Historie.

V roce 1953 byla v Opavě otevřena "Vyšší pedagogická škola", která vzdělávala učitele pro 2. stupeň základních škol. Její činnost převzal v roce 1959 zřízený "Pedagogický institut", jehož sídlem se stala Ostrava. Roku 1964 získal tento institut statut samostatné "Pedagogické fakulty v Ostravě", která během čtyřletého studia vyučovala budoucí učitele pro 1. i 2. stupeň základních škol. O něco později fakulta zavedla také pětileté studium učitelů pro školy tzv. 3. stupně. Samostatná univerzita byla z této fakulty založena 28. září 1991 pod názvem „Ostravská univerzita“, pak se ale začal uvádět i dodatek „v Ostravě“. Prvním rektorem byl prof. PhDr. Jaroslav Hubáček, CSc. (1991–1995).  V lednu 2012 začala připravovat sloučení s Vysokou školou báňskou – Technickou univerzitou Ostrava se záměrem stát se třetí největší univerzitou v zemi a dosáhnout statutu „výzkumné univerzity“. Sloučení mělo být dokončeno do roku 2015, název nové vysoké školy měl být určen později. VŠB-TUO ale nakonec sloučení odmítla a podpořila pouze užší vzájemnou spolupráci.  Vysokoškolský zákon byl v roce 2016 novelizován tak, že název školy od září téhož roku zní pouze „Ostravská univerzita“, bez dodatku označující její sídlo.

Fakulty a ústavy.

Fakulta sociálních studií.

Fakulta byla založena 1. dubna 2008. Cílem Fakulty sociálních studií je šířit a vytvářet vědění, tedy vzdělávat a zkoumat, v sociálně vědních a zdravotně sociálních oborech. Jedná se o sociálně vědní obory, které se zabývají uplatněním teorie a výzkumu ke zlepšení kvality života lidí a rozvíjení plného potenciálu každého jednotlivce, skupin a společenství. Rolí fakulty je také aktivně sledovat a komentovat společenské dění v oblastech jejího zájmu. Činnost fakulty je založena na hodnotách a etických principech, které souvisí s její orientací na sociální obory. Těmito hodnotami jsou lidská důstojnost a respekt k lidským právům, sociální spravedlnost, soudržnost a solidarita, odbornost a profesní integrita.

Fakulta umění.

Fakulta byla založena 1. srpna 2007. Historie Fakulty umění sahá do roku 1991, kdy byla - jako výraz potřeby umělecko-teoretického studia univerzitního typu – při Pedagogické fakultě zřízena dvě umělecky zaměřená pracoviště: Katedra výtvarné tvorby a Umělecko pedagogická katedra (UPK- hudební obor). Jejich profilace od počátku akcentovala zejména volnou tvorbu, respektive hudební interpretaci, čímž se programově vzdalovala tradičnímu pojetí kateder pedagogických fakult, připravujících absolventy v první řadě k působení na poli edukativních činností. Potvrzením tohoto směřování se v roce 2001 stala transformace obou kateder do podoby Institutu pro umělecká studia, jehož šestiletá činnost bezprostředně předcházela vzniku fakulty 1. srpna 2007. To představovalo významný krok vpřed pro rozsah studijních programů univerzity. Fakulta se stala jedinou institucí v České republice, která začala nabízet bakalářské a magisterské studium v oboru hudební umění. Jako dynamická a sebevědomá instituce, hraje dnes Fakulta umění hlavní roli při reprezentování Ostravské university před širokou veřejností.

Lékařská fakulta.

Prvotní historie Lékařské fakulty je datována rokem 1993, kdy byla na Ostravské univerzitě založena Zdravotně sociální fakulta cíleně zaměřená na vzdělávání absolventů pro zdravotnické a sociální profese.  Výuka na fakultě byla zahájena v zimním semestru 1993 ve třech bakalářských studijních oborech - léčebná rehabilitace a fyzioterapie, sociálně zdravotní a geriatrická péče a obor funkční a laboratorní vyšetřování ve zdravotnictví. Od roku 1995 pak bylo zahájeno studium v magisterském oboru sociální práce se zdravotnickým profilem. Vznik Zdravotně sociální fakulty se v dalších letech ukázal být správným krokem pro vzdělávání zdravotnických a sociálních pracovníků na vysokoškolské úrovni. Vývoj ve světě toto rozhodnutí jako správné jen potvrdil - počty podobných fakult rostly a naši studenti tak měli možnost si v rámci mezinárodních studentských programů vyzkoušet studium v jiných zemích Evropské unie. Úspěšnou akreditací studijního programu Všeobecné lékařství v dubnu 2010 začíná nová éra rozvoje fakulty. V této souvislosti byla zaregistrována na MŠMT ČR změna Statutu Ostravské univerzity v Ostravě ve smyslu změny názvu Fakulty zdravotnických studií na Lékařskou fakultu Ostravské univerzity v Ostravě. Lékařská fakulta se zaměřuje na přípravu vysokoškolsky vzdělaných zdravotnických odborníků v souladu s požadavky Evropské unie.

Filozofická fakulta.

Fakulta byla založena roku 1991. Historie Filozofické fakulty začíná v roce 1990, kdy děkan Pedagogické fakulty v Ostravě prof. Jaroslav Hubáček jmenoval doc. Eva Mrhačovou a prof. Lumíra Dokoupila garanty zpracování projektu Filozofické fakulty budoucí univerzity. Nově vytvořené studijní programy nacházely inspiraci v zahraničních vzorech, byly však obohaceny o cyklus Kořeny evropského myšlení, který měl odstranit mezery ve vzdělávání české mládeže v minulých desetiletích. Na sklonku léta 1990 tak vznikají první dvě nové fakulty budované Ostravské univerzity – Přírodovědecká a Filozofická, které stavěly na základech humanitních a přírodovědných oborů Pedagogické fakulty v Ostravě, konkrétně na oboru bohemistika, historie, rusistika a polonistika. Tyto doplňovaly dva obory s kratší tradicí – anglistika a germanistika.

Pedagogická fakulta.

Fakulta vznikla na základě zákona číslo 314/1991 Sb. sloučením Pedagogické fakulty v Ostravě s Ostravskou univerzitou. Pedagogické fakultě Ostravské univerzity náleží pevné místo mezi fakultami vysokých škol České republiky zaměřenými zejména na přípravu budoucích učitelů a pedagogických pracovníků. Základním principem jejího rozvoje jako vzdělávací instituce moderního typu je orientace směrem od kvantity ke kvalitě a naplňování vzdělávacího, výzkumného a celoživotního strategického profilu. Se zřetelem na vnější dynamické faktory je připravena flexibilně volit nové adaptační strategie dotýkající se struktury fakulty, modelu řízení vzdělávací, vědecké a tvůrčí činnosti, řízení zdrojů a personální práce.

Přírodovědecká fakulta.

Fakulta byla založena 1. října 1991. Základ pedagogické a vědecké činnosti pracovníků Přírodovědecké fakulty OU byl položen již v roce 1990, kdy na půdě tehdejší Pedagogické fakulty v Ostravě proběhlo generální výběrové řízení na obsazení míst na všechny připravované fakulty. Na Přírodovědecké fakultě OU šlo o místa na katedrách matematiky, informatiky a počítačů, fyziky, chemie, biologie a geografie. V dalších letech došlo v organizační struktuře k některým změnám, které však jen doplňovaly počáteční stav. Katedra geografie se rozdělila na katedru fyzické geografie a geoekologie a na katedru sociální geografie a regionálního rozvoje a katedra biologie změnila svůj název na katedru biologie a ekologie a pod svůj patronát převzala Botanickou zahradu.

Evropský výzkumný institut sociální práce.

Evropský výzkumný institut sociální práce (EVIS) vznikl v roce 2007 spoluprací Fakulty sociálních studií Ostravské univerzity, Katolické univerzity Eichstätt-Ingolstadt, Univerzity Hertfordshire, Katolické univerzity Lille, Univerzity Kuopio, Univerzity v Trnavě a Katolické vysoké odborné školy Kolín nad Rýnem. Účelem EVIS je realizovat v partnerských zemích i mimo ně výzkumné projekty a vytvářet vzdělávací materiály pro studijní programy sociální práce.

Ústav pro výzkum a aplikace fuzzy modelování.

Ústav pro výzkum a aplikace fuzzy modelování zkoumá teoretické základy pokročilých metod zpracování informací zatížených neurčitostí a vyvíjí nástroje pro modelování systémů, pro jejichž popis jsou k dispozici informace zatížené neurčitostí.

Institut zahraničních studií.

Funkcí Institutu zahraničních studií je převážně připravovat, koordinovat a organizačně zabezpečovat činnost zahraničních detašovaných pracovišť OU, podílejících se na výuce akreditovaných studijních programů OU v cizích jazycích pro zahraniční studenty.

Univerzitní knihovna.

Univerzitní knihovna Ostravské univerzity (UK OU) je veřejnou knihovnou se specializovanými fondy a informačními zdroji tematicky odpovídající základní profilaci fakult. Knihovna se skládá z hlavní budovy na Bráfově ulici a z 5 fakultních studoven (filozofická, přírodovědecká, pedagogická + sociálních studií, lékařská a fakulta umění).

Ostravská univerzita je veřejná vysoká škola sídlící v Ostravě, založena byla roku 1991. Skládá se z šesti fakult, dvou institutů a jednoho ústavu. Poskytuje kompletní vysokoškolské vzdělání studentům v bakalářských, magisterských, navazujících magisterských a doktorských studijních programech. Univerzita nabízí vzdělání ve všech formách, tedy v prezenční, distanční i kombinované formě studia.

Die Universität Ostrava oder Universität Ostrau, auch: "Ostrauer Universität", tschechisch: Ostravská univerzita (v Ostravě), kurz "OSU", wurde im Jahre 1991 in Ostrava gegründet.


Historie.

Důvody.

Na konci sezóny 1934 Art Rooney, majitel Pittsburgh Steelers, dal svolení dvěma hráčům, aby přestoupili do New York Giants, protože Rooneyho tým už o ně nadále neměl zájem. Proti transakci začal protestovat majitel Boston Redskins George Preston Marshall a tehdejší prezident NFL Joe F. Carr mu vyhověl, takže Giants nemohli tyto dva hráče zaměstnat. Na setkání majitelů v prosinci 1934 pak NFL představila pravidlo tzv. „Waiverů“, aby podobným akcím zabránila. Jakýkoliv hráč propuštěný týmem během sezóny může být angažován jakýmkoliv jiným týmem. Pořadí nároku na hráče je určeno na základě aktuálního umístění v rámci celé NFL, ale obráceně.  Během této doby Bert Bell, spolumajitel Philadelphie Eagles, cítil, že jeho tým není na hřišti konkurenceschopný, v důsledku toho nemůže prodat víc vstupenek a být ziskový. Zdrojem problémů Eagles bylo, že hráči raději podepisovali smlouvy s kluby, které jim nabídli víc peněz, nebo, pokud peníze byly stejné, si hráči raději vybrali prestižnější nebo úspěšnější tým. Jedním z důvodů bylo i to, že hráči vítězného týmu z NFL Championship game dostali 60% zisku z utkání, zatímco poražení pouze 40%. Výsledkem bylo, že tehdejší NFL dominovali Chicago Bears, Green Bay Packers, Giants a Redskins. Bellova neschopnost podepsat v roce 1935 vytouženého hráče, Stana Kostku, ho nakonec dovedla k přesvědčení, že jedinou cestou k trvalému úspěchu NFL je, aby všechny týmy měly stejný přístup k novým hráčům. Na ligovém setkání 18. května 1935 Bell navrhl draft jako způsob, jak trvale a spravedlivě rozdělit mladé hráče do všech klubů v rámci NFL. Jeho návrh byl ten den jednomyslně přijat, přestože první draft proběhl až před následující sezónou.  Pravidla pro výběr hráčů v prvním draftu byla určena na základě seznamů univerzitních hráčů v posledním ročníku, které sestavil každý klub. Každý tým si následně vybral jednoho hráče v pořadí, které bylo opačné proti umístění v loňské sezóně. S tímto výběrem dostal klub rovněž jednostranné právo vyjednat smlouvu právě s tímto hráčem, nebo možnost vyměnit hráče do jiného klubu. Pokud z nějakého důvodu klub neuspěl při vyjednávání s hráčem a nebyl schopný hráče vyměnit, prezident NFL mohl nařídit arbitrážní řízení mezi klubem a hráčem. Pokud prezident nebyl schopný tento spor urovnat, hráč byl zařazen na seznam náhradníků daného klubu a po celý zbytek daného ročníku NFL nemohl hrát za jiný tým NFL. V sezóně NFL 1935 skončili poslední s bilancí 2:9 Eagles, čímž si zajistili právo první volby v Draftu NFL 1936.

První draft (1936).

První Draft NFL 1936 proběhl v hotelu Ritz-Carlton ve Philadelphii 8. února 1936. Na černou tabuli v hlavní místnosti bylo napsáno devatenáct jmen a z nich si jednotlivé týmy vybíraly. Protože žádný tým tehdy neměl oddělení skautů, seznam byl vytvořen na základě zpráv z tištěných médií, osobních návštěv činovníků klubů na univerzitních utkáních nebo různých doporučeních. Draft se skládal z devíti kol (původně jich mělo být pouze pět) a neměl žádné pokrytí ze stran médií. První hráčem, který byl kdy draftován, se stal Jay Berwanger. Bell se ještě před draftem nedohodl s Berwangerem na smlouvě a tak ho následně prodal Bears. George Halas, majitel Bears, byl při vyjednávání s Berwangerem rovněž neúspěšný, protože hráč se ten rok rozhodl do NFL nevstupovat. V těchto časech to nebylo nijak neobvyklé, pouze 24 z 81 hráčů vybraných v prvním draftu se nakonec rozhodlo hrát NFL ten rok.  Okamžitým efektem prvního draftu bylo snížení platů nových hráčů, protože klub měl exkluzivní právo na vyjednávání s hráčem. Platy hráčů přicházejících z univerzit klesly téměř na polovinu, k velké nelibosti hráčských odborů.

