Švestková dráha.

Od 28. června do 30. srpna 2008 zde za přispění obcí, kterými trať prochází, jezdil o sobotách dvakrát denně motorový vlak přezdívaný Švestková dráha. Vlaky jezdily i během léta 2009, a to od 26. června do 30. srpna 2009, tentokráte již po oba víkendové dny. Dopravu zajišťoval jeden motorový vůz M 131.1. Švestková dráha byla v provozu i během léta 2010, a to od 5. června do 29. srpna. Dopravu zajišťoval jeden motorový vůz 830 a vůz pro přepravu jízdních kol. V létě roku 2011 vlaky Švestkové dráhy jezdily jen do Třebívlic, odtud do Mostu pak pokračovala náhradní autobusová doprava. Důvodem bylo zastavení provozu v úseku Třebívlice–Libčeves kvůli opravě mostu přes Granátku. SŽDC s opravou nespěchala. Dne 26. prosince 2011 již po trati vyjel vlak z Lovosic až do Mostu. V roce 2012 opět jezdila Švestková dráha o sobotách a nedělích v červenci a srpnu, vždy dvakrát tam a zpět, přičemž provoz o víkendech v červnu a září zahájil také Středohorský motoráček dopravce KŽC Doprava. Od roku 2013 se provoz na trati ustálil na stavu, kdy se o obsluhu dělí dva dopravci, přičemž rozsah zůstává obdobný: tři páry vlaků mezi Mostem a Lovosicemi, plus jeden pár z Lovosic do Třebívlic a zpět. Takto provoz běžel až do léta 2015.  Od grafikonu 2015/2016 byl zaveden sezónní provoz o sobotách, nedělích a svátcích od 25. března do konce října v rozsahu dvou párů vlaků v trase Lovosice–Most a jednoho páru vlaků v trase Lovosice–Třebívlice.

Prodej a rekonstrukce trati.

V listopadu 2014 byla trať (35,892 km, nabídková cena v prvním kole 132 265 270 Kč) jednou z pěti tratí, které stát nabídl k prodeji.  V roce 2016 koupil trať Čížkovice–Obrnice za 5,7 milionu Kč výrobce zabezpečovací techniky AŽD Praha. AŽD Praha byl jediný zájemce. Trať chce využít jako zkušební polygon pro vyvíjené nové zabezpečovací technologie s využitím satelitních systémů. Podle smlouvy musí zachovat trať v provozuschopném stavu dalších pět let. Plánuje na tratích zachovat provoz a v rámci možností tratě opravit a umožnit i ostatním dopravcům tratě využívat.  V únoru 2020 společnost AŽD oznámila, že má na trati v úmyslu zavádět tzv. bezúdržbový provoz, který by za využití systému FTS využívající optický kabel, který sleduje vibrace kolejnic při projíždění vlaku a dokáže automaticky detekovat, případně dokonce předvídat poruchy kolejnic. Po detekci problému bude automaticky vypuštěn dron, který zajistí obrazovou informaci o místě problému a až následně dojde k zásahu servisních techniků. Podobným způsobem bude kontrolován také stav dalších součástí trati. Kromě pravidelných údržbových zásahů tak trať nebdue potřebovat pochůzkáře průběžně kontrolující přítomnost poruch na trati. Podle AŽD má jít o první trať v Česku, která bude podobným systémem vybavena. Společnost plánuje rok zkušebního provozu před samotným ostrým nasazením systému.

Obnovení osobní dopravy.

Provozovatel dráhy AŽD Praha ji před zahájením sezony v roce 2017 výrazně zrekonstruoval – bylo dosazeno zabezpečovací zařízení – jak přejezdů, tak stanic (stanice řízeny z Čížkovic), ve všech stanicích bylo obnoveno kolejiště.  Na rok 2017 AŽD Praha vydala jízdní řád pro svou linku T4 a od dubna 2017 zde také jezdí. V něm je potvrzen sezónní (duben–říjen) víkendový provoz dvou párů vlaků z Lovosic do Mostu a jednoho z Lovosic do Třebívlic. Vlaky zastavovaly ve všech stanicích a zastávkách po trase s výjimkou zastávky Sulejovice. Od GVD 2017/2018 byly vedeny všechny vlaky po celé trase. Dopravu objednal Ústecký kraj a jeho tarif také na trati platí. AŽD bude spojení realizovat pronajatým motorovým vozem řady 831 zálohovaným vlastním motorovým vozem řady 810.  Od 15. prosince 2019 získala společnost od Ústeckého kraje bez výběrového řízení zakázku na provozování osobní železniční dopravy na lince U10 Litoměřice – Lovosice – Most, jejíž převážná část vede po trati Čížkovice–Obrnice, příčemž stanice a zastávky Obrnice, Sedlec u Obrnic, Skršín, Sinutec a Semeč všechny vlaky projíždějí bez zastavení. Dopravce nasadil modernizované jednotky RegioSprinter.

