměstí, navrhl v duchu moderního klasicismu a to v letech 1928–1929 Ing. arch. Václav Rejchl. Projekt na výstavbu vzešel ze společné spolupráce s Ing. arch. Janem Rejchlem, který byl bratrem Václava Rejchla. Statické výpočty zhotovila firma Dr. tech. ing. Hacar a Dr. tech. ing. Klouček. Stavbu uspíšila větrná smršť, která v červenci téhož roku poškodila původní nádraží. V roce 1929 začal základní výkop pro založení stavby. Samotná stavba byla zahájena roku 1930, trvala téměř 6 let. Stavbu vedl Ing. František Komárek, stavební práce prováděla firma ze Svobodných Dvorů téhož stavitele. O pět let později, dne 5. května roku 1935, oslavilo město Hradec Králové a železniční společnost inauguraci nové nádražní budovy. Původní nádraží odbavilo poslední motorový vlak č. 634 v 15.33, v 16.18 byl vlak č. 4108 odbaven v budově nové, cestující vycházeli podchodem. Před slavnostním otevřením a to 16. dubna 1935 přijel na hradecké nádraží salonním vozem generální ředitel čínských drah pan Huang, mimo jiné prohlédl si i novou nádražní budovu. Stavba byla dokončena v roce následujícím. Ve své době se jednalo o moderní multifunkční budovu, která právem patřila mezi nejmodernější ve střední Evropě. 152 metrů dlouhá monumentální stavba, rozkládající se na ploše 5 000 metrů čtverečních, byla rozdělena na dvě části střední hranolovou věží. V nádražní hale byla umístěna busta T. G. Masaryka, 21. února 1936 pak i pamětní bronzová deska s nápisem „Dostavěno k jubileu 85. narozenin prezidenta Osvoboditele T. G. Masaryka za ministra železnic Rudolfa Bechyně podle návrhu Ing. arch. V. Rejchla“. Hlavní průčelí budovy čítalo 41 okenních os, okna byla zdobena obrazy Merkura, okřídlených kol a znakem republiky (později městským znakem). Sedlová střecha vlevo od věže byla osazena ocelovým krovem se skleněnými výplněmi, zajišťující přirozené osvětlení odbavovací haly (mimo jiné už tenkrát byla zřízena posuvná plošina pro údržbu světlíku). V této části střechy vystupovalo sousoší od sochaře Josefa Škody, znázorňující dva světlonoše s okřídleným kolem. Dominantou nádražní budovy byla 46 metrů vysoká věž s hodinami, zakončena helmicí z měděného plechu, na jejímž vrcholu byl umístěn vodojem pro zásobování stanice vodou. Vnitřek věže tvořilo tříramenné schodiště, které přecházelo v kovové točivé. Vnější fasády budovy byly z břízolitu a pískovcových obkladových desek. Jižní křídlo nesla železobetonová konstrukce, severní křídlo bylo zděné, ze železobetonu byly pouze stropy, střecha byla pokryta pálenými střešními taškami. Výstavba přišla na 19 milionů korun. Staniční budova byla roku 1981 vyhlášena kulturní památkou. Severní

Popis stanice.