Rané drafty (1937–1946).

Art Rooney, majitel Pittsburgh Steelers, si v prvním kole Draftu NFL 1938 vybral Byrona "Whizzer" Whitea, a to i přesto, že White veřejně vyhlásil, že se nechce věnovat profesionálnímu fotbalu a místo toho se chce věnovat postgraduálními studiu na Oxfordské univerzitě. White nicméně svolil hrát NFL v sezóně 1938 poté, co mu Rooney veřejně garantoval plat ve výši 15 tisíc amerických dolarů, dvojnásobek nejvyššího výdělku v NFL do té doby. Rooney si tím vysloužil odsouzení ze strany ostatních majitelů klubů, protože tím narušil platová očekávání nově draftovaných hráčů. V Draftu NFL 1939 byl Wellington Mara, prezident New York Giants, poprvé postaven před možnost draftovat hráče. Na svůj seznam napsal jednotlivé hráče, ale pak si v prvním kole vybral Walta Nielsena, který nebyl na jeho ani na žádném jiném seznamu s konstatováním, že se mu tam všechna jména nevešla.  Až do vzniku draftu NFL se v soutěži žádní afroameričané neobjevili. V roce 1939 byl Kenny Washington vnímán jako jeden z největších univerzitních fotbalistů všech dob. Poté, co se tato informace dostala mezi majitele klubů, nebyl Washington v Draftu NFL 1940 draftován ani jedním klubem. Někteří majitelé ho údajně chtěli draftovat, ale nenašli dostatek odvahy k prolomení rasové bariéry.  Draft byl nakonec zahrnut do pravidel NFL, ačkoli nejsou k dispozici informace o tom, kdy k tomu původně došlo.  "Bullet Bill" Dudley byl vybrán jako jednička Draftu NFL 1942 a nakonec se stal prvním hráčem, který se z této pozice dostal do Síně slávy americké fotbalu.

Éra skautů začíná (1946–1959).

Eddie Kotal se v roce 1946 stal prvním profesionálním skautem v NFL, najal ho tehdejší majitel Los Angeles Rams Dan Reeves.  Soutěžení NFL s AAFC vyústilo v roce 1947 v dočasné pravidlo zvané „bonusový výběr“.  Konkurenceschopnosti mezi týmy NFL bylo nicméně dosaženo až od roku 1947, kdy se nejprve ze zisku titulu radovali Chicago Cardinals a o rok později Philadelphia Eagles, týmy dříve patřící mezi outsidery.  George Taliaferro se stal prvním afroameričanem draftovaným v rámci NFL, stalo se tak ve třináctém kole Draftu NFL 1949. Hráč sám ovšem dal místo NFL přednost konkurenční soutěži AAFC. Wally Triplett byl vybrán v devatenáctém kole a stal se tak prvním afroameričanem, který byl draftován a následně i hrál na klub z NFL. Po draftu a před startem sezóny byl jako volný hráč podepsán Paul "Tank" Younger týmem Los Angeles Rams a stal se tak prvním hráčem v NFL z černošské univerzity.

AFL a nástup technologií (1960–1979).

Draft NFL 1960 se stal zlomovým bodem vzhledem k probíhajícímu nástupu konkurenční soutěže American Football League (AFL), protože hráči si nyní mohli vybírat ze dvou soutěží.  V roce 1976 bývalý Wide receiver NFL Paul Salata použil přezdívku "Mr. Irrelevant" (Pan Nedůležitý), aby tak označil hráče vybraného z celého draftu jako úplně posledního.

ESPN a digitální věk (1980–2015).

V roce 1980 se prezident rok staré televizní stanice ESPN Chet Simmons zeptal tehdejšího komisionáře NFL Peta Rozella, zda by jeho stanice mohla vysílat draft NFL živě. Ačkoliv Rozelle nevěřil, že pořad bude diváky bavit, souhlasil.  V roce 1988 NFL přesunula draft z pracovních dnů na víkend a sledovanost ESPN dramaticky vzrostla.<ref name = "NYT 1991/04/22"> </ref> ESPN vysílala pořad až do roku 2006, kdy byla založena stanice NFL Network, která zajistila vlastní pokrytí celého draftu.  Od sezóny 2010 se draft stal třídenní záležitostí; první den se odehraje pouze první kolo, druhý den druhé a třetí kolo, a třetí den zbývající čtyři kola.  Předpisy neuvádějí, že hráč musí hrát univerzitní fotbal, ale prakticky všichni hráči vybraní do NFL ho hráli. Několik hráčů je občas vybráno z Arena Football League (AFL), Canadian Football League (CFL) nebo německé German Football League (GFL). Pouze malá hrstka hráčů byla draftována z univerzit, kde se věnovali jiným sportům než americkému fotbalu.

Pravidla pro určení pořadí v draftu.

Pořadí výběru je založeno na poměru vítězství a porážek v předcházející sezóně, a na faktu, jestli se tým dostal nebo nedostal do play-off. Kluby, které nedosáhly na play-off, jsou seřazeny vzestupně podle své bilance, tým s nejméně vítězstvími si tedy vybírá jako první. U týmů se stejnou bilancí se pro určení pořadí používají následující pravidla (v tomto pořadí):  Týmy, které dosáhnou na play-off, jsou seřazeny podle toho, v jakém pořadí vypadávají, jak ukazuje tabulka níže. O pořadí týmů ve stejných řádcích určují pravidla popsaná výše (týmy s horší bilancí si vybírají dříve atd.) Jakmile je určeno pořadí výběru v prvním kole podle pravidel popsaných výše, toto pořadí zůstává v platnosti pro všechna ostatní kola draftu, s výjimkou týmů, které mají stejnou bilanci. Tyto týmy si prohazují pořadí v každém následujícím kole. Například v Draftu NFL 2014 Jacksonville Jaguars, Cleveland Browns, Oakland Raiders, Atlanta Falcons a Tampa Bay Buccaneers skončili všichni s bilancí 4:12 a v prvním kole si vybírali hráče přesně v tomto pořadí. Ve druhém kole se Jacksonville zařadil na konec této řady a pořadí tedy bylo Cleveland, Oakland, Atlanta, Tampa Bay a Jacksonville. Tato rotace probíhala každé kolo až do konce draftu.  Výjimka z tohoto pořadí nastává, když soutěž rozšíří nový tým, tomu je totiž automaticky dáno právo první volby v prvním kole draftu. Pokud jsou týmy dva, rozhoduje mezi nimi hod mincí, v případě tří a více týmů rozhoduje tažení čísel z osudí. Tým nebo týmy, které los prohrají, si pak můžou vybírat jako první v tzv. „expanzním draftu“.  První draftovaný hráč obvykle dostane nejvýnosnější kontrakt, smlouvy ostatních hráčů závisí na mnoha proměnných, ale například Quarterbaci pravidelně dostávají víc peněz než ostatní hráči, protože jejich role na hřišti je jedinečná.

Časový sled.

Každý klub má na draftu své zástupce. A v každém momentu běží danému klubu, který je právě na tahu, časový limit. V prvním kole je to 10 minut (dříve to bylo 15), během kterých musí klub oznámit svou volbu, ve druhém kole draftu je to 7 minut (dříve 10) a ve zbývajících kolech 5 minut. Pokud klub během této doby neoznámí své rozhodnutí, stále má právo volby, ale v tu chvíli mu ho může „ukrást“ klub, který je dále na tahu. To se stalo například v Draftu NFL 2003, kdy se Minnesota Vikings jako sedmá v pořadí nechala předběhnout Jacksonville Jaguars a Carolinou Panthers. Rovněž v Draftu NFL 2011 Baltimore Ravens vyjednávali s Chicago Bears tak dlouho, až je nakonec předběhli Kansas City Chiefs.

Obchody s výběry.

Týmy se před i během draftu samotného mohou dohodnout na výměně výběru v jakémkoliv kole. Například jeden tým může nabídnout výběr v budoucím draftu výměnou za právo volby v právě probíhajícím draftu. Týmy se také mohou vzdát výběru v daném kole a za to dostanou právo vybírat si v dalším kole draftu. Tudíž některé týmy si v daném kole nevybírají vůbec a jiné týmy si naopak v jednom kole vybírají vícekrát.

Kompenzační výběry.

Kromě 32 výběrů v každé ze sedmi kol je rovněž uděleno celkem 32 kompenzačních výběrů, které jsou uděleny těm týmům, které v předchozím roce ztratily volné hráče. Na začátku sezóny všechny kluby disponují stejným počtem hráčů, některé z nich ale mohou přijít o velmi ceněné hráče, za což je jim před draftem přidělen kompenzační výběr. O jeho rozložení je rozhodnuto na výroční schůzi NFL, která se koná na konci března, většinou tři až čtyři týdny před samotným draftem. S kompenzačními výběry nebylo možné obchodovat, to se ale změnilo od Draftu NFL 2017. Umístění kompenzačních výběrů do jednotlivých kol je určeno na základě přesného vzorce zahrnujícího hráčův plat, odehraný čas a posezónní ocenění, přičemž plat je hlavním faktorem. Pakliže tým například přijde o Linebackera, který jako volný hráč odepsal smlouvu na 2,5 milionu liber s novým klubem, starý klub dostane právo kompenzační volby v šestém kole draftu. Pokud by ten samý hráč podepsal smlouvu na 5 milionů dolarů, kompenzační volba se přesune do čtvrtého kola draftu. Sama NFL přesný vzorec na určení kompenzačních voleb nikdy nezveřejnila, ale experti mimo NFL byli schopni odhalit jeho přibližnou podobu na základě pozorování.  Všechny kompenzační výběru jsou zařazeny vždy na konec třetího až sedmého kola. Pokud je uděleno méně jak 32 kompenzačních výběrů, zbývající jsou přiděleny na samotný závěr sedmého kola těm týmům, které by hypoteticky začínaly osmé kolo draftu. Tyto výběry se nazývají „dodatečné kompenzační výběry“. Více než 32 kompenzačních výběrů bylo uděleno pouze jedinkrát, 33 v roce 2016; dodatečná volba (určená na základě dohody mezi správní radou NFL a hráčskou asociací NFLPA) byla udělena Buffalu Bills za ztrátu Da'Norrise Searcyho.

Platy.

NFL umožňuje každému týmu použít určitou část peněz z platového stropu na podepsání smluv s nováčky během jejich první sezóny. Tato částka je založena na nezveřejněném vzorci, který přiřazuje určitou hodnotu pro každý výběr v draftu; tedy s více výběry nebo dřívějšími výběry se zvýší i plat. V sezóně 2008 nejvyššího zvýšení dosáhli Kansas City Chiefs s 8,22 miliony dolarů, protože měli celkem 12 výběrů v draftu, z toho hned dva v prvním kole. Naopak nejnižší zvýšení měli Cleveland Browns s 1,79 miliony dolarů, kteří měli pouze pět výběrů a žádný z nich v prvních třech kolech. Přesný mechanismus pro stanovení platového stropu pro nováčky určuje kolektivní dohoda vyjednaná mezi NFL a hráčskou asociací National Football League Players Association (NFLPA) podle toho, jak se mění platové stropy pro kluby v jednotlivých sezónách.  Draftovaným hráčům jsou stanoveny platy úměrně k pořadí, ve kterém byli draftováni, hráči vybraní vysoko v prvním kole dostanou nejvyšší platy, naopak hráči vybraní v posledním kole dostanou nejméně. Po konci draftu můžou nedraftovaní hráči podepsat smlouvu s jakýmkoliv týmem v lize bez omezení, tito hráči ovšem obvykle nedostanou tak vysoký plat jako draftovaní hráči, obvykle obdrží platové minimum a bonus za podepsání kontraktu.  Na výši platového stropu nováčků má rovněž vliv, jestli se hráč dostane do základního kádru. Základní plat volných nováčků se totiž do platového stropu nepočítá, ale bonusy ano. A pokud je tento hráč vyměněn do jiného klubu, než je původně draftovaný, jeho platové zatížení zůstává původnímu klubu, což v důsledku znamená, že se s nováčky obchoduje jen velmi vzácně. Toto pravidlo neplatí, pokud je daný hráč z draftovaného klubu propuštěn.  Týmy se také mohou dohodnout na kontraktu s hráčem, který se hodlá zúčastnit draftu, a to ještě před startem draftu samotného. Toto pravidlo může využít pouze tým draftující na prvním místě, protože jeho pozice je nezpochybnitelná. Například před Draftem NFL 2009 se Quarterback Matthew Stafford dohodl s Detroit Lions. Lions oznámili podepsání šestileté smlouvy na 78 milionů dolarů (z toho 41,7 milionu garantovaných) se Staffordem den před startem draftu. Tím se Stafford stal automaticky jedničkou draftu.

Propadnutí práva výběru.

Komisionář NFL má možnost nechat propadnout právo volby v jakémkoliv kole draftu týmu, který se draftu účastní. Například v sezóně 2007 byli New England Patriots potrestáni za nahrávání defenzivních signálů New York Jets mimo povolenou oblast. V důsledku toho bylo Patriots odebráno právo volby v prvním kole Draftu NFL 2008. Podobně se byli nuceni San Francisco 49ers vzdát volby v pátém kole draftu, protože tajně vyjednávali s hráčem Chicaga Bears pod smlouvou, i když to pravidla NFL zakazovala, a kromě toho si ještě oba týmy prohodili své pozice ve třetím kole (49ers spadli o šest míst a Bears si o stejný počet míst polepšili). New Orleans Saints bylo odebráno právo volby ve druhém kole Draftu NFL 2012 i Draftu NFL 2013 když vyšlo najevo, že jeho hráči dostávali bonusy za úmyslné zraňování protihráčů.

Strategie týmů.