Železniční trať Čížkovice–Obrnice je regionální dráha z Čížkovic přes Třebenice do Obrnic. V jízdním řádu pro cestující je uváděna v tabulce 113 Lovosice–Most, neboť po ní vedené vlaky jezdily a jezdí z Lovosic do Čížkovic po navazující trati Lovosice–Louny a z Obrnic pokračovaly do Mostu po trati Louny–Most. Od prosince 2017 do prosince 2019 byla označována ve stejné trase jako trať T4, což bylo také číslo turistické linky DÚK. Dráha se začala stavět roku 1896 a byla otevřena 19. prosince 1898. Trať byla postavena s garancí 70 % základního kapitálu 4 248 000 Korun poskytnutou Českou zemí. Stát přispěl přímo 80 000 korunami a místní zájemci doplatili zbývajících 1 194 600 korun. Trať obsluhovala zejména místní zemědělské podniky a také dopravovala dělníky do mosteckých dolů.

Die Bahnstrecke Čížkovice–Obrnice ist eine Eisenbahnverbindung in Tschechien, die ursprünglich durch die "Brüx-Lobositzer Verbindungsbahn" (tschech.: "Mostecko-Lovosická spojovací dráha") als landesgarantierte Lokalbahn erbaut wurde. Sie verläuft in Nordböhmen von Čížkovice ("Tschischkowitz") über Třebenice nach Obrnice ("Obernitz"). Von 2007 bis 2019 war der planmäßige Reisezugverkehr eingestellt.


Struktura organizace.

Organizace se postupně po všech stránkách vyvíjela, jméno "Szare Szeregi", původně používané pouze v Poznani, bylo přijato celou organizací až v roce 1940. Původně se pro odbojovou činnost počítalo pouze s harcery staršími 17 let, později však, z důvodu enormního zájmu mladých, ztrát mezi starými harcery i rostoucímu přídělu úkolů, byla organizace rozšířena. Její členění bylo jednak územní, jednak věkové.

Věková struktura.

Zhruba v roce 1942 se utvořilo členění na tři věkové skupiny: Zawisza, Válečné školy a Útočné skupiny. Dívky byly cvičeny odděleně od chlapců a k jiným úkolům.  V Zawiszovi se nejmladší odbojáři učili základní dovednosti pro pozdější odbojovou a podpůrnou činnost. Výjimečně se účastnili akcí, v nichž nehrozilo prakticky žádné riziko, aby získali zkušenosti. Za varšavského povstání byli chlapci i děvčata Zawiszy páteří Harcerské polní pošty či byli využívání jako poslové či pro další nebojové úkoly. Nutno poznamenat, že v rámci svých úkolů museli často překonávat zemi nikoho. Přímé bojové nasazení bylo zprvu výjimečné, posléze se ale stalo (minimálně u chlapců) běžným. Nezastupitelnou roli hráli chlapci tohoto věku, včetně řady členů Zawiszy, v tzv. „kanálových jednotkách“, neboť ty vyžadovaly členy drobné postavy. Děvčata byla krom polní pošty využívána ještě jako pomocná ošetřovatelská síla a pro další zázemní činnost (výpomoc v kuchyních a šití uniforem).  Zintenzívňovala se výuka bojových dovedností, jejich členové se připravovali na přímé bojové nasazení a účastnili se i nebezpečnějších akcí, jako byly tzv. malé sabotáže (akce propagandistického rázu, jako strhávání nacistických symbolů, kreslení symbolů Polského podzemního státu na veřejných prostranstvích, šíření letáků) či jednodušší výzvědné akce (např. sledování a hlášení pohybů německých ozbrojenců). Dívky v tomto věku byly cvičeny pro podpůrné činnosti: jako ošetřovatelky, pozorovatelky, listonošky, spojky, spojovatelky a administrativní pracovnice. Ve Varšavě vznikla zvláštní organizace pro malé sabotáže, Wawer. Za Varšavského povstání se mužská část Waweru i dalších družin zapojila do struktur Zemské armády a účastnila se přímo bojových akcí, zatímco dívky tohoto věku nastoupily na plnění svých podpůrných rolí. Oboje skupiny utrpěly těžké ztráty nejen v boji a při dělostřeleckém a leteckém bombardování, ale též i z toho důvodu, že Němci až do oficiální kapitulace zpravidla nebrali zajatce a vzdávající se bojovníky i podpůrný personál bez ohledu na věk a pohlaví prostě povraždili.  Útočné skupiny podléhaly velení Zemské armády. Jejich členové dokončovali výcvik a zapojovali s již přímo do bojových akcí či je někdy i samostatně organizovali. Jedním z jejich nejslavnějších samostatných počinů byla legendární Akce u Arsenálu, v níž osvobodili z rukou gestapa přes dvacet vězňů. Účastnili se i nejobtížnějších akcí a nesli všechna rizika konspirace. Za varšavského povstání patřily harcerské jednotky (zejména prapor zvláštního určení Parasol a prapor Zośka) k vůbec nejlepším jednotkám povstalců. Oba bojovaly až do všeobecné kapitulace, přičemž utrpěly asi 80% ztráty. Vysoce hodnoceny byly i prapory Baszta a Wigry a jednotky bojující po boku partyzánů v horách Svatého Kříže. Ženy plnily podpůrné role, na rozdíl mladších harcerek běžně působily jako polní ošetřovatelky a spojky přímo na čáře dotyku s nepřítelem. I ony utrpěly strašlivé ztráty, jednak protože Němci nerespektovali znak červeného kříže, jednak protože vraždili zajatce, včetně ošetřovatelek.