Železniční stanice leží v jednokolejné trati Choceň – Velký Osek, jednokolejné trati Pardubice – Jaroměř, je odbočnou pro trať Hradec Králové – Turnov. Železniční trať Velký Osek – Choceň (020) zaúsťuje do zhlaví severního a jižního, železniční trať Pardubice – Jaroměř – Liberec (031) zaúsťuje do zhlaví severního a jižního, železniční trať Hradec Králové – Turnov (041) zaúsťuje do zhlaví severního. Je stanicí smíšenou, seřaďovací, vlakotvornou. Výkonnost spádoviště v roce 2013 – počet relačních kolejí 11, denní výkonnost v rozposunovaných vozech (počet rozposunovaných vozů / den) 639.  Na stanici se také nachází DKV – provozní jednotka Hradec Králové. Královéhradecké depo v minulosti obstarávalo rozsáhlý provoz parních lokomotiv řad 354.1, 354.7, 475.1 „Šlechtična“, 556.0 „Štokr“, motorových vozů řad M 131.1 „Hurvínek“, M 131.1, M 262.0, M 286.0, M 296.1, motorových lokomotiv řad T 466.0, T 478.3, T 478.4. Součástí depa je i točna s půlkruhovou remízou, na severním zhlaví se nachází dnes nepoužívané skladiště, vlečka do ZVU, na stanici se nachází celkem sedm vleček, také myčka kolejových vozidel a opravna vozů. V blízkosti severního zhlaví při ulici Kydlinovská se také nachází muzejní expozice sdělovací a zabezpečovací techniky. Stanice je vybavena orientačními hlasovými majáčky pro nevidomé.  Mimo jiné se v Hradci Králové nachází i druhá méně významná železniční stanice Hradec Králové-Slezské Předměstí. Nachází se na železniční trati č. 020 v severovýchodní části města Hradec Králové-Slezské Předměstí. Také se zde nacházejí tři železniční zastávky. První zastávkou je Hradec Králové-Kukleny, nachází se mezi stanicemi Hradec Králové hl.n. a Praskačka, druhou pak Hradec Králové zastávka, nachází se mezi stanicemi Hradec Králové-Slezské Předměstí a Hradec Králové hl.n. Obě zastávky se nacházejí taktéž na železniční trati č. 020. Poslední, třetí železniční zastávkou na území města jsou Plotiště nad Labem, nachází se na železniční trati č. 041.

Informační systém.

Stanice je vybavena hlasovým systém HIS od firmy MikroVOX, vizuálním informačním systémem VIS od firmy Starmon. Hlasový a vizualní informační systém byl původně vyvinut pod souhrnným názvem HaVIS. Jednalo o hlasový informační systém (HIS) od firmy MikroVOX a vizuální informační systém (VIS) od firmy Starmon Choceň. Je

Nástupiště.

Stanice má pět zvýšených betonových nástupišť, z toho dvě ostrovní nástupiště s průjezdnými kolejemi, čtyřmi nástupištními hranami. 1. A nástupiště se dvěma hranami se nachází u kusých kolejí, mezi kolejemi 10a, 12a s délkou 200 m. 1. jednostranné nástupiště se nachází u výpravní budovy s délkou 225 m. 2. nástupiště je umístěno mezi kolejemi č. 6 a 2 s délkou 256 m. 3. nástupiště je umístěno mezi kolejemi č. 1 a 5 s

Trakční a proudová soustava.

Stanice je elektrifikovaná, trakční vedení je rozděleno na čtyři trakční úseky. V trolejové síti je stejnosměrný proud o napětí 3 kV. Výška trolejového vedení ve stanici je 5,6 m, na

Zabezpečovací zařízení ve stanici.

V obvodech jižního a severního zhlaví je stanice vybavena elektromechanickým zabezpečovacím zařízením se světelnými návěstidly v závislosti na řídicím přístroji, umístěném v dopravní kanceláři. Ve středovém obvodu je stanice vybavena provizorním zabezpečovacím zařízením MOZAS, které je ovládáno z jednotného obslužného pracoviště, které je umístěného rovněž v dopravní kanceláři, také elektrickým ohřevem výměn (EOV). Jedná se o zabezpečovací zařízení 2. a 3. kategorie. Při výpadku proudu je zabezpečovací zařízení napájeno z náhradního zdroje.  V rámci jedné pracovní směny vykonávají službu současně dva výpravčí a to staniční výpravčí a traťový výpravčí. Vedoucím směny je traťový výpravčí, který je nadřízeným pracovníkem staničnímu výpravčímu, dále pak také vydává souhlasy k odjezdu vlaků ze

Zabezpečovací zařízení v přilehlých mezistaničních úsecích.

V přilehlých mezistaničních úsecích, v tratích Hradec Králové hl.n. – Předměřice nad Labem, Hradec Králové hl.n. – Všestary, je provoz zabezpečován reléovým poloautomatickým blokem, zabezpečovacím zařízením 2. kategorie. V přilehlých mezistaničních

Klub železničních modelářů.

Ve sklepních prostorách výpravní budovy hlavního nádraží sídlí klub železničních modelářů Hradec Králové, který každoročně pořádá tradiční podzimní výstavu. Návštěvníci

Parkovací dům pro kola.

V části Riegrova náměstí, několik desítek metrů od nádražní budovy mohou cyklisté využít unikátní parkovací dům pro kola, který byl otevřen 18. února 2013. Tento parkovací dům je plně automatizovaný, cyklisté se

Historie železniční dopravy.