Týmy se velmi liší v přístupu ke draftu. Každý tým má celé oddělení skautů, které se přímo zabývá sledováním a hodnocením hráčů, do konečného výběru se ale zapojují i majitelé, generální manažeři, trenéři a další činovníci klubu. Například během Draftu NFL 1983 měl hlavní trenér Pittsburgh Steelers Chuck Noll, slovy tehdejšího člena výkonného výboru Arta Rooneyho juniora, poslední slovo nad jednotlivými výběry, tedy dokonce vyšší, než majitel Art Rooney. Přímým opakem byl trenér New Engladn Patriots Ron Meyer, který prohlásil, že pod vedením majitele Billyho Sullivana byl trenérský personál vyloučen ze všech souvisejících rozhodnutí a dokonce mu bylo zakázáno čtení zpráv skautů. Meyer rovněž prohlásil, že kdyby rozhodnutí bylo na něm, nikdy by si v prvním kole Draftu NFL 1983 nevybral Tonyho Easona.

Události související s draftem.

Expertní komise NFL.

Univerzitní hráči, kteří zvažují vstoupit do draftu NFL, ale stále si nejsou jistí, jestli jsou schopní hrát americký fotbal na nejvyšší úrovni, můžou požádat o názor expertní komisi NFL. Ta je tvořena skauty, experty a fotbalovými činovníky, kteří učiní předpověď, ve kterém kole či zda vůbec by mohl být daný hráč draftován. Tato informace, která se mnohokrát ukázala být poměrně přesnou, pomáhá hráčům v rozhodnutí, jestli vstoupit do draftu nebo pokračovat na univerzitě.

NFL Scouting Combine.

NFL Scouting Combine je šestidenní setkání na konci února či začátku března konané na Lucas Oil Stadium v Indianapolisu. Vybraní univerzitní hráči zde předvádí své fyzické, psychické a dovednostní předpoklady trenérům, generálním manažerům a skautům klubů z NFL. Se zvyšujícím se zájmem o draft si NFL Scouting Combine postupem času vytvořila sérii cvičení, které mají odhalit skutečný stav a potenciál jednotlivých hráčů.  Celé akce se účastní pouze pozvaní hráči. V konečném důsledku může celkový výkon zásadně ovlivnit hráčovu pozici na draftu, plat a tedy i celou kariéru. Zejména pro méně známé hráče z univerzit, nebo hráče z méně známých univerzit, je to ideální příležitost, jak upozornit na svou velikost, sílu nebo rychlost.

Pro Day.

Protože počet hráčů na NFL Scouting Combine je velmi omezený, každá univerzita pořádá tzv. „Pro Day“, během kterého NCAA umožňuje skautům klubů z NFL navštívit školu a prohlédnout si hráče během stejných cvičení, která jsou prováděna při NFL Scouting Combine. V podstatě jde o veletrh práce, na rozdíl od Scouting Combine jsou ale hráči v příjemnějším prostředí domácích kampusů, což vede k lepším výkonům. Univerzity produkující velké množství kvalitních hráčů pro NFL tak čelí během Pro Days velkému zájmu ze strany skautů a trenérů.

Vstupenky.

Vstupenky na draft NFL jsou volně k dostání fanouškům, začínají se prodávat ráno v den draftu a každý si může koupit pouze jednu vstupenku.

Místo konání.

Místo konání draftu není pevně stanoveno a NFL ho nepravidelně mění. Prvním a nejčastějším městem konání byl New York, dále pak Philadelphia a Chicago. Nejvíc pořadatelství v řadě za sebou si připsalo divadlo v Madison Square Garden, kde se draft konal desetkrát v řadě v letech 1995 až 2004.  Chicago: "1938, 1942–1943, 1951, 1962–1964, 2015–2016" (9)  Los Angeles: "1956" (1)  Milwaukee: "1940" (1)  New York City: "1937, 1939, 1944–1945, 1947, 1952, 1955, 1965–2014" (57)  Philadelphia: "1936, 1944, 1949–1961, 2017" (15)  Pittsburgh: "1948–1949" (2)  Washington, D.C.: "1941" (1) "<nowiki>*</nowiki>: Rok, kdy byl draft pořádán na více místech."

Soutěže, které se spojily s NFL.

NFL absorbovala dvě další soutěže amerického fotbalu, přičemž tyto ještě před spojením uspořádaly své vlastní drafty.

All-America Football Conference draft.

Chicago: "1946, 1949"  Cleveland: "1947, 1949"  New York: "1948" "<nowiki>*</nowiki>: Rok, kdy byl draft pořádán na více místech."

American Football League draft.

Dallas: "1961–1963"  Minneapolis: "1960"  New York: "1964–1966"  "<nowiki>*</nowiki>: Rok, kdy byl draft pořádán na více místech."

Dodatečný draft.

Od roku 1977 NFL zařazuje do draftu hráče dodatečně, protože ti nestihli podat přihlášku v řádném termínu z akademických nebo disciplinárních důvodů. Tento dodatečný draft je naplánován po konci normálního draftu a před začátkem základní části. Například v sezóně 1984 do něj byli zahrnuti hráči, kteří již měli kontrakt s týmy z USFL a CFL.  Pořadí draftu je určeno na základě vyváženého systému, kdy jsou kluby rozděleny do tří skupin. V první jsou týmy se šesti a méně vítězstvími z předchozího ročníku, ve druhé týmy bez účasti v play-off s více jak šesti vítězstvími a ve třetí zbytek. V dodatečném draftu si kluby nikoho nevybírají, místo toho, pokud daného hráče chtějí, předloží na něj nabídku komisionáři NFL spolu s kolem, které za něj hodlají nabídnout. Klub, který předloží nejlepší nabídku na hráče, ho draftuje výměnou za pozici v draftu v následující sezóně. Například Free safety Paul Oliver byl vybrán týmem San Diego Chargers ve čtvrtém kole doplňkového draftu 2007, z toho důvodu si nemohli Chargers během čtvrtého kola Draftu NFL 2008 nikoho vybírat a toto právo volby propadlo.  Od sezóny 1990 se dodatečného draftu mohou zúčastnit pouze hráči, kteří promovali nebo již nemůžou hrát univerzitní fotbal. Od sezóny 1993 se dodatečného draftu mohou zúčastnit pouze hráči, kteří měli v plánu pokračovat v univerzitní kariéře, ale z nějakého důvodu tak nemohli učinit.

Draft NFL je každoroční událost, při které si týmy z National Football League (NFL) vybírají hráče ze všech způsobilých univerzitních fotbalistů. Událost tak slouží jak nejčastější a nejlepší způsob doplnění hráčů pro celou ligu. Základní ideou draftu je, že každému týmu je přidělena pozice, která je opačná oproti umístění v loňské sezóně, což znamená, že tým, který skončil jeden rok poslední, si v následujícím draftu vybírá jako první. Z této pozice si buď tým může vybrat hráče, nebo vyměnit svou pozice jinému týmu za jinou pozici, vyměnit hráče za hráče, nebo jakoukoliv kombinaci obojího. Kolo draftu je dokončeno, když každý tým má vybraného hráče. Určité aspekty draftu, včetně pořadí týmů a počtu kol se od vytvoření v roce 1936 změnily, ale základní myšlenka zůstala stejná. Původní zdůvodněním pro vytvoření draftu byla snaha o zvýšení konkurenceschopnosti mezi nejhoršími a nejlepšími týmy NFL tak, aby si ti nejhorší mohli vybrat potenciálně nejlepší hráče. V současné době se draft skládá ze sedmi kol. Název draftu je odvozen od názvu sezóny NFL, do které už draftovaní hráči mohou zasáhnout, tedy Draft NFL 2010 patří k sezóně NFL 2010.

Der NFL Draft ist eine Veranstaltung der National Football League, bei der die Teams der Liga Rechte an verfügbaren Amateur- und Jugendspielern, die zuvor in den Teams der Colleges und Universitäten gespielt haben, erwerben. Er findet zumeist im April statt und ist neben der Free Agency und den Trades mit anderen Teams die einzige Möglichkeit, in der NFL ein Team zusammenzustellen. Der Draft dient dazu, ein Stärke- und Chancengleichgewicht zwischen den "Franchises" herzustellen, da das schlechteste Team der abgelaufenen Saison den ersten Spieler – und in der Regel auch besten Spieler – des Draftjahrganges auswählen darf.


Historie.

Kolem roku 1930 působilo v Československu zhruba 3000 loutkových divadel pod různými spolky či na školách. Navazovali na daleko starší existenci lidových loutkářů a herců v Evropě. V době mezi světovými válkami v Československu u nás působily i významné scény, zejména v Plzni Loutkové divadlo feriálních osad, kde vznikaly dodnes známé loutky Spejbla a Hurvínka.  Široká a kvalitní základna dala vzniknout Mezinárodní loutkářské organizaci. Stalo se tak 20. května 1929 v pražském divadle Říše loutek. Zakládajícími členy bylo 11 evropských států a prvním předsedou se stal PhDr Jindřich Veselý. Do roku 1972 byla sídlem generálního sekretariátu této organizace Praha. Později přesídlil do Paříže. Po roce 2000 UNIMA sdružovala 9000 členů z 80 zemí pěti kontinentů.

Činnost.

UNIMA pořádá různá setkání, jako jsou kongresy, semináře, konference. Organizuje četné výstavy a festivaly ve světě.

České středisko UNIMA.

Československé středisko bylo zakládajícím členem unie. Po vzniku samostatné České republiky bylo roku 1993 založeno České středisko, které sídlilo v Divadelním ústavu (pozdější Institut umění – Divadelní ústav, IDU). Mimo jiné vydává časopis Loutkář a pořádá festival Přelet nad loutkářským hnízdem.  Při oslavách 50. výročí v roce 1979 byla na budově divadla Říše loutek odhalena pamětní deska, připomínající založení unie. Autorem desky byl sochař Bohumír Koubek. Na desce je zastoupeno 7 evropských zemí svými národními kašpárky: Tchantches (Belgie), Pulcinella (Itálie), Punch (Anglie), Kašpárek (Česko), Petruška (Rusko), Guignol (Francie) a Kasperl (Německo).

Cena UNIMA – Erik.

V letech 1991–1995 udělovalo České středisko UNIMA ocenění jednotlivcům či souborům za výrazný umělecký počin v oblasti profesionálního a amatérského loutkového divadla. Roku 1997 ji přejmenovala na cenu "Erik", kterou udílela nejlepší inscenaci sezóny. Od roku 1999 došlo ke změně rozhodování, kdy kromě členů Českého střediska UNIMA hlasovali i diváci v anketě a oslovení odborníci i širší umělecká veřejnost. Cenu Erik tvoří plastika od výtvarníka Jaroslava Doležala.  Držiteli ceny UNIMA se stali:  Cenu Erik získaly tyto inscenace:

Muzeum loutek.

V Prachaticích je na Velkém náměstí Muzeum české loutky a cirkusu, kde má své expozice Národní muzeum z Prahy. Zde je možné studovat i historii českého loutkařství.

UNIMA (francouzsky "Union International de la Marionnette", česky Mezinárodní loutkářská unie) je první mezinárodní loutkařskou organizací. Založena byla roku 1929 v Československu, které bylo v té době považováno za ráj loutkového divadla. Později přesunula své ústředí do Paříže.

Die Union Internationale de la Marionnette (UNIMA) ist die internationale Vereinigung der Puppenspieler und Figurentheater-Interessierten, die 1929 in Prag gegründet wurde.


Fakulty.

Mendelovu univerzitu v Brně tvoří pět fakult a jeden vysokoškolský ústav:  Počet studujících na všech fakultách univerzity a na institutu v roce 2008 činil více než 12 000 aktivních studií.  V letech 1952–1959 existovala také Zootechnická fakulta a v letech 1952–1969 byla součástí školy i Veterinární fakulta.

Vzdělávací program.

Vzdělávací program při vzniku této vysoké školy vycházel z jejich původních dvou odborů, tj. hospodářského a lesnického, a doznal v jisté časové posloupnosti svého výrazného rozšíření. Postupně docházelo k jeho doplňování o nové studijní programy a jejich obměňování tak, aby byly vhodněji naplňovány potřeby získávání vysokoškolské kvalifikace příslušného odborného zaměření. V současné době má univerzita akreditováno 19 studijních programů s 32 studijními obory pro bakalářské studium, 16 studijních programů s 37 studijními obory pro navazující (příp. pětileté) magisterské studium a 19 studijních programů s 30 studijními obory pro doktorské studium. V rámci studijních programů se mohou studenti rovněž individuálně profilovat v řadě odborných předmětů, jejichž obsahová náplň byla upravena s ohledem na potřeby spojené se vstupem Česka do Evropské unie. Univerzita dále nabízí studium v rámci kurzů celoživotního vzdělávání v 6 studijních programech (8 studijních oborech) a od roku 2003 také výuku v rámci Univerzity třetího věku (3 studijní obory).

Vědecko-výzkumné úkoly.

Řešení vědecko-výzkumných úkolů vychází z dlouhodobé prognózy a vědecké orientace univerzity a fakult a zahrnuje oblast zemědělských, lesnických, biologických, ekonomických a technických věd. Jedná se o otevřený okruh výzkumných aktivit, uplatňovaný v institucionálním výzkumu, ve výběrových řízeních grantových agentur, výzkumných centrech a v mezinárodních vědecko-výzkumných programech. Výzkumný program MENDELU v Brně sleduje v obecné rovině aktuální trendy současného vývoje základních vědních disciplín, zejména biologie a jejich aplikace v zemědělských, lesnických, zahradnických a ekonomických vědách. V praktické realizaci se jedná o cílené řízení biologických procesů, efektivní využívání neobnovitelných a tvorbu obnovitelných přírodních zdrojů při rozvoji trvale udržitelného, multifunkčního zemědělství a agrobyznysu. Důraz je kladen na kvalitu a bezpečnost zemědělských produktů obecně a potravin zvláště v podmínkách rostoucí konkurence na liberalizujícím se světovém agrárním trhu. V kontextu se závěry Společné zemědělské politiky EU jako prioritní preferuje univerzita zejména témata věnující se multifunkčnímu zemědělství a lesnictví, významu jejich produkčních a mimoprodukčních funkcí při utváření krajinného prostoru a rozvoji venkova.

Zahraniční styky.