Szare Szeregi (česky Šedivé/Šeré/Šedé řady/zástupy) bylo krycí jméno pro harcerskou odbojovou organizaci složenou z členů ZHP, působící v Polsku za okupace v letech 1939-1945. "Szare Szeregi" založil sbor členů Náčelnické rady harcerů ("Naczelna Rada Harcerska") 27. září 1939. Organizace úzce spolupracovala s polským podzemním státem a se Zemskou armádou.

Szare Szeregi (deutsch: "Graue Reihen") war der Deckname der polnischen Pfadfinderbewegung im Zweiten Weltkrieg. Die Organisation wurde am 27. September 1939 in Warschau gegründet. Zu ihrem ersten Befehlshaber wurde Florian Marciniak ernannt. Sie waren der polnischen Exilregierung unterstellt. Ihre Sturmgruppen ("Grupy Szturmowe") waren die am besten trainierten Einheiten der polnischen Heimatarmee. Die Einheiten der "Szare Szeregi" nahmen am Warschauer Aufstand teil.


Části obce.

Obec Milešov se skládá ze tří částí ležících na třech katastrálních územích:

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1323. Obec známá od středověku dolováním zlata (z milešovského zlata byl vyroben zlatý řetěz pražských primátorů), později dolování antimonu do 70. let 20. století. Královna Eliška Přemyslovna postoupila své právo v dědičný nájem havířům, i ostatním, kteří se v Milešově usídlili. Po její smrti byly tyto výsady potvrzeny 11. ledna 1341 Janem Lucemburským. Za jeho vlády bylo použito zlato z místních dolů na ražbu zlatých mincí. Práva milešovských a krásnohorských havířů potvrdil následně roku 1351 Karel IV., 1458 Jiří z Poděbrad, 1478 Vladislav Jagellonský, 1539 Ferdinand I. Před třicetiletou válkou v místních dolech pracovalo 300 horníků. Po válce došlo k úpadku v dolování. V 17. století bylo mezi horníky velké množství vyznavačů protestantismu. V Krásné Hoře měli svého pastora. Po bitvě na Bílé hoře byli zastánci této víry krutě pronásledováni. V roce 1629 byli ti, kteří se nezřekli své víry zatčeni, uvězněni na Vysokém Chlumci.  K systematickému těžení antimonové rudy došlo po roce 1835. Kolem roku 1850 byla zřízena první huť na dobývání antimonu. Nejstarší byl Svatováclavský důl, zvaný též Václavka, kde probíhala těžba již od roku 1835. V roce 1871 koupil doly pražský měšťan Emanuel Kittl, který zde vybudoval na tehdejší poměry moderní hutnický a hornický podnik. E. Kittl nechal provést důkladné a nákladné opravy a stavby za více než půl milionu zlatých, byly otevřeny zpustlé doly a štoly. Během dalších let byl nucen přijmout kvůli ztenčujícímu se kapitálu, další společníky. Byla vytvořena akciová cizozemsko-židovská společnost. V roce 1893 zde pracovalo 1 200 horníků a hutníků. Antimonová ruda se vyvážela i do ciziny. Po vyčerpání rudných žil a i kvůli neodbornému vedení podílníků se slibná budoucnost milešovských dolů zastavila. Podnik byl roku 1900 prodaný anglické akciové společnosti. V dalších letech došlo k poklesu ceny antimonu, společnost byla zadlužená, dělníci byli propuštěni. Další majitelé dolů se střídali. Pro nedostatek finančních prostředků byl celý podnik zabaven a prodán ve veřejné dražbě v roce 1913. Zakoupil jej Ing. Zikmund Metzl. O tři roky později byly doly opět pronajaté. V roce 1917 byly postaveny koleje pro koňskou vlečnou dráhu z Milešova do Krásné Hory. V srpnu 1919 závod vyhořel. V roce 1923 byly práce zastaveny, provoz byl opět obnoven v roce 1940. Majitelem dolů byly České montánní podniky Praha.  V roce 1890 byla postavena silnice vedoucí z Milešova do Milevska, v roce 1908 silnice z Milešova do Krásné Hory. Sbor dobrovolných hasičů byl v obci založen roku 1895, jednota Sokol 1919. Farním úřadem náležel Milešov k Lašovicům, lékař byl v Kovářově. Poštovní úřad, četnická stanice a škola byly v Milešově. První zmínky o škole v Milešově jsou z roku 1778, kdy se občan Jakub Křesina dohodl s obcí, že se jeho rod zaškolí, že on a posléze i jeho synové budou vyučovat a také na obecním pozemku na své náklady postaví domek, určený pro výuku. Až do roku 1853 skutečně podle smlouvy Křesinovi vyučovali v domku čp. 24. Stavba nové školní budovy byla zahájena roku 1892 a byla dokončena rok poté.  Při vojenských pozorovacích manévrech se v roce 1929 nad vrchem Chlum, severním směrem od Milešova, u Předního Chlumu srazila a roztříštila dvě letadla. Trosky dopadly daleko od sebe. Tři letci zahynuli (jeden nadporučík a dva četaři). Na místě dopadu byly postaveny dva kamenné pomníky s podobenkami. Třetí, honosný pomník byl postaven poblíž kostela svatého Mikuláše v nedaleké Krásné Hoře.  V roce 1930 bylo v Milešově vedeno 86 popisných čísel a 409 obyvatel. V roce 1940 88 popisných čísel a 460 obyvatel.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Milešov nad Vltavou "(446 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, četnická stanice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: České montánní podniky – Milešovské doly a hutě, 2 hostince, kolář, kovář, krejčí, 2 mlýny, obchod s obilím, 2 obuvníci, pila, pojišťovací jednatelství, řezník, 4 obchody se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Milešov u Sedlčan, tesařský mistr, 2 trafiky.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012

Obec Milešov (někdy označovaná též Milešov nad Vltavou, jak se jmenuje její hlavní katastrální území) se nachází v okrese Příbram, kraj Středočeský, asi 20 km jihovýchodně od Příbrami a 18 km jihozápadně od města Sedlčany. Žije zde obyvatel.