Cestovní časy mezi dvěma stanicemi z pohledu historie.

Během několika desítek

Významné spoje v letech 1971–2013.

"Všechny spoje byly zaváděny do páru pro opačné směry a to beze změn v trasování, pouze byly upraveny časové polohy spojů. Kupříkladu R 253 Bohemia v relaci Praha – Varšava, jezdil také v opačném směru jako R 252 Bohemia. Vzhledem k tomu, že některé spoje opakovaně jezdily v období následujícím beze změny, nejsou zde proto uvedeny."  Hlavní nádraží v minulosti obsluhovalo i dálkové mezinárodní spoje. V letech 1971/1972 byl jedním ze spojů R 22 Bohemia na své trase z pražského hlavního nádraží přes Chlumec nad Cidlinou, Hradec Králové, Lichkov, Międzylesie, Wrocław, do Varšavy. V plánovaném řazení tohoto vlaku byly zařazeny přímé vozy, které spojovaly Prahu se Svinoústím, Gdyní a Štětínem. Pravidelný odjezd vlaku byl ve 21.19.  V letech 1977/1978 byl jedním ze spojů R 253 Bohemia na své trase z pražského hlavního nádraží, přes Chlumec nad Cidlinou, Hradec Králové, Lichkov Międzylesie do Varšavy. V plánovaném řazení tohoto vlaku byly zařazeny přímé vozy, které spojovaly Prahu se Svinoústím, Gdyní a Štětínem. Pravidelný odjezd vlaku byl ve 20.27. Týž rok jezdil i Ex 7 Praga na své trase z pražského hlavního nádraží přes Chlumec nad Cidlinou, Hradec Králové, Lichkov, Międzylesie, Varšavu, Brest do Moskvy. Mimo jiné v plánované řazení vlaku byly řazeny přímé vozy, které spojovaly Karlovy Vary s Moskvou a Kyjevem. Ve své době byla vnitrostátní přeprava vyloučena. Pravidelný odjezd vlaku byl v 0.48.<ref name="ČSD77/78"> </ref>  V letech 1978/1979<ref name="ČSD78/79"> </ref>, 1979/1980<ref name="ČSD79/80"> </ref>, 1980/1981<ref name="ČSD80/81> </ref>, 1981/1982 jezdily rovněž mezinárodní rychlíky do Varšavy a Moskvy. Prvním byl R 253 Bohemia, druhým pak Ex 7 Praga.  V letech 1985/1986 byl jedním ze spojů R 253 Bohemia na své trase z pražského hlavního nádraží přes Chlumec nad Cidlinou, Hradec Králové, Lichkov, Międzylesie, Wrocław do Varšavy. Mimo jiné v plánovaném řazení tohoto vlaku byly zařazeny přímé vozy, které spojovaly Prahu s Gdyní, Svinoústím a Štětínem. V témže roce jezdil i R 1480 na své trase z Margecan přes Hradec Králové, Liberec, Zittau do Lipska. Pravidelný odjezd vlaku byl ve 20.15. Také R 11953 Hořec na své trase z pražského hlavního nádraží přes Hradec Králové, Trutnov do Svobody nad Úpou. Mimo jiné tento spoj byl určen výhradně rekreantům ROH. Také R 681<ref name="R681/1986"> </ref> na své trase z Liberce přes Hradec Králové, Českou Třebovou, Brno do Bratislavy. Pravidelný odjezd vlaku byl v 9.09.  V letech 1988/1989 byl jedním ze spojů také R 480 Kriváň na své trase z Košic přes Žilinu, Hradec Králové, Liberec, Zittau do Drážďan. Pravidelný odjezd vlaku byl ve 4.14. Týž rychlík jezdil i v letech 1985/1986.<ref name="R480/1985"> </ref> V témže roce jezdil i R 253 Bohemia<ref name="R253/1989"> </ref> na své trase z pražského hlavního nádraží přes Hradec Králové, Týniště nad Orlicí, Letohrad, Lichkov, Międzylesie, Wrocław do Varšavy. Mimo jiné v plánovaném řazení tohoto

Současnost.