V oblasti zahraničních styků realizují zaměstnanci i posluchači studijní a přednáškové pobyty, stáže a konzultace na vysokých školách ve Francii, Polsku, Rakousku, Německu, USA a Velké Británii a v mnoha dalších zemích. MENDELU je členem významných evropských organizací (CRE, ICA) a spolupracujících sítí analogicky profesně zaměřených škol. Rozšíření možnosti zahraniční spolupráce nabízí zapojení univerzity zejména do programu SOCRATES, LEONARDO DA VINCI CEEPUS, AKTION a dalších mezinárodních projektů.

Ubytování.

MENDELU v Brně má k dispozici ubytovací kapacitu na vysokoškolských kolejích především v Brně a Lednici. Všichni zájemci mají možnost stravování ve vysokoškolské menze. Tělovýchovné a sportovní vyžití je studentům umožněno v rámci fakultativní tělesné výchovy a prostřednictvím vysokoškolského sportovního klubu univerzity.

Praktická výuka.

Potřebám praktické výuky studentů, k řešení výzkumných úkolů a ověřování vědeckých poznatků v praxi slouží Školní zemědělský podnik Žabčice a Školní lesní podnik Masarykův les ve Křtinách. Doplňující pedagogické studium učitelství odborných předmětů, doplňující pedagogické studium mistrů odborné výchovy, výuku seniorů v rámci Univerzity třetího věku a vzdělávací kurzy podle potřeb a požadavků široké veřejnosti zajišťuje Institut celoživotního vzdělávání, založený v roce 2003. Pro výukové účely je využívána také Botanická zahrada a arboretum v Brně. K dispozici je rozsáhlá knihovna, čítárna časopisů a moderní informační a počítačové centrum jako součásti Ústavu vědecko-pedagogických informací a služeb. Ústav informačních technologií se stará o provoz informačního systému UIS a správu univerzitní IT infrastruktury. Audiovizuální centrum zhotovuje videozáznamy pro potřeby výuky a výzkumu a spravuje celouniverzitní filmotéku a videotéku. K zachování a zpřístupnění archivního bohatství univerzity dalším generacím je zaměřena činnost Univerzitního archivu.

Mendelova univerzita v Brně (zkratka MENDELU) je nejstarším vysokým zemědělským a lesnickým učením v českých zemích. Univerzita je pojmenována po významném vědci na poli genetiky – Johannu Gregoru Mendelovi.

Die Mendel-Universität Brünn (tschechisch: "Mendelova univerzita v Brně", kurz: "MENDELU") ist eine Universität in Brünn, die im Jahre 1919 als "Universität für Landwirtschaft" entstanden ist. Vom 1. Januar 1995 bis 31. Dezember 2009 war sie als "Mendel-Universität für Land- und Forstwirtschaft Brünn" (tschechisch: "Mendelova zemědělská a lesnická univerzita v Brně", kurz: "MLZU") bekannt.


Život.

Politické začátky.

Ačkoli jeho otec Jan Ptáček z Pirkštejna bojoval spolu s Petrem ze Šternberka v bitvě u Živohoště proti husitům, Hynce Ptáček se přidal ke straně podobojí. V roce 1430 byl vybrán jako jeden ze šesti zástupců panského stavu do delegace, která měla v Norimberku obhajovat čtyři pražské artikuly. V roce 1434 se zapojil do utrakvisticko-katolické aliance, s níž se 6. května 1434 účastnil dobývání Nového Města Pražského a poté 30. května bitvy u Lipan (stál tedy na straně vítězů). Na červencovém sněmu českých a moravských stavů jej zvolili do poselstva k císaři Zikmundovi Lucemburskému do Řezna. V roce 1435 byl zemskou vládou pověřen velením vojska, které oblehlo táborský hrad Ostromeč; po více než dvou měsících se posádka Filipa z Padařova vzdala za záruku svobodného odchodu. Aktivně se zúčastnil řady dalších jednání i poselstev, která měla vyjednat podmínky přijetí Zikmunda za českého krále. Na sjezdu v Brně v červnu 1435, kde české stavy jednaly s císařem a papežskými legáty, patřil k umírněným a spolu s Oldřichem z Rožmberka, Menhartem z Hradce a Alšem Holickým ze Šternberka obdržel od legátů finanční příspěvek poskytnutý basilejským koncilem. Zároveň zde byl vybrán mezi 16 volitelů pražského arcibiskupa, kterým byl jednohlasně zvolen Jan Rokycana.  V roce 1436 po nástupu Zikmunda na trůn se Hynce Ptáček z Pirkštejna stal nejvyšším hofmistrem a pravděpodobně i členem dvorské rady. Když se obnovily zemské úřady, stal se i jedním ze zemských soudců. V roce 1437 ho Zikmund pověřil velením vojska proti poslednímu nepříteli jeho vlády, Janu Roháči z Dubé. Ptáček obléhal Roháčův hrad Sion téměř čtyři měsíce, ale bylo to víceméně fingované obléhání, jak ukázaly archeologické výzkumy (hrad neměl vlastní studnu, našlo se jen velmi málo dělových koulí atd.). Svou vyčkávací taktiku obhajoval Ptáček nedostatkem vojska i peněz. Když Zikmund poslal na pomoc obléhatelům uherské oddíly Michala Országha, při rychlém útoku (nejspíš ještě před příchodem posil) byla většina posádky zajata.

Boje o trůn po smrti Zikmunda.

Po Zikmundově smrti se Ptáček stal nejvýznamnější osobností kališnických východních Čech (brzy po Zikmundovi zemřel i Diviš Bořek z Miletínka). Patřil ke straně královny-vdovy Barbory, s níž spolu s dalšími českými šlechtici, např. Alšem ze Šternberka, navázal kontakty již dříve a kterou dal Zikmund před svou smrtí uvěznit. Tuto stranu (zvanou též "strana národní") spojoval odpor proti nástupnictví Albrechta Habsburského (manžela Zikmundovy dcery Alžběty), kterého prosazovala za krále "rakouská" strana, jejímiž hlavními přestaviteli byli Oldřich II z Rožmberka a Menhart z Hradce. Barbořina strana zvažovala možnost nabídky českého trůnu Jagelloncům (dle původních úvah si polský král nebo jeho bratr měl vzít Barbořinu vnučku a královna-vdova by vládla jako regentka). Polskou kandidaturu podporovali i radikálové v čele s Bedřichem ze Strážnice, sám Ptáček preferoval zprvu (možná jen navenek) jednání o kapitulačních podmínkách přijetí Albrechta za českého krále. Když byla jednání neúspěšná, svolal Ptáček v dubnu 1438 sjezd svých spojenců do Kutné Hory, kde byla polská kandidatura odsouhlasena. Ptáček spolu s Alšem Holickým poté odjeli do Polska a dosáhli toho, že polský sněm souhlasil s kandidaturou Kazimíra, mladšího bratra krále Vladislava. Po oficiálním vyhlášení volby Kazimíra Jagellonského českým králem na sjezdu kališnické šlechty v Mělníce 29. května 1438 vytáhl Albrecht Habsburský podporovaný rakouskou stranou do Čech. Praha byla v té době prorakouská a Albrecht se zde nechal korunovat za českého krále (přestože ho Ptáčkova strana žádala, aby korunovaci odložil a počkal na výnos zemského sněmu). Proti Albrechtovi se spojila vojska českých kališníků s oddíly vyslanými z Polska; za českou stranu byli veliteli Hynce Ptáček a Bedřich ze Strážnice. Vojensky si však příliš úspěšně nepočínali. S Albrechtovými vojsky posílenými braniborskými a saskými oddíly se potkali u Tábora. Po menších šarvátkách a neúspěšných jednáních Albrecht 15. září od města odtáhl. Jeho spojenci na ústupu svedli s česko-polskými vojsky vítěznou bitvu u Želenic. Ptáček pak s několika dalšími představiteli své strany odjel za polským králem Vladislavem. Protože však Poláci cítili ohrožení ze strany Uher a Litvy, svá vojska z Čech stáhli. Ptáček zůstal v Polsku až do poloviny roku 1439, větší polské podpory se však Češi nedočkali. Již v únoru 1439 uzavřel Albrecht s Vladislavem příměří, poté se pokračovalo ve dvoustranných jednáních. Na podzim však Albrecht vytáhl proti Turkům, během tažení se nakazil úplavicí a nečekaně zemřel.

Období bezvládí.

V období následujícího bezvládí byl Hynce Ptáček na vrcholu své politické kariéry. Již hlavní výsledek jednání pražského sněmu v lednu 1440, tzv. "List mierný všech stavů království českého", byl velkým úspěchem Ptáčkovy strany. Zahrnoval dodržování kompaktát, požadavek potvrzení Rokycany jako řádně zvoleného arcibiskupa, zneplatnění Albrechtových zápisů ke škodě české koruny nebo jeho protivníků, zajištění práv císařovny Barbory aj. Aby posílil svou mocenskou pozici, zaměřil se Ptáček na vytvoření pevnější organizace ve východních Čechách. Na jednání východočeské šlechty v Čáslavi v březnu 1440 byly ustaveny čtyři východočeské landfrýdy (krajské spolky na obranu míru) v čele s hejtmany, kteří dostali rozsáhlé pravomoce. Sám Ptáček byl zvolen hejtmanem Kouřimského kraje, ve skutečnosti byl (silou své osobnosti a díky diplomatickým schopnostem) vrchním hejtmanem celého bloku. Velel pak také spojeným landfrýdním vojskům, která byla vyslána proti bývalému táborskému hejtmanovi Janu Koldovi ze Žampachu jakožto porušiteli zemského míru.  Při jednáních o nástupnictví na českém trůnu pak Ptáček již na rozdíl od skupiny radikálů nepodporoval jagellonskou kandidaturu, ale ani automatické přijetí Ladislava Pohrobka, za něhož by musela být v Čechách regentská vláda. Ptáčkův blok se postavil za vévodu Albrechta Bavorského, který nakonec získal na sněmu všeobecnou podporu. Ptáček byl jedním z pěti zplnomocněnců, kteří jeli v červenci 1440 do bavorské Kouby jednat s Albrechtem o podmínkách volební kapitulace. Váhající Albrecht se však rozhodl (po tajném rozhovoru s Oldřichem z Rožmberka, který byl v Čechách největším Ptáčkovým protivníkem), že volbu nepřijme. Ptáčkovo úsilí tím přišlo vniveč. Nadále tedy orientoval svou politiku na římského krále Fridricha III. - ten se měl buď sám stát českým králem, nebo zemským správcem do dospělosti Ladislava Pohrobka, ovšem opět za přijetí stavovských (zejména utrakvistických) podmínek. Toto prosazoval na sněmech i na řadě dalších jednání (v roce 1443 byl i členem poselstva do Vídně), Fridrich III. se však k nabídkám stavěl vyhýbavě. Více úspěchů měl Ptáček při řešení náboženských rozporů mezi utrakvisty. Jeho cílem bylo upevnit pozice Jana Rokycany, který v té době působil v Hradci Králové. Nejprve se mu podařilo smířit Rokycanu s Janem z Příbrami, představitelem pražských umírněných kališníků, posléze dosáhl i toho, že v lednu 1444 sněm odsoudil věrouku táborských kněží. To však bylo jedno z jeho posledních veřejných vystoupení. Při cestě na jednání o budoucím sněmu do Dobříše jej postihla nevolnost (pravděpodobně mrtvice), musel se vrátit zpět do Ratají a zde po několika dnech zemřel. Byl pochován do rodinné krypty v ratajském kostele sv. Matouše.  Na jeho místo v čele východočeských landfrýdů se postavil mladý Jiří z Poděbrad, který navázal na jeho politiku.

Rodina a državy.

Hynce Ptáček byl synem Jana z Pirkštejna a Jitky z Kunštátu. Příbuzenství s Janem Roháčem z Dubé se odvozuje od jeho děda Ješka, jehož manželkou byla Hedvika z Dubé (Roháč tedy nebyl jeho strýcem, navíc ani není jisté, ze které větve Hedvika pocházela). Hynce se oženil s Annou z Hradce, s níž měl dceru Markétu ; případní další potomci se nedožili dospělosti. Před smrtí určil Hynce Markétě jako poručníka Jana Čabelického ze Soutic, který byl jeho politickým spojencem, přítelem i příbuzným (pravděpodobně synovcem druhého manžela jeho matky Jitky Jana Janovského ze Soutic). Smrtí Hynce Ptáčka rod pánů z Pirkštejna vymřel po meči. Markéta se v roce 1463 provdala za Viktorína z Kunštátu, syna Jiřího z Poděbrad.  Hynce Ptáček z Pirkštejna zdědil ratajské a polenské panství, tj. patřily mu hrady Rataje, Pirkštejn a Polná. Na rozdíl od jiných pánů se během husitských válek neobohatil zábory církevního zboží a nepatřil k nejbohatším z panského stavu, jeho hrady však nebyly nikdy dobyty. V roce 1434 od Čeňka z Ronova koupil přibyslavské panství a hrad Ronov. Patřila mu také jihomoravská tvrz Unčovice a krátce před smrtí získal moravský hrad Bílkov. Jeho dědictví představovalo 5 hradů, 3 městečka a 56 poddanských vsí.

Hlavní postava románu.

Hynce Ptáček z Pirkštejna je vedle Jiřího z Poděbrad hlavní postavou historického románu Václava Erbena, fiktivních "Pamětí českého krále Jiříka z Poděbrad." Vystupuje zde jako Jiříkův politický učitel, který ho zasvěcuje do světa politických intrik. Ve skutečnosti nebyl jeho poručníkem; byli sice politickými spojenci a Jiří se od něho určitě mnoho naučil, ale asi k sobě něměli příliš blízko, protože není dochována žádná zpráva o tom, že by se vzájemně navštěvovali na svých hradech, ani žádná korespondence mezi nimi.

Hynce Ptáček z Pirkštejna (též Hynek nebo Hyncík) (kolem 1400 – 27. srpna 1444, Rataje nad Sázavou) byl český šlechtic z vedlejší větve rodu pánů z Lipé a jedna z nejvýznamnějších politických osobností období mezi ukončením husitských válek a vládou Jiřího z Poděbrad. Původně se hlásil ke katolické víře, poté přestoupil ke kališnictví a postupně se stal hlavou východočeského utrakvistického spolku.