Milešov (deutsch "Mileschau") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 18 Kilometer südöstlich von Příbram und gehört zum Okres Příbram.


Biografie.

V říjnu 1892 patřil mezi první organizátory Polské sociálně demokratické strany v Haliči.  Na konci 19. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1897 byl zvolen do Říšské rady (celostátní zákonodárný sbor) za kurii všeobecnou, 2. volební obvod: Krakov. Za týž obvod uspěl i ve volbách do Říšské rady roku 1901. Ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva, poslancem zvolen nebyl, ale členem parlamentu se stal již 19. prosince 1907 poté, co na mandát v obvodu Slezsko 15 rezignoval Tadeusz Reger. Usedl do poslanecké frakce Klub polských sociálních demokratů. Mandát obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1911, tentokrát za obvod Halič 11. Byl nyní členem parlamentní frakce Polský klub. K roku 1911 se profesně uvádí jako spisovatel. Poslancem byl až do zániku monarchie.  Od roku 1903 se účastnil kongresů Socialistické internacionály. Byl stoupencem obnovy polského státu. Od roku 1912 spolupracoval s Józefem Piłsudskim. Od roku 1912 redigoval polský sociálně demokratický deník "Naprzód" v Krakově. Jeho politická kariéra vyvrcholila po zániku Rakouska-Uherska. Od 7. listopadu do 14. listopadu 1918 byl krátce předsedou vlády Polské republiky v Lublinu. 26. ledna 1919 byl zvolen za Polskou socialistickou stranu do Sejmu a opětovně zde mandát poslance získal v roce 1922, 1928 a 1930. Od července 1920 do ledna 1921 byl místopředsedou vlády, kterou vedl Wincenty Witos. Od roku 1928 do roku 1930 byl předsedou Sejmu a bránil parlamentní procedury před tlakem autoritativního režimu Józefa Piłsudského. V roce 1931 onemocněl a stáhl se z aktivní politiky.

Ignacy Ewaryst Daszyński (26. října 1866 Zbaraž – 31. října 1936 Bystrá) byl rakouský a polský politik, na přelomu 19. a 20. století poslanec Říšské rady, později politik poválečného samostatného Polska (v listopadu 1918 krátce první předseda vlády Polska).

Ignacy Ewaryst Daszyński (* 26. Oktober 1866 in Sbarasch, Galizien; † 31. Oktober 1936 in Cieszyn) war ein polnischer Politiker und Ministerpräsident.


Počátky vojenské kariéry.

Maurice Janin se v roce 1880 dobrovolně přihlásil na Speciální vojenskou školu v Saint-Cyr (École spéciale militaire de Saint-Cyr), kterou ukončil jako jeden z 20 nejlepších studentů. Poté se přihlásil na Vyšší válečnou školu (École supérieure de guerre), kterou dokončil v roce 1892, jako druhý nejlepší student. Kromě svých výjimečných studijních schopností, byl velmi nadaný na jazyky a dokonce ovládal až na 23 jazyků. V roce 1893 byl díky svým znalostem ruštiny poslán do Ruska jako pobočník vojenského přidělence. V době návštěvy ruského imperátora Mikuláše II. ve Francii, působil jako jeho osobní tlumočník. V následujících letech se několikrát účastníl vojenských delegací jako překladatel a tlumočník. Během těchto návštěv byl také několikrát vyznamenán. Na konci roku 1900 byl povýšen do hodnosti velitele praporu a jmenován velitelem 22. pěšího praporu. Na podzim v roce 1910 byl poslán na Nikolajovu akademii generálního štábu v Petrohradu.  Na počátku první světové války byl plukovníkem 66. pluku a jako velitel 35. brigády se zúčasnil bitvy u Nancy a později také bitev na Marně a Yser. Během bojů na řece Yser vážně onemocněl. Po zotavení byl povýšen do hodnosti generála a přeložen na pozici zástupce náčelníka nejvyššího štábu. V roce 1915 byl postaven do čela štábu, kde měl na starost oblast francouzského bojiště. Generál Janin se ve své funkci osvědčil natolik, že ho dokonce jeho nadřízený generál Joffre odmítl odvolat a propustil ho až na přímý rozkaz prezidenta.

Ruská občanská válka.