V současnosti (2014) hlavní nádraží obsluhuje pouze dálkové vnitrostátní, regionální spoje směřující kupříkladu do měst, jakými jsou: Choceň, Letohrad, Týniště nad Orlicí, Nové Město nad Metují, Poděbrady, Nymburk, Lysá nad Labem, Praha, Pardubice, Jaroměř, Dvůr Králové nad Labem, Turnov, Liberec, Česká Skalice, Trutnov, Náchod.

Hradec Králové hlavní nádraží je železniční stanice v Hradci Králové. Nádraží je železničním uzlem, trati odtud směřují do Velkého Oseka, Chocně, Pardubic, Jaroměře a do Turnova.

Hradec Králové hlavní nádraží (deutsch „Königgrätz Hauptbahnhof“) ist der zentrale Bahnhof der ostböhmischen Stadt Hradec Králové ("Königgrätz") unter der Adresse Riegrovo náměstí 914/2 in Tschechien. Das Empfangsgebäude wurde zwischen 1929 und 1935 als Profanbau der Moderne im Areal der Vorgängerbauten errichtet. Es steht unter Denkmalschutz.


Důvody ke stavbě.

První železniční stanici v Praze – dnešní Masarykovo nádraží, postavila Severní státní dráha, později prodaná soukromému kapitálu (od roku 1855 Rakouská společnost státní dráhy). Bylo to hlavové (koncové) nádraží, z něhož vycházely dvě tratě: do Drážďan a do Vídně. Roku 1862 přibylo na Smíchově koncové nádraží České západní dráhy vedené od bavorských hranic. Trať této společnosti byla v prvních letech spojena pouze s tratěmi v Bavorsku, ale v Čechách nikde žádné propojení ještě nebylo vybudováno. Náklady, které přes Prahu pouze procházely, musely být mezi nádražím Společnosti státní dráhy a smíchovským nádražím přepravovány koňskými potahy.  Roku 1866 získala koncesi ke stavbě nové trati mezi Vídní a Prahou Dráha císaře Františka Josefa (KFJB), která začala budovat na začátku 70. let své nádraží císaře Františka Josefa, dnešním názvem Praha hlavní nádraží, které bylo propojeno s nádražím ve stejné době budované trati Turnovsko-kralupsko-pražské dráhy. V letech 1872–1873 mířily k Praze tratě Pražsko-duchcovské dráhy, Rakouské severozápadní dráhy a druhá trať Buštěhradské dráhy. Bylo tedy rozhodnuto vybudovat trať, která by alespoň provizorně pražský uzel propojila.

Realizace.

Náročné stavby se ujala KFJB. Nová trať vycházela z nádraží Praha-Smíchov, po mostě - předchůdci dnešního vyšehradského železničního mostu - přecházela Vltavu a jedním z vinohradských tunelů vyúsťovala na dnešním Hlavním nádraží. Z Hlavního nádraží byla ještě vybudována krátká spojka k výhybně Hrabovka, kde se spojovala s tratí Společnosti státní dráhy. Tato spojka je dnes již zrušená a nahrazená tratí Nového spojení.  Provoz na pražské spojovací dráze byl zahájen v srpnu 1872, zatím zde byla provozována jen nákladní doprava. Roku 1884 byla KFJB pro její špatné hospodářské výsledky zestátněna a roku 1888 byla na této trati zahájena též osobní doprava.

Pražská spojovací dráha je historický název pro železniční trať, která propojila stanice do té doby od sebe v rámci pražského uzlu izolovaných soukromých železničních společností. V prvních letech sloužila trať nákladní dopravě, později se stala v osobní dopravě jedním z klíčových spojení v regionu i v rámci evropské železniční sítě.

Die Prager Verbindungsbahn (tschech.: "Pražská spojovací dráha") ist eine innerstädtische Verbindungsbahn in der tschechischen Hauptstadt Prag, die ursprünglich durch die Kaiser-Franz-Josephs-Bahn (KFJB) erbaut und betrieben wurde. Sie sollte die drei wichtigen Prager Bahnhöfe miteinander verbinden. Sie begann am Bahnhof Praha Masarykovo nádraží und führte über Praha hlavní nádraží (Prag Hauptbahnhof) zum Bahnhof Praha-Smíchov. In Betrieb ist heute nur noch die Strecke von Praha hl. n. nach Praha-Smíchov, der Abschnitt von Praha Masarykovo nádraží zum Hauptbahnhof wurde 2005 zugunsten einer Neubautrasse („Neue Verbindung“) aufgegeben.