Hynek Ptáček von Pirkstein (auch: "Hinko Vögelchen von Pirkstein"; tschechisch: "Hynek Ptáček z Pirkštejna"; * 1404; † 27. August 1444 in Rataje nad Sázavou) war ein böhmischer Adliger, höchster Hof- und Münzmeister Böhmens sowie Verweser der böhmischen Königsstädte.


Historie.

Ze své tvrze v Cholticích se brzy přesunuli na Moravu. V roce 1401 držel Mikuláš z Choltic Závěšice u Nového Jičína. V polovině 15. století získal Jan Sedlnice na Kravařsku, podle čehož se rozšířilo rodové jméno o příjmení Sedlnický. Poté se rozdělili na dvě větve.  V roce 1546 Mikuláš Sedlnický povýšil do panského stavu na Moravě. Mnozí příslušníci rodu sloužili u soudů. Antonín Ferdinand se stal prezidentem zemského soudu v Opavě, Josef Antonín Václav viceprezidentem ve Lvově, válčili v Uhrách i během stavovského povstání roku 1620, kdy Albrecht a Karel působili jako direktoři moravských stavů. Petr starší velel jako jeden z vojevůdců stavovskému vojsku, po Bílé hoře musel emigrovat, zemřel v Nizozemsku roku 1628. Jeho potomci žili v Prusku a nazývali se Perponcher-Sedlnitzky. Drželi statky na severní Moravě a ve Slezsku, např. Zábřeh, Slavkov u Opavy, Hluchov, Linhartovy či Bílovec. Některé členy rodu postihly pobělohorské konfiskace, jiní zabavování majetku unikli. Koncem 17. století získali říšský hraběcí titul. Hrabě Josef Sedlnický z Choltic (1778–1855) působil jako rakouský správní úředník, v letech 1817–1848 zastával místo prezidenta dvorského policejního úřadu. Řídil policejní aparát a dozoroval cenzuru v duchu metternichovského absolutismu.  Josefovými bratry byli:  Dnes žijí jejich potomci starší a mladší linie v pruské větvi.

Erb.

V červeném štítu nosili znamení zvané odřivous, které mají společné s pány z Kravař. Odlišnost těchto erbů spočívala v tom, že Sedlničtí měli v klenotu na přílbě tzv. paví ocas prostřelený šípem.

Příbuzenstvo.

Spojili se s Podstatskými, Haugvici, Žampachy či Bruntálskými z Vrbna.

Sedlničtí z Choltic (též Sedlnitzky z Choltitz) jsou starý český vladycký rod, který později povýšil do panského stavu. Pravděpodobně pocházejí z rozrodu Benešovců. Sídlili v Cholticích u Přelouče.

Die Sedlnitzky (tschechisch "Sedlnitzký z Choltic" oder "Sedlničtí z Choltic") sind ein mährisch-schlesisches Adelsgeschlecht, das vermutlich von der böhmischen Adelsfamilie der Beneschauer abstammt. Das Wappen der Sedlnitzky (vgl. Polnische Wappen), weißer Pfeil, nach oben gerichtet, einen Knebelbart durchstoßend, auf rotem Grund, sowie der Beiname Odrowąż, der von der Familie geführt wird, deuten auch auf eine Verbindung mit den polnischen Familien der Szlachta hin.


Dětství a dospívání.

Narodila se v roce 1976 v hlavním městě Baškortostánu Ufě do tatarsko-baškirské rodiny. Otec Talgat Talchojevič Ramazanov je učitelem dějepisu, matka Florida Chakjevna je rehabilitační lékařka.  19 let svého života věnovala Zemfira hudbě. Když jí bylo pět let, matka ji přihlásila do hudební školy, kde se vzdělávala v oboru klavír, a tam byla také přijata do sboru jako vokalistka. Tehdy poprvé vystoupila i v televizním vysílání – zazpívala sólo o červíčkovi v baškirské televizi:  Už ve školním věku Zemfiru přitahovala rocková hudba, poslouchala kapely jako Black Sabbath, Nazareth a Queen. V seznamu jejích prvních hudebních prací je také skladba o lásce k skupině Black Sabbath. Ve škole Zemfira stíhala současně navštěvovat sedm různých kroužků, avšak nejvíce se věnovala hudbě a košíkové. Hudební školu vystudovala s vyznamenáním a začátkem devadesátých let se stala kapitánkou ženského juniorského basketbalového týmu Ruska – i přes to, že nebyla moc vysoká (její současná výška je 173 cm).  Současně se Zemfira učila hrát na kytaru a přímo na ulici hrála písně od skupin Kino, Akvarium a Nautilus Pompilius. Po dokončení školy se ocitla před těžkým rozhodnutím – hudba, nebo basketbal. Zvolila si hudbu a hned poté nastoupila do druhého ročníku umělecké školy v Ufě, kterou vystudovala s červeným diplomem v oboru estrádní hlas.  Zemfira mívá pravidelné problémy se středním uchem a nezřídka musí být i hospitalizována. Její nemoc nelze úplně vyléčit. V případech, kdy zpěvačka potřebovala oddech a čas na rozmyšlenou, poprosila známé doktory jedné z ufských nemocnic, zdali by jí nemohli poskytnout nemocniční lůžko – vždy jí bylo vyhověno.

Kariéra.

1996–1997.

Zemfira pracuje v ufském rádiu Evropa plus, kde natáčí reklamní spoty. V této době také zkouší psát v programu Cakewalk písně, které se následně dostanou i na její první desku.  První skladby: Снег (Sníh), Почему (Proč), Синоптик (Meteorolog), Петарды (Petardy).  Prvním partnerem Zemfiry se stává baskytarista Rinat Achamdiev. Spolu se rozhodují natočit minimum písní, se kterými pak budou moci vystupovat při svátcích, což vyhovuje i radiostanici Evropa plus. Rinat posléze přivádí bubeníka Sergeje Sozinova a začínají společné zkoušky, na kterých Zemfira střídavě hraje na kytaru a klávesy. S příchodem klávesisty Sergeje Miroljubova je kapela téměř kompletní, chybí však sólový kytarista. Stává se jím Vadim Solověv, který se ke kapele přidává po jednom z koncertů. Tak se postupně zjevuje na scéně skupina Zemfira.

Zemfira Talgatovna Ramazanova (26. srpna 1976, Ufa) je současná ruská zpěvačka, muzikantka, básnířka a skladatelka. Je zakladatelkou a sólistkou kapely „Zemfira“.

Semfira (, engl. Transkription: "Zemfira"; * 26. August 1976 in Ufa, Baschkirische ASSR, Sowjetunion; voller Name russisch / Semfira Talgatowna Ramasanowa) ist eine russische Sängerin, Songschreiberin und Frontfrau der gleichnamigen Band Semfira. Bislang verkaufte die Sängerin über 3 Millionen Alben.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z 2. března 1268, kdy bylo jméno obce Na Hirzowe (Na Hirzově, německy Hirschau) uvedeno na darovací listině krále Přemysla Otakara II. jeho purkrabímu Hirzovi.

Pojmenování obce.

Obec v průběhu času měnila jméno:

Zaniklé obce.

V dnešním katastrálním území Černé v Pošumaví došlo po roce 1945 k prudkému snížení počtu obyvatelstva, částečně vystěhováním německého obyvatelstva a pak výstavbou lipenské nádrže, kde došlo k částečnému nebo úplnému zániku 18 dříve samostatných obcí Bednáře, Dolní Borková, Dolní Vltavice, Horní Borková, Hostínova Lhota, Hubenov, Jámy, Jestřábí, Kozí Stráň, Kramolín, Kyselov, Nová Lhota, Ořechovka, Pestřice, Poplužní dvůr Jestřábí, Rybáře a Slavkovice.

Těžba grafitu.

Význam obce vzrostl v 18. století. V roce zažádal pražský purkrabí o vzorky tuhy, kterou tehdy dobývali sedláci nehornickou metodou. Pro zájem obchodníků a dále státní správy byla roku 1811 tuha vyhlášena za vyhrazenou nerostnou surovinu a její těžba se musela řídit báňským zákonem. Grafitové doly byly otevřeny Schwarzenbergy roku 1812. Tuhy se používalo k výrobě tužek ve Zlaté Koruně a v Českých Budějovicích ve firmě Kooh-i-noor Hardtmuth. Většina ložisek tuhy byla zatopena přehradní nádrží, severněji u vsi Mokrá se dochoval portál Josefovy štoly – technická památka. Po roce 1958 byl v provozu jen důl Václav jižně u vsi Bližná. Roku 1998 byl zakonzervován a je využíván jako zdroj vysoce kvalitní vody.

Obyvatelstvo.

K prudkému poklesu obyvatelstva došlo z důvodu vysídlování německých obyvatel a poté částečně také kvůli výstavbě přehradní nádrže Lipno, která v Černé i okolí zatopila mnoho domů a hospodářských budov.

Chráněné části přírody.

Zajímavost.

Ve vsi se nachází nejvýše položené čapí hnízdo v České republice. Hnízdo je již více než 50 let pravidelně obýváno párem čápů bílých, kteří zde každoročně přivádějí na svět svá mláďata.

Železniční stanice.

Železniční stanice Černá v Pošumaví je v Hůrce.

Obec Černá v Pošumaví (do roku 1950 pouze "Černá", ) se nachází v okrese Český Krumlov, kraj Jihočeský, na levém břehu Lipenské přehrady zhruba 18 km jihozápadně od Českého Krumlova. Žije zde obyvatel. V obci je sídlo Římskokatolické farnosti Černá v Pošumaví.

Černá v Pošumaví (deutsch "Schwarzbach") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer südöstlich von Horní Planá im Böhmerwald und gehört zum Okres Český Krumlov. Die Katasterfläche beträgt 5039 ha.


Historie.

Za stavitele hradu je považován Zikmund Děčínský z Vartenberka, který v roce 1422 získal od císaře Zikmunda panství bývalé býčkovické komendy. Aby ho zajistil a vyvážil přítomnost blízkého Žižkova hradu Kalichu, nechal postavit právě hrad Litýš. První písemná zmínka o hradu však pochází až z roku 1432, která zmiňuje purkrabího Mikuláše ze Lhoty.  Po smrti Zikmunda z Vartenberka v roce 1438 hrad připadl jeho druhé manželce Anežce ze Šternberka. Ta však zemřela jen o několik měsíců později a hrad zdědili Aleš a Zdeněk ze Sternberka, kteří jej roku 1454 prodali Janovi, mladšímu synovi Zikmunda z Vartenberka. Od roku 1459 se stal Litýš centrem panství v majetku Jana z Čečelic na Tetčiněvsi, jehož jediná dcera se vdala za Zikmundova vnuka Kryštofa z Vartemberka. Po jeho smrti panství přešlo na nejmladšího syna Václava, který jej v roce 1532 vyměnil se svým strýcem Kryštofem z Vartemberka za čtvrtinu České Lípy. Ten však nechal opravit býčkovickou tvrz a sídlil na ní. Hrad přestal být udržován, vyhořel a roku 1544 se již uvádí jako pustý.

Stavební podoba.

Stavenište hradu chránila na jižní a části východní strany dvojice valů a příkopů. Hradní jádro má lichoběžníkový půdorys rozdělený do dvou výškových úrovní. V nižší části se nacházelo nádvoří obehnané hradbou, která je dnes nejvýraznějším zbytkem zdiva, a obestavěné ze tří stran budovami. Na vyšší úrovni tvořené trachytovou skalkou se dochovalo jen ve skále vysekané podvalí zřejmě dřevěné věžovité stavby.

Přístup.

Vrchol s hradem je přístupný odbočkou z červeně značené turistické trasy z Třebušína do Úštěku.

Litýš je zřícenina hradu na stejnojmenném vrchu (486 m n. m.) v Českém středohoří v okrese Litoměřice. Nachází se asi jeden kilometr jihovýchodně od vsi Dolní Týnec v katastrálním území Soběnice. Dochovaly se z něj valy, příkopy a drobné zbytky zdiva. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka.

Der Litýš (deutsch "Litaisch", 435 m) ist eine kegelförmige Erhebung im rechtselbischen Böhmischen Mittelgebirge, südöstlich von Třebušín gelegen und westlich dem deutlich höheren Berg Sedlo vorgelagert.


Výskyt.

Původní areál této dřeviny se rozkládá v pevninské Číně, od Himálaje východním směrem v provinciích An-chuej, Če-ťiang, Che-nan, Chu-pej, Kan-su, S’-čchuan, Šan-si, Šen-si a Ťiang-si. Dále pokračuje za Východočínským mořem na japonské ostrovy Hokkaidó, Honšú, Kjúšú a Šikoku. Postupně se, snad přirozeně, rozšířil také na nepříliš vzdálený Korejský poloostrov. V novověku začal být pěstován i mimo Asii, například v Evropě i Severní Americe, kde některé zahradní výsadby zplaněly a stal se ve státech Massachusetts, New York, Ohio a Pensylvánie součásti tamní přírody.  Do evropských zahrad byl tento atraktivní druh vnesen roku 1865 a na území nynější České republiky byl poprvé vysázen roku 1910 v zámeckém parku v Průhonicích. V současnosti se v Česku řídce pěstuje jako okrasná parková dřevina.

Ekologie.

V kontinentální části svého přirozeného čínského rozšíření se vyskytuje nejčastěji ve vlhkých horských lesích a říčních údolích, zpravidla v nadmořských výškách od 600 do 2700 m a v Japonsku v temperátních pobřežních lesích a nížinných údolních nivách. Je dřevinou nesnášející ani krátkodobé sucho, na které reaguje žloutnutím a opadem listů, po návratu vláhy se někdy ještě téhož roku znovu olistí. Pro zdárný růst vyžaduje hlubokou, dostatečně výživnou půdu, která je celoročně vlhká, spíše těžší, hlinitá nebo hlinito jílovitá a mírně kyselá.  Potřebuje polostinné stanoviště, na plně osluněném může být v předjaří ostrým poledním sluncem poškozována kůra a později mladé, pravě rašící listy. Středoevropské zimní období většinou přežívá bez újmy, snese teplotu do -30 °C. Nevyhovuje mu vysazování okolo cest, nesnáší zasolenou půdu. Chorobami a škůdci trpí jen minimálně. Kvete ještě před vyrašením listů v dubnu a květnu.