Během ruské občanské války byl Generál Janin byl 17. prosince 1917 určen za náčelníka Francouzko-Československé vojenské mise a o dva měsíce později 27. února 1918 se stal vrchním velitelem Československého zahraničního vojska. Během ruské občanské války působil jako velitel všech jednotek Dohody a účastni se sibiřské anabáze, avšak jeho pozice byla spíše symbolická, neboť českoslovenští legionáři měli svého velitele a zbylé jednotky nebyly tak početné a neměly žádnou váhu. Mnohem úspěšnější se ukázal na poli vojenské diplomacie, když mnohokrát urovnával spory mezi československými legionáři a admirálem Kolčakem včele bělogvardějců a později i neshody s Japonci. V roce 1919 vyjednával s Rudou armádou evakuaci spojeneckých vojsk z Transsibiřské magistrály, která byla nakonec téměř úspěšná. Odchod vojsk a jejich neutralita měla vážné následky pro admirála Kolčaka a jeho armádu, která tak zůstala na pospas osudu. Po návratu do vlasti byl generál Janin terčem kritiky a bylo mu vyčítáno, že nedokázal zachránit sibiřského diktátora, ve skutečnosti však ve své pozici neměl na výběr. Tento neúspěch však znamenal konec Janinovi vojenské kariéry. Až v roce 1921 byl ustanoven na pozici velitele 8. armádního sboru, ve které zůstal až do svého penzionování po 44 letech služby.

Dílo.

"Pád carismu a konec ruské armády. Moje misse na Rusi v letech 1916-1917 - 1931"

Literatura.

FIDLER, Jiří. Generálové legionářI. Brno: Books, 1999.  BENEŠ, Edvard. Světová válka a naše revoluce: vzpomínky a úvahy z bojů za svobodu národa. Praha: Orbis 1927.  JANIN, Maurice. Pád carismu a konec ruské armády. Moje misse na Rusi v letech 1916-1917. 230 s.

Pierre-Thiébaut-Charles-Maurice Janin (19. října 1862 Paříž – 28. dubna 1946 Saint Sébastien) byl francouzský generál, který se účastnil první světové války a ruské občanské války, kde vedl francouzskou vojenskou misi v Rusku. Za ruské občanské války byl Generál Janin byl 17. prosince 1917 určen za náčelníka Francouzko-Československé vojenské mise a o dva měsíce později 27. února 1918 se stal vrchním velitelem Československého zahraničního vojska

Pierre-Thiébaut-Charles-Maurice Janin (* 19. Oktober 1862; † 28. April 1946) war ein französischer General. Er leitete die französische Militärmission im Russischen Bürgerkrieg.


Život.

Pythagoras, přezdívaný "otec čísel", se narodil na ostrově Samos, jeho otcem byl pravděpodobně kupec nebo rytec prstenů Mésarchos. Mezi jeho učiteli se uvádějí Ferekýdés ze Syru a Anaximandros. V mládí cestoval po Egyptě a Babylonii, kde se seznámil s východními náboženskými myšlenkami. Když se roku 538 př. n. l. zmocnil vlády na Samu tyran Polykratés, Pythagoras uprchl a kolem roku 530 př. n. l. založil v dnešním Crotone v Kalabrii filosofickou školu. Žil se svými žáky podle přísných pravidel v pevném společenství a získal si i značný veřejný vliv. Podle některých pramenů měl za ženu Theano a s ní také děti. Když ve sporu s městem Sybaris krotónští roku 510 př. n. l. zvítězili, došlo ve městě ke sporům kvůli dělení dobyté půdy a hněv se obrátil proti Pythagorovi. Ten odešel z města a usadil se asi 160 km severněji v Metapontu u Tarenta, kde žil až do smrti. Po jeho smrti prý občané zřídili v jeho domě chrám bohyně Déméter.

Myšlení a dílo.

Nejstarší svědectví o Pythagorovi pochází od básníka Ióna z Chiu, podle něhož psal básně a pozdější římští autoři mu připisují i další spisy, které se ovšem nezachovaly. Připisuje se mu báseň „Posvátná řeč“ ("Hieros logos"), z níž se cituje začátek: “Mladíci, přec v úctě chovejte s tichostí toto vše!” Slavné „Zlaté verše“ ("Carmen aureum"), které jsou jistě pozdější, možná obsahují části této básně. Báseň vyzývá k uctívání bohů i zemřelých předků, k věrnému přátelství a slibuje nesmrtelnost duše. Naproti tomu jeho současník Hérakleitos říká, že Pythagoras se věnoval studiu víc než kdo jiný, vytýká mu však „mnohoučenost“ a úskočná kouzla. Vzhledem k velmi rozporným a často i pozdním zprávám zůstává Pythagorovo učení záhadou. Zdá se však, že obsahuje dvě hlavní stránky, totiž náboženské učení i praxi a zájem o čísla, možná hlavně o mystiku čísel. Badatelé se dělí do dvou táborů podle toho, kterou z nich víc zdůrazňují. W. Burkert a E. R. Dodds přirovnávají Pythagora k „šamanovi“, který měl mezi svými žáky posvátnou autoritu, kdežto W. Jaeger a L. Zhmud v něm vidí především učence. Pro první mínění svědčí zachované zlomky a zejména zázraky, jež mu legendy hojně připisují, pro druhé objevy, jež se Pythagorovi přisuzují. Už Aristotelés a Aristoxenos mu připisují velké zásluhy o řeckou matematiku i astronomii a v jeho škole se obojí později pěstovalo.  Ze zachovaných zlomků a citátů plyne, že pro Pythagora bylo důležité učení o poměru duše a těla: duše, která je nesmrtelná a po smrti přechází do jiných tvorů, je v těle vězněna jako v hrobě („Tělo je hrob“, řecky "sóma – séma"). Úkolem a posláním člověka je uvolňovat duši z této vazby a tak si připravovat nesmrtelnost. Pythagoras prý také říkal, že s lidmi je to jako s diváky na olympijské slavnosti: jedni tam hledají slávu, druzí bohatství a třetí – filosofové – jen přihlížejí. Odtud se patrně odvozuje i Platónovo a Aristotelovo přesvědčení, že teoretický postoj ke světu je ten nejvyšší (řecké "theóros" znamená „divák“). Z astronomického zájmu pythagorejské školy vyplynul později, v době helénismu, „astrologický fatalismus“ – přesvědčení o nezvratném osudu, určeném polohou hvězd, a z něho pak i nauka o „věčném návratu“ téhož po uplynutí Velkého roku, kterou v 19. století převzal Nietzsche.