Děj.

Do letoviska na Floridě přijíždějí vlakem bohatí turisté; z vlaku vystupuje i Tulák, ten však cestoval v zavazadlovém prostoru. Hned u nádraží svým vzbudí pozornost hlídkujícího strážníka, když se pokouší nasednout na zadní kufr odjíždějícího auta, které míří z nádraží k jednomu z hotelů. V autě jede žena z vyšší společenské vrstvy, která přijíždí za svým manželem.  Ten již čeká v hotelu a je viditelně posilněn alkoholem. Když se chystá jít přivítat svou ženu do recepce, tak si dává velmi záležet na své švihácké garderobě, ale zapomene si vzít kalhoty. To zjistí až dole v recepci a následuje komická situace, když se ukrývá v telefonní budce a posléze se snaží dostat do svého pokoje v podřepu a schován za novinami. Nakonec je donucen skočit do postele ve svém otevřeném pokoji a schovat své holé nohy pod peřinou. Jeho manželka Edna, která zrovna přijela, je svědkem závěru této eskapády a napíše mu vzkaz, že dokud neskoncuje s pitím, tak se ubytuje v jiném pokoji.  Tulák se mezitím přesunul na golfové hřiště, ale nemá míček, tak se ho snaží různými vychytralými triky uzmout ostatním hráčům. To je zdrojem mnoha groteskních honiček a potyček, ze kterých však Tulák vyvázne bez úhony. Nakonec jej hra zavede na samý okraj hřiště, kde po cestě projíždí Edna na koni. Tuláka půvabná žena velmi zaujme a v duchu si představuje, jak se s ní sblíží a poté i ožení.  Tentýž den večer je v hotelu uspořádán maškarní bál. Oblečen do kostýmu rytířského brnění se k účasti chystá i opuštěný manžel. Doufá, že se tam setká s Ednou; ta mu poslala vzkaz, že ho na plese očekává a že je ochotna se smířit. Muž si před odchodem na ples ještě nalije skleničku na kuráž, ale napít se už nestačí, protože si přiklopí hledí u helmy a přes veškerou snahu ho nemůže odklopit.  Tulák se vrací z golfu a unaven dosedá na lavičku v parku vedle neznámého muže. Ten je vzápětí okraden kapesním zlodějem a za pachatele je omylem považován Tulák. Přivolaný policista ho honí po parku a Tulák se v tísni vměstná mezi hosty, kteří přijíždějí na maškarní bál. Dovnitř je bez problémů vpuštěn, pořadatelé totiž považují jeho ošuntělý oděv za maškarní kostým.  Tuláka všichni považují za Ednina manžela, jsou si totiž k nerozeznání podobni. Usedá vedle své domnělé manželky a její smiřování považuje za projev přízně. Je z této situace poněkud zmaten, ale zároveň ho těší zájem ženy, na kterou to odpoledne zamilovaně hleděl a která se zdála tak nepřístupná. V tom však přichází na scénu pravý manžel v brnění, a když uvidí soka, tak nastane hromadná bitka. Do té se zapojí i Ednin otec, který Tulákovo přiznání, že není Edniným manželem považuje za urážku.  Nakonec se vše vysvětlí, po mnoha peripetích se podaří pomocí otvírače na konzervy odkrýt zaseknuté hledí a všichni si uvědomí, k jakému došlo omylu. Edna nabádá manžela i otce, že by se měli tomu neznámému muži omluvit. Tulák už je ale zpátky na ulici v důvěrně znamém prostředí. Ví dobře, že mezi vrstvu lidí, kam ho náhoda omylem zavála, prostě nepatří...

Zahaleči () je americký němý film z roku 1921. Snímek režíroval Charlie Chaplin a zahrál si i hlavní dvojroli, kromě tradiční role Tuláka ztvárnil též věčně opilého milionáře. Právě záměna těchto dvou postav je ústředním komickým motivem filmu.

Die feinen Leute (OT: "The Idle Class") ist eine US-amerikanische Filmkomödie von Charles Chaplin aus dem Jahre 1921. Chaplin spielt in dem Film eine Doppelrolle.