Popis.

Opadavý dvoudomý strom dorůstající v domovině do 30 m, v Evropě nejvýše do 15 m. Má šedohnědou, hluboce rýhovanou kůru, která je zvláště u starších dřevin nápadná svými uvolněnými odchlipujícími se konci. Většina jedinců má tendenci vytvářet vícekmennou rostlinu, za nepříznivých podmínek může být těchto kmenů až mnoho a výsledkem je strom keřovitého charakteru. Samčí stromy mají tendenci být spíše štíhlé a růst kuželovitě, kdežto samičí vytvářejí již brzy koruny rozložité a rozkošatělé.  Na lesklých, červenohnědých letorostech rostou vstřícně postavené načervenalé, hranaté pupeny, z kterých vyrostou dlouze řapíkaté listy dlouhé 5 až 8 cm a široké 3 až 5 cm. Na nejméně dvouletých větvičkách rostou na místech původních nodů brachyblasty, které nesou samčí nebo samičí květy, nebo jeden list, občas květy i ten list. Listy jsou na mladých větvičkách postaveny vždy vstřícně, na starších větvích jsou také vstřícné, ale šikmo posunuté o určitý modul. Na starých větvích, případně kmenech, jsou patrné časté osamocené listy rostoucí z nahodilých, vytrvalých brachyblastů. U stromu je patrná listová dvoutvárnost, listy rostoucí z krátkých brachyblastů jsou srdčité či ledvinovité a po obvodě vroubkované, kdežto listy na dlouhých větvích jsou eliptické či široce oválné a po obvodě celistvé nebo sotva znatelně pilovité.  Drobné, jednopohlavné, květy bez okvětí jsou uspořádané v hustých hlávkách. Samčí květy, v počtu čtyři a více, jsou téměř přisedlé, mívají 7 až 13 volných tyčinek s načervenalými nitkami i prašníky. Samičí květy jsou stopkaté, společně rostou dva i více, každý má jeden pestík s mnoha vajíčky a dlouhou karmínovou čnělku s bliznou. Vykvétají sice před olistěním, ale svým tvarem i velikostí splývají s okolními větvemi.  Plody jsou 1 až 2 cm dlouhé měchýřky rostoucí ve shlucích. Obsahují hnědá, plochá, asi 5 mm dlouhá, jednokřídlá semena s bohatým olejnatým endospermem, která bývají zralá v listopadu. Mimo semen se může zmarličník japonský množit i řízky z nevyzrálého i polovyzrálého dřeva, případně hřížením nebo oddělky kořenů.

Význam.

Listy se v průběhu roku atraktivně barevně pozměňují. V čase rašení jsou dva až tři týdny bronzově hnědé, pak krátce žlutozelené, v době hlavní vegetace získají na líci barvu lehce modrozelenou a na rubu výrazně sivou, dlanitou žilnatinu přitom mají načervenalou. S nástupem podzimu se poměrně brzy přebarvují zlatožlutě, případně s dílčími přechody k barvě načervenalé až meruňkové. Na sušších místech dochází ke změně barev v prvé polovině září, na vlhčích lokalitách na přelomu září a října. S podzimní barevnou proměnou listů je spojen další jev, charakteristická vůně doprovázející za teplých a vlhkých dnů čerstvé spadané listy. Vůně bývá popisována jako vůně karamelu, skořicového cukru, cukrové vaty nebo čerstvě upečených buchet.  Dřevo zmarličníku japonského není příliš pevné a trvanlivé, je však jemně pórovité a dá se dobře opracovávat a leštit. Ve východní Asií je velice ceněno v nábytkářském průmyslu a hlavně jako dřevo pro interiérové obklady.  Občas se vysazuje varieta 'Pendulum' s dlouhými, převislými větvemi nebo varieta 'Rot Fuchs' s výhony tmavě červenými a s listy při rašení červenými a později až do podzimu tmavě zelenými.

Zmarličník japonský ("Cercidiphyllum japonicum") je středně vzrůstný, opadavý, listnatý strom. Je jedním ze dvou druhů východoasijského rodu zmarličník, který bývá pro svůj zajímavý vzhled vysazován jako solitéra nebo po okrajích porostů v parcích a ozdobných zahradách ve východní Asii, Evropě i Severní Americe.

Der Japanische Kuchenbaum ("Cercidiphyllum japonicum") oder jap., "Katsura", auch "Japanischer Katsurabaum", "Lebkuchenbaum" oder einfach, jedoch nicht eindeutig, "Kuchenbaum" genannt, ist eine Baumart aus der nur zwei Arten zählenden Gattung Kuchenbäume ("Cercidiphyllum").


Popis.

Bazelovité jsou vytrvalé ovíjivé nebo šplhavé bylinné liány, pouze některé pěstované formy mají vzpřímený vzrůst. Rostliny jsou dužnaté až sukulentní. Stonky jsou bylinné nebo na bázi dřevnatějící, krátkověké, u některých druhů každoročně znovu vyrážející z podzemních či nadzemních hlíz nebo ze ztlustlé báze stonku. Listy jsou jednoduché, střídavé, obvykle rozlišené na řapík a čepel, bez palistů. Čepel listů je oválná, vejčitá nebo srdčitá, až na výjimky ("Tournonia hookeriana") celokrajná. Květy jsou drobné, obvykle pětičetné, s výjimkou kalichu pravidelné, uspořádané v klasech, latách, hroznech nebo vidlanech. Kalich je petaloidní, ze 2 protistojných lístků, srostlý s korunou. koruna je složena z 5 lístků, srostlých na bázi. Tyčinek je 5, jsou přirostlé ke koruně a srostlé na bázi nebo tvořící trubičku. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 plodolistů, s jedinou komůrkou s 1 vajíčkem. Čnělka je 1 nebo 3. Plodem je oříšek, částečně nebo zcela obklopený vytrvalým okvětím. U druhu "Basella alba" je toto okvětí zdužnatělé.

Rozšíření.

Čeleď "Basellaceae" zahrnuje 19 druhů ve 4 rodech. Je rozšířena v subsaharské Africe, na Madagaskaru a v tropické Americe. Nejvíce druhů se vyskytuje v tropické Americe. Zde rostou ponejvíce na suchých a otevřených stanovištích v nadmořské výšce 0 až 4000 metrů. Některé druhy byly introdukovány do Asie (např. bazela bílá a "Anredera cordifolia"). V Evropě se žádný zástupce nevyskytuje.

Taxonomie.

"Basellaceae" byly v tradičních systémech stejně jako v současné taxonomii součástí řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Podle kladogramů APG jsou nejblíže příbuznými skupinami čeledi "Didiereaceae" a "Halophytaceae". Z rodu "Anredera" bývá někdy oddělován rod "Boussingaultia".

Ekologické interakce.

O způsobech opylování není mnoho známo. Drobné vonné květy anredery ("Anredera") lákají hmyz. Některé druhy rodu bazela jsou kleistogamické. Plody s dužnatým obalem jsou šířeny obvykle ptáky. Druh "Anredera vesicaria" má plody křídlaté, šířené větrem.

Význam.

Některé druhy této čeledi jsou pěstovány v tropech celého světa. Melok hlíznatý ("Ullucus tuberosus") je důležitá plodina v jihoamerických Andách a je pěstován již tisíce let pro jedlé škrobnaté hlízy. Jedlé jsou i listy. Bazela bílá ("Basella alba") má jedlé listy, z nichž se dělá např. špenát, a plody jsou používány k barvení potravin.

Přehled rodů.

"Anredera", "Basella", "Tournonia", "Ullucus"

Bazelovité ("Basellaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Jsou to dužnaté, bylinné liány se střídavými jednoduchými listy a drobnými květy, vyskytující se v tropické Americe, v Africe a na Madagaskaru. Některé druhy slouží jako potravina. Melok hlíznatý je stará kulturní plodina pocházející z jihoamerických And.

Die Basellgewächse (Basellaceae) sind eine Familie in der Ordnung der Nelkenartigen (Caryophyllales) innerhalb der Bedecktsamigen Pflanzen. Einige Arten besitzen Pflanzenteile die vom Menschen gegessen werden. Einige "Anredera"- und "Basella"-Arten werden als Zierpflanzen verwendet.


Život.

Narodil se v malém městě Kawaniši-mači (川西町) v prefektuře Jamagata, v němž vedl jeho otec lékárnu. Otcovým snem však bylo stát se spisovatelem. Podařilo se mu napsat román, za nějž dostal cenu. Následně na to mu byla nabídnuta práce scenáristy ve velké filmové společnosti Shochiku v Tokiu, kterou přijal. Avšak než se stačil i se svou rodinou odstěhovat do Tokia, vážně onemocněl a zanedlouho nemoci podlehl. Po otcově smrti byl Inoue zaslán do katolické internátní školy, kde získal základní vzdělání. Vystudoval Sophia University v Tokiu. Otcova smrt jej ovlivnila jakožto spisovatele, převzal jeho sen. Již v 7 letech psával smyšlené romány, za jejichž kompozici nebyl kladně hodnocen, protože se neopíraly o každodenní život. Stal se scenáristou v médiích a začal psát hry. Ve 30 letech začal psát romány.

Dílo.

Jeho literární kariéra započala již v dobách studia. V té době psal scénáře pro divadlo v Tokiu a produkoval vlastní hry. V roce 1964 se stal spoluautorem scénáře loutkové televizní show pro děti Hyokkori Hyotanjima, která byla vysílána po dobu pěti let s počtem 1200 epizod.  Roku 1969 byla produkcí Teatro Echo natočena jeho první divadelní hra Nihonjin no Heso. Jednalo se o komedie provázenou hudbou a písněmi. Žánr komedie se stal od té doby stěžejním žánrem jeho tvorby. Ve stejném roce získal cenu Kishida Drama Award a Cenu podporující umění pro nové umělce, která byla udělena ministrem školství, kultury, sportu, vědy a techniky. Roku 1984 založil vlastní divadelní soubor Komatsuza, kde byly hrány jeho hry. Hry, jež byly založené zejména na humoru, představovaly jeho znalost a hlubokou náklonnost k japonskému jazyku. V roce 1988 dokončil komickou trilogii: "Kirameku seiza", "Yami ni saku hana", "Yuki ya kon kon". Tato trilogie představuje obraz obyčejných lidí v období Šówa. I přes svou divadelní činnost Inoue pokračoval v psaní románů, za něž dostal mnohá ocenění. Roku 1986 získal Cenu Seiun za nejlepší román Kirikiriiin. Tento román je útokem proti centralizované kultuře v Tokiu. Zobrazuje život lidí postižených chudobou, kteří jsou nuceni opustit svůj domov v Tohoku a hledat nový slušný život v hlavním městě. Původně bylo toto dílo zpracováno jako divadelní hra v roce 1964. V devadesátých letech Inoue začal otáčet svou vizi směrem k Hirošimě a Nagasaki.  V roce 1986 získal další literární cenu Yoshikawa Eiji za Treasury of Disloyal Retainers, roku 1992 cenu Tanizaki za Shanghai Moon, roku 1991 cenu Kikuchi Kan za Tokyo Seven Roses. V roce 2004 byl japonskou vládou jmenován Person of Cultural Merit a získal řád kultury.

Tvorba.

Jeho dílo je zasaženo válečnými událostmi, které ho poznamenaly. Jako dítě se obával, že kvůli válce zemře. Konec války mu umožnil nový pohled na svět. Ve srovnání s ostatními moderními japonskými spisovateli jeho díla jsou silně ovlivněna japonskou kulturou. Jeho tvorba měla vliv na japonská média a divadelní kulturu. Vynikají vysokým jazykovým stylem japonského jazyka. Díky vytříbenému jazyku a užitým výrazům jsou jeho díla těžce přeložitelná. Jsou však cenným zdrojem o japonské kultuře a perspektivě. Smrt otce a období války jej poznamenaly natolik, že ztvárňoval život obyčejných, chudých a slabých lidí, jejichž osudy byly pohnuté válkou. Prostřednictvím nich se snaží ukázat laskavou stránku společnosti a dát lidem naději. Soucítění s lidmi a společností zvyšovaly jeho popularitu

Inoue Hisaši (japonsky 井上 ひさし), (16. listopadu 1934, Kawaniši – 9. dubna 2010, Kamakura) byl předním japonským dramatikem a autorem smyšlených humoristických povídek. V letech 1961 až 1986 vystupoval pod pseudonymem Učijama Hisaši (内山 廈).

Inoue Hisashi (jap., eigentlich ; * 16. November 1934 in Kawanishi; † 9. April 2010) war ein japanischer Schriftsteller, der Romane, Dramen und komische Fiktion veröffentlicht hat.


Historie.

"N. adnata" byla objevena Willemem Meijerem, nizozemským botanikem, v roce 1957 poblíž řeky Tjampo na Západní Sumatře ve výšce 1000 m. Druh byl poprvé popsán v roce 1986.

Popis.