Pythagorejská škola.

Pythagorova „škola“ se podle dnešních představ asi podobala spíše klášteru se společným asketickým životem a bohoslužbou, vyžadovala přísnou disciplínu se zvláštní péčí o čistotu, účastnila se však veřejného života.  Pythagorovi se připisuje zavedení pojmu filosofie: když ho žáci nazývali "sofos" („mudrc“, „moudrý“), řekl jim, ať mu raději říkají „milovník moudrosti“ ("filosofos" z "filein" - „milovat“ a "sofos" - „moudrý“) a jeho následovníci si tedy začali říkat "filosofové". Připisuje se mu také výraz "kosmos" (od "kosmeó", zdobit), protože prý ve Vesmíru obdivoval jeho úžasný řád. Tomu odpovídá i výklad u Diogéna Laertia, podle něhož Pythagoras odvozoval počátek Vesmíru od („mužského“) Jednoho a („ženské“) "neohraničené dvojice"; podobně jako v čínském učení o Jin a Jang je základem protiklad lichých a sudých čísel. Z toho se pak buduje neviditelná stavba světa, poměry, čísla a geometrické tvary. Nejdokonalejší geometrické obrazce jsou koule a kruh, potom čtverec jakožto symbol čtyř živlů. Mezi pythagorejské pojmy patří také „čtveřina“ ("tetraktys"), totiž posloupnost čísel 1, 2, 3 a 4, jejichž součet je deset. Pythagoras nebo jeho škola objevili vztah mezi délkou struny a tóny stupnice: poloviční struna zní o oktávu výš, dvoutřetinová o kvintu atd. Na tom je založena diatonická stupnice, pythagorejské ladění a konečně i představa harmonie sfér: průměry planetárních sfér (koulí) jsou vůči sobě v tomto poměru a při svém pohybu vydávají pro člověka neslyšitelný harmonický zvuk.  Mimořádný význam měla a má Pythagorova věta: součet obsahů čtverců nad oběma odvěsnami pravoúhlého trojúhelníka je roven obsahu čtverce nad přeponou. Starší kultury věděly, že trojúhelník, jehož strany jsou v poměru 3:4:5 je pravoúhlý a Číňané to dovedli i geometricky dokázat. Obecný důkaz věty se tradičně připisoval Egypťanům či Babylóňanům, kde se s ním měl Pythagoras na svých cestách seznámit. Moderní badatelé tuto hypotézu zpochybňují hlavně tím, že pochybují o možnosti domluvy a jazykových znalostech obou stran. Řecká matematika v každém případě nalezla neobyčejně důmyslné obecné důkazy, jako je ten, který uvádí Eukleidés. Na vedlejším obrázku je jiný, jednodušší geometrický důkaz.  Konečně se Pythagorovu žáku Hippasovi z Metapontu připisuje i objev nesouměřitelných čili iracionálních čísel, jež nelze vyjádřit zlomkem. Objevil jej snad na příkladě úhlopříčky čtverce, anebo na pravidelném pětiúhelníku, jehož strany rovněž nemají racionální délky. O Hippassovi víme, že byl z Pythagorovy školy vyhnán, prý pro „vyzrazení tajemství“. Podle starověkých svědectví vyvolal těžkou krizi pythagorejství, neboť otřásl vírou v racionální povahu čísel. S těmito důsledky se vypořádával i Platón.

Vliv.

Pythagorejská škola trvala do pozdní antiky a těšila se obecně (s výjimkou Hérakleita) velké úctě. Platón se s pythagorejskými tématy zabýval hlavně v "Timaiu" a ve "Faidónu". Uctivě o Pythagorovi píše Cicero i Ovidius, Kléméns Alexandrijský i Hippolyt Římský. Za pythagorejce se považoval Pico della Mirandola, inspiroval se jím Giordano Bruno, Johannes Kepler i Giambattista Vico.  Po Pythagorovi je pojmenován kráter Pythagoras na Měsíci a planetka 6143. Režisér Pavel Hobl natočil film "30 panen a Pythagoras".  Matematická soutěž Pythagoriáda je určena žákům páté, šesté, sedmé, osmé a příslušným ročníkům víceletých gymnázií. Připravuje ji od školního roku 1978/1979 Výzkumný ústav pedagogický v Praze. Koná se vždy školní a okresní kolo soutěže.

Pythagoras ze Samu (také Pýthagorás, řec. Πυθαγόρας ο Σάμιος, okolo 570 př. n. l. ostrov Samos – po 510 př. n. l. Krotón v jižní Itálii) byl řecký filosof, matematik, astronom i kněz. Byl také veřejně činný, ale údaje o něm se často rozcházejí. Z jeho díla (pokud nějaké napsal) se nic nezachovalo, založil však velmi významnou školu a výklady i legendy jeho následovníků překryly jeho původní myšlenky, takže se velmi obtížně rekonstruují. Pythagorejská tradice měla velký vliv na Platóna, byla živá v novoplatónismu, v renesanci a v různých – často fantastických – podobách žije i dnes.

Pythagoras von Samos (; * um 570 v. Chr. auf Samos; † nach 510 v. Chr. in Metapont in der Basilicata) war ein antiker griechischer Philosoph (Vorsokratiker) und Gründer einer einflussreichen religiös-philosophischen Bewegung. Als Vierzigjähriger verließ er seine griechische Heimat und wanderte nach Süditalien aus. Dort gründete er eine Schule und betätigte sich auch politisch. Trotz intensiver Bemühungen der Forschung gehört er noch heute zu den rätselhaftesten Persönlichkeiten der Antike. Manche Historiker zählen ihn zu den Pionieren der beginnenden griechischen Philosophie, Mathematik und Naturwissenschaft, andere meinen, er sei vorwiegend oder ausschließlich ein Verkünder religiöser Lehren gewesen. Möglicherweise konnte er diese Bereiche verbinden. Die nach ihm benannten Pythagoreer blieben auch nach seinem Tod kulturgeschichtlich bedeutsam.


Jméno.

Jméno "Lindinis" se objevilo v 7. století v historickém dokumentu "Ravenna Cosmography". Alternativní název "*Lendiniae" vychází ze dvou nápisů na stavebních kamenech z Hadriánova valu, které se vztahují k oddílu "Lendinienses" z keltského kmene Durotrigů (Civitas Durotragum Lendiniensis). Z těchto nápisů se vyvozuje, že Lindinis bylo jedním ze dvou hlavních měst tohoto kmene (vedle Dorchesteru, "Durnovaria"). Lindinis pravděpodobně představuje latinskou verzi názvu složeného z dvou keltských slov "bažinaté jezero".

Dějiny.

Pravěk.

V době železné v oblasti Lindinidy ležely dvě velké pevnosti na kopcích. Jde o hradiště Ham Hill a Cadbury Castle (s pozdější římskou osadou poblíž jeho jižní strany).

Doba římská.

Římané v Lindinidě postavili první pevnost okolo roku 60 našeho letopočtu a později ji zřejmě doplnili o další. Romanizaci dobytého území urychlovalo nejen budování pevností, ale také širokých cest, které sloužily k rychlým přesunům vojska a jeho zásobování. Silnice vedly z vojenských táborů do pevností, později do měst.

Fosse Way.

Fosse Way jako jedna z významých římských cest spojovala město Isca Dumnoniorum (nyní Exeter) na jihozápadě Anglie s Lindum Colonia (Lincoln) v hrabství Lincolnshire přes města Lindinis (Ilchester), Aquae Sulis (Bath), Corinium (Cirencester) a Ratae Corieltauvorum (Leicester).  Slovo "Fosse" vychází z latinského "fossa" neboli "příkop". Je možné, že na místě silnice se původně táhl obranný příkop, který později zavezli, nebo příkop s touto funkcí vedl přinejmenším podél části této cesty.  Fosse Way je pozoruhodná zejména přímostí, s jakou směřuje k cíli: na 293 kilometrech z Lincolnu do Ilchesteru se od přímky nikdy neodchyluje o víc než 10 km. Za městem Lindinis míjí Fosse Way opevněný kopec s hradištěm Ham Hill, postaveným v době železné; po porážce Durotrigů v Dorsetu ho obsadila Druhá legie. Pevnost ve městě Lindinis chránila silnici v místě přechodu přes řeku Yeo. Původně kolem ní stály keltské kruhové chýše, ty pak vystřídala živelně rostoucí osada ("vicus") o ploše 120 000 metrů čtverečních. V druhé polovině 1. století se zde začala stavět síť kolmých ulic s dřevěnými domy a dílnami. Našly se důkazy o zpracovávání železa, skla a kostí, o hrnčířství i obdělávání půdy přímo ve městě. V druhé polovině 2. století bylo obklopeno příkopem a obranným valem s branami z kamene.  V polovině 4. století byly postaveny hradby. Kromě města Lindinis měla na území kmene Durotrigů kamenné hradby už jen Durnovaria. V té době již v Lindinidě žil značný počet obyvatel dostatečně bohatých, aby si mohli dovolit pŕepychové domy s kvalitními římskými mozaikami; těch bylo totiž objeveno víc než třicet.

Středověk.

Když se Římané z Británie kolem roku 410 stáhli, do této oblasti se dál dovážely hrnčířské výrobky, což svědčí o tom, že byla v následujícím století obydlena, i když místní elita se pravděpodobně přestěhovala do blízké pevnosti na kopci South Cadbury.

Lindinis nebo Lendiniae se jmenovalo městečko v římské provincii Británie. V moderní době jeho název zní Ilchester a leží ve Spojeném království, v tradičním hrabství Somerset na jihozápadě Anglie.