"N. adnata" je drobný druh. Stonek je válcovitého průřezu, převislý nebo vystoupavý. Zřídka přesahuje 3 mm v průměru a 2 m délky. Internodia jsou až 10 cm dlouhá. Listy kožovité, přisedlé. Čepel elipsovitá, kopinatá, až 10 cm dlouhá a 2 cm široká. Báze čepele přisedlá, vrchol tupý až špičatý. 2 až 3 podélné žilky na každé straně středního žebra. zpeření obtížně rozlišitelné. Úponky mohou být až 5 cm dlouhé.  Růžice a spodní láčky jsou ve spodní třetině vejčité, pak válcovité, malé, do 10 cm délky a 2,5 cm v průměru. Láčky ležící na zemi jsou po straně lemovány dvěma roztřepenými křidélky. Oblast se žlázami, vylučujícími tekutinu, se nachází ve spodní třetině láčky. Ústí je kruhovité, sešikmené dovnitř. obústí je až 2 mm široké, nevýrazně zoubkované. Víčko je okrouhlé, na bázi srdcovité. Na horní straně mmohou být jemné chloupky. Na bázi víčka se nachází měkký trn.  Výše rostoucí láčky jsou ve spodní čtvrtině oválné, nahoře válcovité až nálevkovité. křidélka jsou redukována v žebra, občas ale mohou nést řasení. Jinak se víceméně neliší od spodních láček.  Láčkovky mají racemózní květenství. U samčích rostlin hlavní osa dosahuje 10 cm délky, zatímco samičí zřídka dorůstají 7 cm. Květní stopky nemají listeny a jsou až 10 mm dlouhé. Kališní lístky jsou kopinaté, vejčité, asi 4 mm dlouhé. Plody jsou až 40 mm dlouhé.  Na hranách čepele se jsou drobné hnědé chloupky. Řapík a čepel nesou řídký pokryv krátkých bílých chloupků. Květenství je pokryto drobnými hnědými chloupky.  Láčky "N. adnata" jsou červenofialově kropenaté. Obústí je obvykle tmavě fialové. Vnitřní povrch láčky je bílý až světle zelený, listy jsou celé zelené.

Nepenthes adnata je endemická láčkovka ze Západní Sumatry, kde roste v nadmořské výšce od 600 do 1 200 metrů. Druhové jméno "adnata" znamená "široce připojený", popisuje připojení báze čepele listu.

Nepenthes adnata ist eine auf der Insel Sumatra heimische fleischfressende Pflanze aus der Gattung der Kannenpflanzen ("Nepenthes"). Im Gegensatz zu vielen anderen Kannenpflanzenarten sind von "Nepenthes adnata" keine natürlichen Hybriden bekannt.


Hráčská kariéra.

Počátky profesionální kariéry.

Jako číslo 45 celkově si ho ve vstupním draftu do NHL v roce 2003 vybrali Boston Bruins. V nováčkovské sezoně si zahrál Utkání mladých hvězd na ledě Minnesota Wild a v základní části si připsal 39 bodů v 71 zápasech. Kvůli stávce, která se konala v NHL v sezoně 2004-05, odehrál další sezonu v nižší AHL za bostonskou farmu Providence Bruins, kde si v 68 zápasech připsal pěkných 61 bodů. V sezoně 2005-06, kdy NHL pokračovala, vstřelil 31 gólů a připsal si 73 bodů a už ve své druhé sezoně v NHL, v dvaceti letech, byl vůdcem týmu Bruins. V sezoně 2006-07 svůj výkon udržel a v 77 zápasech si připsal 70 bodů.

Otřes mozku.

27. října 2007 Bergerona narazil zezadu na hrazení obránce Philadelphia Flyers Randy Jones. Úder ho vystřelil přímo na hrazení a Bergeron upadl do bezvědomí. Několik minut ležel bezhybně na ledě než byl odvezen na nosítkách a převezen do Massachusetts General Hospital. Skončil se zlomeným nosem a otřesem mozku třetího stupně, zatímco Jones vyfasoval dvouzápasový trest od disciplinární komise NHL. Veřejně se Bergeron o zranění vyjádřil až 8. listopadu.  19. ledna 2008, novináři z "The Boston Globe" napsali, že ho generální manažer Bruins Peter Chiarelli poslal na dovolenou a že Bergeron už se v sezoně nevrátí. Na začátku března 2008 trénoval Bergeron pouze s brankářem Mannym Fernandezem, který se léčil po operaci kolene. Postupně se dostal až ke kontaktnímu tréninku a měl se do týmu nakonec vrátit do prvního kola play-off proti Montreal Canadiens, ale týmoví lékaři mu to nedovolili.  V polovině června 2008 už prý nejevil žádné známky zranění a později se, společně s brankářem Fernandezem, zúčastnil výchovného kempu Bruins, kam obvykle chodí prospekti (hráči z nižších lig), než naskočil do hlavního tréninkového kempu Bruins. Do akce se v dresu bostonského týmu vrátil 22. září 2008 v přípravném zápase proti Canadiens na neutrálním hřišti v Halifaxu.  23. října 2008 vstřelil do sítě Toronto Maple Leafs svůj první gól od doby co ho Jones zranil. 20. prosince téhož roku, v zápase proti Carolina Hurricanes, se srazil z obráncem Dennisem Seidenbergem a očividně utrpěl zranění hlavy nebo krku. Nakonec opustil zápas s dalším otřesem mozku, z nemocnice ho ale vydali jako zdravého den poté.

Reprezentace.

Po skončení své nováčkovské sezony byl Bergeron nominován do kanadské reprezentace na nadcházející mistrovství světa v Praze. Ve svém debutu vstřelil gól a nakonec dokráčel až ke zlaté medaili.  Další rok si zahrál opět mistrovství světa, tentokrát v juniorské kategorii, které se hrálo ve státě Severní Dakota. Do týmu byl uvolněn ze služeb Providence Bruins, kde hrál kvůli stávce v NHL. Mohl hrát juniorské mistrovství už rok předtím, ale Boston Bruins ho nepustili, protože hrál v NHL. S 5 góly a 8 asistencemi si připsal 13 bodů ve vydařeném turnaji po boku Sidney Crosbyho. Ve finále, kde Kanada porazila Rusko 6:1 si připsal také jeden gól a jako vítěz kanadského bodování turnaje byl jmenován i nejužitečnějším hráčem turnaje. Vítězstvím ve finále se stal prvním hokejistou, který vyhrál seniorské zlato ještě před tím juniorským.  V roce 2006 už opět hrál na mistrovství světa a skončil druhý v kanadském bodování se 14 body. Hrál opět v jedné lajně s Crosbym. O rok později byl opět pozván, odmítl ale a jako důvod udal, že se chce zotavit ze zranění, které utrpěl v předcházející sezoně.  30. prosince 2009 byl nominován do kanadského výběru pro nadcházející olympijské hry. Byl jediným hráčem, který se nezúčastnil výběrového kempu v létě 2009. Mnoho expertů předpokládalo, že bude opět hrát s Crosbym, nakonec Bergeron skončil jako 13. forvard a chodil především na hru v oslabení a vhazování v defenzivním pásmu Kanady.

Patrice Bergeron (* 24. července 1985, L'Ancienne-Lorette, Quebec) je kanadský profesionální hokejový centr a momentálně také alternativní kapitán týmu kanadsko-americké NHL, Boston Bruins. Dva roky hrál juniorskou Quebec Major Junior Hockey League za tým Acadie-Bathurst Titan a v roce 2003 ho ve druhém kole, jako celkově pětačtyřicátého draftovali právě Bruins. V sezoně 2003-04 se hned připojil k Bruins a tak se mu povedl důležitý skok z juniorské ligy přímo do NHL. Za kanadskou reprezentaci vyhrál už tři zlaté medaile, na mistrovstvích světa v letech 2004 a 2005 a také na olympijských hrách v roce 2010. Nejvíce je znám jako univerzální útočník. Je čtyřnásobným držitelem Frank J. Selke Trophy pro nejlépe bránícího útočníka NHL, čímž vyrovnává rekord Boba Gaineyho v počtu ocenění. Je členem Triple Gold Clubu, jenž sdružuje hráče, kteří vyhráli všechny tři hlavní hokejové turnaje (Stanley Cup, Olympijské hry a Mistrovství světa).

Patrice Bergeron-Cleary (* 24. Juli 1985 in L’Ancienne-Lorette, Québec) ist ein kanadischer Eishockeyspieler. Der Center steht seit 2003 bei den Boston Bruins in der National Hockey League unter Vertrag und gewann mit dem Team im Jahre 2011 den Stanley Cup. Er gilt als Inbegriff des defensiv orientierten Angreifers und wurde daher bereits viermal mit der Frank J. Selke Trophy als bester defensiver Stürmer der NHL ausgezeichnet. Mit der kanadischen Nationalmannschaft wurde er 2010 und 2014 Olympiasieger und gewann ebenso die Goldmedaille bei der Weltmeisterschaft 2004, sodass er seit 2011 dem Triple Gold Club angehört.


Pozadí vzniku.

Celou třídu tvořilo celkem pět plavidel: "Revenge", "Royal Sovereign", "Ramillies", "Resolution" a "Royal Oak" (stavba "Resistence" byla zrušena). Přestože třída "Revenge" následovala po moderních a rychlých lodích třídy "Queen Elizabeth", jejich konstrukce ještě vycházela ze starších bitevních lodí třídy "Iron Duke" (s lepší výzbrojí a pancéřováním). Oproti lodím třídy "Queen Elizabeth" tedy šlo o krok zpět. Navíc rychlost 22 uzlů už byla v době druhé světové války nedostačující.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj lodí tvořilo osm kanónů 381 mm BL Mk I ve čtyřech dvoudělových věžích, které doplňovalo 14 kusů 152mm kanónů, umístěných po jednom v kasematách. Dále lodě nesly dva 76mm kanóny a čtyři torpédomety. V meziválečné době proběhlo několik dílčích modernizací lodí a proto v době vypuknutí druhé světové války nesly o dvě 152mm děla a oba 76mm kanóny méně, přičemž naopak přibylo osm 102mm kanónů, 16 kusů 40mm kanónů a osm 12,7mm kulometů.

Operační služba.

"Ramillies", "Resolution" a "Royal Oak" se účastnily bitvy u Jutska. Krátce po vypuknutí druhé světové války pronikla do Scapa Flow německá ponorka "U-47" a zasáhla "Royal Oak" třemi torpédy, která loď potopila. "Ramillies" 30. května 1942 v Diego Suarez poškodilo torpédo z japonské miniponorky. V říjnu 1943 přešly "Revenge" a "Resolution" do rezervy. "Royal Sovereign" byl vyřazen v listopadu 1943 a poté zapůjčen Sovětskému svazu, který loď provozoval až do roku 1949 pod jménem "Archangelsk". Pouze "Ramillies" Royal Navy používalo až do počátku roku 1945. Svá plavidla Britové poslali do šrotu v roce 1948, pouze "Royal Sovereign" byl sešrotován o rok později.

Třída Revenge byla třída bitevních lodí Royal Navy, jež vstoupily do služby v letech 1916–1917 a účastnily se bojů první i druhé světové války. Jedna byla ve válce potopena. Ostatní byly vyřazeny.

Die Revenge-Klasse, auch Royal-Sovereign-Klasse genannt, war eine Klasse von fünf Schlachtschiffen der britischen Royal Navy. Die Schiffe wurden 1913 bestellt und zwischen 1915 und 1917 vom Stapel gelassen und in Dienst gestellt.


Život.

Dětřich z Klatov byl duchovní českého původu, který se za episkopátu Přeclava z Pohořelé stal kanovníkem katedrální kapituly ve Vratislavi.  Biskup Přeclav zemřel 6. dubna 1376 a zanechal po sobě rozsáhlé biskupství, které patřilo i díky Přeclavovu vynikajícímu hospodaření mezi nejlépe majetkově vybavené ve střední Evropě – jen poplatky (servicium) odváděné papeži činily ročně tři až čtyři tisíce zlatých. Proto o jeho obsazení usilovalo více kandidátů. Vratislavská kapitula zvolila jeho nástupcem již 27. dubna svého člena Dětřicha z Klatov.  To však nevyhovovalo císaři Karlu IV., jenž měl v úmyslu vyhovět přání dosavadního olomouckého biskupa Jana ze Středy, který býval dlouhou dobu Karlovým kancléřem, o přenesení do rodného Slezska. Podporu mu již dříve přislíbil papež Řehoř XI., který proto odmítl Dětřichovo zvolení potvrdit.  Papež Řehoř XI. se roku 1377 na naléhání Karla IV. vrátil z Avignonského zajetí do Říma. Než však mohla být záležitost obsazení vratislavského biskupského stolce vyřešena, dne 26. března 1378 zemřel a po jeho smrti vypuklo schisma, když na jeho místo byli zvoleni jednak Urban VI. v Římě, jednak Klement VII. v Avignonu. Dětřich z Klatov v tom vytušil příležitost a odebral se do Avignonu, kde Klement VII. 8. listopadu 1378 potvrdil jeho volbu a udělil mu biskupské svěcení.  Jednalo se však jen o symbolický akt. Karel IV. – který zemřel pár týdnů poté – i jeho syn Václav IV. zůstali věrni římské obedienci a úkony Klementa VII. neuznávali. Vratislavská kapitula zvolila v nové volbě roku 1380 biskupem Jana ze Středy. Dětřich z Klatov se do své vlasti ani do „své“ diecéze vrátit nemohl a zůstal v Avignonu, kde roku 1387 zemřel. Do smrti užíval titul biskupa vratislavského.

Dětřich (Teodor) z Klatov (pol. "Teodoryk z Klatowej", něm. "Dietrich von Klattau") († v únoru nebo březnu 1387 v Avignonu) byl slezský duchovní, kanovník vratislavské kapituly a zvolený biskup vratislavský, který se však fakticky úřadu neujal.

Dietrich von Klattau († 1387) war von 1376 bis 1378 Elekt von Breslau und von 1378 bis 1380 Bischof von Breslau.


Mezimolekulové interakce.

Molekuly na sebe působí silami převážně elektromagnetického původu. Tyto interakce dále určují jejich strukturu, funkci, chemické a fyzikální vlastnosti. Existují i mezi elektricky neutrálními molekulami díky asymetrické distribuci náboje v molekule a polarizovatelností molekuly. Mezimolekulové interakce umožňují sdružování atomů či molekul do kapalného a tuhého skupenství. Nejslabší mezimoloekulové interakce jsou mezi atomy helia. Působí mezi molekulami téže látky i mezi nestejnými molekulami.  Čtyři základní mezimolekulové interakce jsou elektrostatická, indukční, disperzní a repulzní.

Elektrostatická interakce.

Typ interakce mezi dvěma molekulami a jejich elektrostatickými poli (interakce "dipól-dipól"), kterou popisuje Coulombův zákon  Mezimolekulová energie je pak  může být buď kladná (tedy odpudivá) nebo záporná (tedy přitažlivá); znaménko závisí zdali budou mít náboje Q1 a Q2 souhlasné či opačné znaménko.  Její podstatou je silné elektrostatické přitahování opačně nabitých pólů polárních molekul. Maximální interakce dvou dipólů bude dosaženo, pokud budou orientovány souhlasně a budou se nacházet v jedné ose. Jelikož tedy budu mít minimum energie, budou se dipóly samovolně orientovat souhlasně. V opačném případě dojde k jejich maximálnímu odpuzování. Lze jí vysvětlit skutečnost, že polární pevné látky se rozpouštějí v polárních rozpouštědlech.

Indukční interakce.

Někdy se také nazývá polarizační interakce. Je to interakce typu "dipól-indukovaný dipól" a je vždy přitažlivá. Permanentní dipól jedné molekuly je schopen indukovat dipólový moment v druhé molekule. Pokud permanentní dipól přestane působit, zmizí také indukovaný dipól druhé molekuly. Energie interakce závisí na vzdálenosti, velikosti permanentního dipólu a schopnosti druhé molekuly se polarizovat.

Disperzní interakce.

Disperzní interakce se také nazývají jako Londonova disperze či Londonovy síly. Patří mezi nejslabší mezimolekulové interakce působící mezi nepolárními molekulami a jsou vždy přitažlivé. Její původ pramení z předpokladu, že rozložení elektronů v molekulových orbitalech nepolárních molekul není neměnné, ale neustále se velmi rychle mění, čímž nastává polarizace dvou elektronových hustot, takže se krátkodobě stane, že na jedné straně molekuly je více elektronů než na druhé straně a vzniká proměnný nebo oscilující dipól; ovšem v dlouhodobém měřítku se dipólové momenty vzájemně vyruší a proto se molekuly jeví jako nepolární. Vzájemná interakce těchto krátkodobých dipólů vede k synchronizaci jejich oscilaci, což je podstatou přitažlivých disperzních sil. Tato interakce například umožňuje zkapalňování vzácných plynů nebo působí mezi vrstvami v grafitu či při stabilizaci dvojšroubovice DNA.

Repulzní interakce.

Nazývá se někdy také jako Pauliho repulze. Je způsobena repulzí vzájemně se překrývajících elektronových hustot a její podstatou je Pauliho princip výlučnosti dvou elektronů se stejným spinem ve stejném elektronovém obalu. Je vždy odpudivá a její velikost roste s klesající vzdáleností.

Další mezimolekulové interakce.

Existuje mnoho dalších specifických mezimolekulových interakcí, ale mezi nejčastější patří vodíková vazba, dvojvodíková vazba, halogenová vazba a jí obdobné vazby - chalkogenová, pniktogenová a tetrelová, nepravá vodíková vazba, Van der Waalsovy síly, iontové můstky, kation-¶, patrové interakce apod. Existence vodíkových můstků je příčinou anomálií vody.

Molekulové interakce jsou slabé síly umožňující sdružování atomů či molekul nízkomolekulárních látek do kapalného a pevného skupenství. Nejslabší jsou u helia. Působí mezi molekulami téže látky i mezi nestejnými molekulami.

Als zwischenmolekulare oder intermolekulare Kräfte bezeichnet man Wechselwirkungen zwischen valenzmäßig abgesättigten Molekülen. "Nicht" zu diesen Kräften zählen die Wechselwirkungen, die die chemische Bindung von Atomen zu Molekülen bewirken. Zwischenmolekulare Kräfte beruhen auf Van-der-Waals-Kräften.


Dostupnost.

BitLocker pro šifrování disků byl poprvé představen s operačním systémem Windows Vista jako nástroj k ochraně dat na počítačích, které byly odcizeny, ztraceny nebo nekorektně vyřazeny. Od verze Windows 7 je k dispozici také funkce šifrování výměnných médií nazvaná BitLocker To Go. Nástroj BitLocker je dostupný v těchto verzích operačního systému Windows:

BitLocker Drive Encryption.

BitLocker Drive Encryption šifruje celé diskové oddíly. Pro jeho použití musí být disk rozdělen minimálně na dva oddíly. První oddíl obsahuje operační systém a další podpůrné soubory. Tento oddíl musí být naformátován na souborový systém NTFS a může být zašifrován. Druhý oddíl je systémový a obsahuje soubory potřebné pro zavedení operačního systému. Souborový systém tohoto oddílu musí být FAT32 (pro počítače používající UEFI) nebo NTFS (pro počítače používající BIOS). Systémový oddíl se nešifruje. <br> Šifrovat lze dvěma způsoby – buď je zašifrován rovnou celý diskový oddíl, nebo jen jeho používaná část. V případě šifrování celého oddílu se šifrují i části disku, které zatím neobsahují žádná data. Tato varianta se považuje za nejbezpečnější, zvláště v případě, že disk dříve obsahoval citlivá data, protože části těchto dat mohou i po vymazání nebo přesunutí zůstat na disku v prostoru označeném jako nepoužívaný.  Šifrování pouze využitého místa je vhodné především na nových discích, které doposud žádná data neobsahovaly. Výhodou tohoto režimu šifrování v porovnání s šifrováním celého oddílu je velké zrychlení procesu šifrování. Nová data jsou poté šifrována v okamžiku jejich zápisu na disk.

Použití s čipem TPM.

Pokud se v počítači nachází funkční čip TPM, je šifrovací klíč používaný BitLockerem uložen právě v něm. Při startu počítače se zapnutým BitLockerem a aktivním čipem TPM je nejprve ověřována integrita celého sytému. V TPM čipu je uchováván otisk systému, který je při startu porovnán s aktuálním stavem – pokud by některá část systému byla změněna, otisk nebude souhlasit a zavedení operačního systému nebude BitLockerem povoleno. Pokud systém ověřením integrity projde úspěšně, z čipu TPM jsou načteny šifrovací klíče, je zaveden operační systém a data na disku jsou zpřístupněna. Tento proces probíhá automaticky při každém startu počítače a není při něm vyžadována žádná interakce ze strany uživatele.  BitLocker podporuje čipy TPM verze 1.2 a vyšší, s TPM 2.0 navíc vyžaduje zařízení podporující UEFI.

Použití bez čipu TPM.

BitLocker lze používat i na počítačích, které čipem TPM nedisponují. Šifrovací klíč BitLockeru lze v takovém případě uložit na USB flash disk a při startu systému tento disk připojit k počítači. Další možností je nastavení hesla, které uživatel zadává po zapnutí počítače. Počítače bez TPM čipu nemohou využívat funkci ověření integrity.

Vícefaktorová autentizace.

Pro zvýšení bezpečnosti je možné zároveň s čipem TPM použít i doplňující metody autentizace. Dostupné možnosti jsou: První dvě metody lze navíc ještě zkombinovat, tedy vynutit vložení USB flash disku a zároveň zadání PINu.

BitLocker To Go.

Komponenta BitLocker To Go umožňuje šifrovat výměnná média, jako USB flash disky, SD karty nebo externí harddisky. Podporované systémy souborů pro použití s BitLocker Go jsou NTFS, FAT16, FAT32 a exFAT. Data na zašifrovaných médiích lze následně zpřístupnit zadáním hesla, použitím čipové karty k jejich odemčení, nebo je odemknout na jiném počítači podporujícím BitLocker Drive Encryption.

Obnova systému.

V případě nestandardní události dojde k uzamčení počítače chráněného BitLockerem. Může se jednat například o: Pro tyto případy generuje BitLocker při své inicializaci obnovovací klíč. Jedná se o 48 místné náhodně generované číslo, které má uživatel možnost si uložit nebo vytisknout. Po selhání standardní autentizace je možné tento klíč zadat a zajistit tak odemknutí systému. Další možností je vytvoření obnovovacího USB flash disku a uzamčený systém zpřístupnit jeho vložením.

Šifrovací algoritmy.

Původně BitLocker používal k šifrování algoritmus AES-CBC s velikostí klíče 128 nebo 256 bitů. Od verze 1511 operačního systému Windows 10 přešel BitLocker na šifrování pomocí bezpečnějšího algoritmu XTS-AES s velikostí klíče 128 nebo 256 bitů. Z důvodu kompatibility je stále možné použít i původní šifrovací algoritmus, například pro šifrování vyměnitelných médií, která jsou střídavě připojována k počítačům se starým i novým způsobem šifrování.

BitLocker je nástroj pro šifrování diskových svazků vyvíjený společností Microsoft. Je integrován ve vybraných verzích operačního systému Windows a jeho účelem je ochrana dat uložených na discích před neoprávněným přístupem. Je primárně navržen pro použití na zařízeních vybavených čipem Trusted Platform Module (TPM), kde kromě šifrování diskových oddílů umožňuje i kontrolu integrity celého sytému.

BitLocker ist eine proprietäre Festplattenverschlüsselung des Unternehmens Microsoft, die serverseitig ab Windows Server 2008 und clientseitig in den Ultimate- und Enterprise-Versionen von Windows Vista und Windows 7 sowie den Pro- und Enterprise-Versionen von Windows 8, Windows 8.1 und Windows 10 enthalten ist.


Životopis.

Hahn se narodila ve Westchesteru v Illinois a vyrostla ve městě Cleveland Heights, Ohio. Vystudovala Severozápadní univerzitu, kde získala bakalářský titul v oboru herectví. Poté pokračovala ve studiích na Yaleově univerzitě. Během této doby účinkovala v muzikálu Cabaret jako Sally Bowles a v Molièrově hře Misantrop. Kathryn Hahn je manželkou herce Ehtana Sandlera, za kterého se provdala 3. ledna 2002. Společně žijí v Los Angeles. Mají spolu dvě děti, syna Leonarda (narozen v říjnu 2006) a dceru Mae (narozena v červenci 2009), která se narodila předčasně. Její první těhotenství bylo vepsáno do storyline postavy, kterou hrála v seriálu "Drzá Jordan".

Kariéra.

Své první vystoupení v televizi si odbyla v pořadu pro děti s názvem Hickory Hideout, který byl vysílán na stanici NBC. Během působení na divadelní scéně potkala castingového ředitele stanice NBC, který ji seznámil s producentem a scenáristou Timem Kringem, který pro ni poté napsal postavu Lily Lebowsky v již zmíněném seriálu "Drzá Jordan". Během své kariéry měla možnost si zahrát ve filmech jako jsou například: "Jak ztratit kluka v 10 dnech", "Zprávař: Příběh Rona Burgundyho", "Rande s celebritou", "Mimzy", "Prázdniny", "Nouzový východ", "Bratři z donucení" a "Kšeftáři". V roce 2009 účinkovala v americkém remaku britské show "Absolutely Fabulous". V roce 2010 se stala jedno z hlavních postav v seriálu televizní stanice HBO "Hung – Na velikosti záleží". V roce 2011 si zahrála spolu s hercem Hankem Azaria v seriálu "Hlavně nezávazně", který byl ale po 8 dílech zrušen. V roce 2012 účinkovala v seriálu "Parks and Recreation", kde ztvárnila roli Jennifer Barkley, poradkyni Bobbyho Newporta (Paul Rudd), oponenta hlavní postavy Leslie Knope (Amy Poehler) v kampani na pozici do městské rady. Naposledy se objevila v seriálu s názvem "Girls".

Kathryn Hahn (narozena 23. července 1973) je americká herečka, která je nejvíce známá díky roli Lily Lebowski v televizním seriálu "Drzá Jordan".

Kathryn Hahn (* 23. Juli 1973 in Westchester, Illinois) ist eine US-amerikanische Schauspielerin, hauptsächlich bekannt für ihre Rolle der "Lily Lebowski" in der Krimiserie "Crossing Jordan – Pathologin mit Profil".


Historie.

První písemná zmínka o Kasejovicích je z roku 1264. Městečkem jsou od roku 1350. V této době se v okolí těžilo zlato a byl postaven kostel sv. Jakuba. Městečko bohatlo díky poloze na hlavní zemské silnici Plzeň-Písek-České Budějovice.  Od roku 1465 až do roku 1848, čili téměř 400 let, patřilo městečko pod blízkou obec Lnáře. Od 17. století je v obci malá židovská populace, jež žila do 30. let 18. století volně mezi ostatními a v létech 1730–1848 byli Židé nuceni žít zvlášť ve své vlastní čtvrti – ghettu blízko dnešní školy. Zde se soustředili kolem místní synagogy, jež od druhé světové války slouží díky Václavu Mentbergerovi jako muzeum se soustředěnými zachráněnými exponáty. Ghetto je z velké části nepoškozeno, mnoho domů je stále původních. Počet Židů v obci byl většinou kolem 150 obyvatel; tvořili v některých dobách až přes 11 procent populace.  Městečko bylo v 19. století postiženo silným vystěhovalectvím do Ameriky a do velkých měst. I místní židovstvo stagnovalo a v roce 1890 byla židovská obec zrušena a komunita zahrnuta pod město Březnici. Přesto v roce 1878 dostává městys statut města. Od této doby přímo městem prochází lokální železnice Blatná - Nepomuk. Od roku 1897 je ve městě děkanství místo farnosti.  Ve své historii byly Kasejovice mnohokrát postiženy nepřízní osudu, jako například silnými morovými epidemiemi (např. 1680) a zničujícími požáry. V městě je mnoho památkově chráněných a cenných domů. Nad městem je židovský hřbitov, nepoškozený dodnes. S účinností od 1. prosince 2006 byl 10. listopadu 2006 obci vrácen status města.

Město Kasejovice se nachází v okrese Plzeň-jih, kraj Plzeňský. Dříve bylo město součástí Prácheňského kraje s hlavním městem v Písku. V Kasejovicích včetně místních částí žije obyvatel.

Kasejovice (deutsch: "Kassejowitz", älter auch "Kassegowitz", "Tarßewitz") ist eine Stadt in der Tschechischen Republik und liegt im Okres Plzeň-jih, Plzeňský kraj. In dem Ort lebten am 28. August 2006 1333 Einwohner.