Lindinis (Lindinae) war eine kleine römische Stadt in der Provinz "Britannia" (Britannien). Im vierten Jahrhundert lag sie dann wahrscheinlich innerhalb der Grenzen der neu eingerichteten Provinz "Britannia prima". Der antike Name ist nur beim Geographen von Ravenna und auf zwei Inschriften, die sich am Hadrianswall fanden, überliefert. Lindinis war einer von zwei Hauptorten der "civitas" der Durotriges. Dieser Status ist nur in den Inschriften, die sich bei dem Hadrianswall fanden, bezeugt. Diese Civitas mag erst im zweiten Jahrhundert geteilt worden sein, da zu Beginn nur "Durnovaria" als Hauptort belegt ist.


Vývoj a popis.

Letoun T-6 je vyvinut z letounu Pilatus PC-9, který byl podstatně změněn společností Beechcraft na základě požadavku na tzv. "Společný základní letecký výcvikový systém" (Joint Primary Aircraft Training System (JPATS)) vyhlášený v 90. letech 20. století USAF a US Navy. Podobná dohoda existovala i v 80. letech mezi společnostmi Pilatus a British Aerospace na dodání letounu RAF, ačkoliv tenkrát soutěž vyhrál letoun Short Tucano. Letoun T-6 byl označen dle jednotného systému značení vojenských letounů USA z roku 1962 a pojmenován byl podle letounu T-6 Texan, který sloužil v podobné službě desítky let před ním.  Značka Beechcraft byla zakoupena od společnosti Raytheon společností Onex Corporation, která si ponechala jméno Hawker Beechcraft.

Operační historie.

Spojené státy americké.

Letoun T-6A byl představen na leteckých základnách Moody a Randolph v letech 2000–2001. Na letecké základně Laughlin začaly letouny T-6 létat v roce 2003, kde nahradily letouny T-37 v základním výcviku. Na letecké základně Vance se přechod od letounů T-37 na letouny T-6 uskutečnil v roce 2006. V tomto roce začalo i přezbrojování na letecké základně Columbus, na této základně vyřadili svůj poslední letoun T-37 v srpnu 2008. Poslední aktivní letouny T-37B v rámci USAF byly vyřazeny na letecké základně Sheppard v létě 2009. Letouny T-6A také nahradily všechny letouny T-34C na námořní letecké základně Pensacola v rámci US Navy na začátku roku 2005. Letouny T-6B začaly nahrazovat letouny T-34 v roli letounu pro základní výcvik námořních pilotů na námořní letecké základně Station Whiting Field na konci léta 2009 a počítá se, že letouny budou několik let působit společně, než se přejde zcela na typ T-6. Na námořní letecké základně v Corpus Christi nadále létají letouny T-34C, přechod na první letouny T-6B je plánován na rok 2012.

Kanada.

CT-156 Harvard II je variantou tohoto letounu, který je používán pro výcvik kanadských pilotů na základně Moose Jaw, Saskatchewan. Uspořádáním kokpitu, vystřelovacích sedadel a výkony letounu napodobují cvičný proudový letoun CT-155 Hawk. Letouny vlastní a udržuje společnost Bombardier a jsou Kanadě pronajímány.

Řecko.

Řecké vojenské letectvo používá 25 letounů T-6A a 20 letounů T-6A NTA.

Izrael.

9. června 2008 Defense Security Cooperation Agency (součást Ministerstva obrany USA) odsouhlasil prodej 25 letounů T-6A izraelskému vojenskému letectvu. V červenci 2009 Beechcraft dodal první čtyři z dvaceti objednaných letounů Izraeli.

Irák.

16. prosince 2009 byly dodány první 4 letouny z 15 objednaných letounů T-6A iráckému letectvu. Kontrakt má hodnotu 210 miliónů dolarů. Cena 14 miliónů dolarů za letoun zahrnuje i podporu a výcvik pilotů. Prvních 8 letounů zaplatila irácká vláda, dalších 7 letounů vláda USA.

Maroko.

V říjnu 2009 společnost Hawker Beechcraft oznámila prodej 24 letounů T-6C Marockému královskému letectvu.

Varianty.

T-6A Texan II T-6A NTA Texan II T-6B Texan II AT-6B Texan II T-6C Texan II CT-156 Harvard II

Specifikace (T-6A).

"Data pocházejí z „Fact File“ na stránkách US Navy" a z údajů na stránkách výrobce. "  Spojené státy americké

Beechcraft T-6 Texan II je jednomotorový turbovrtulový letoun vyráběný společností Raytheon Aircraft Company (později Hawker Beechcraft, v současnosti Beechcraft Corporation).

Die Beechcraft T-6 Texan II, ursprünglich Raytheon T-6, ist ein leichtes Turbopropflugzeug des amerikanischen Herstellers Hawker Beechcraft. Es wird zur primären Schulung und Ausbildung von militärischen Luftfahrzeugbesatzungen verwendet, da es ein ähnliches Flugverhalten wie ein leichter Jet besitzt.


Kariéra.

Dětství (1989–1999).

Jari-Matti usedl za volant vozu již ve 4 letech, když v dopravní škole pro děti řídil malé vozítko, které mu koupil jeho otec. Jak sám ale jezdec přiznal, první auto mu moc dlouho nevydrželo.  O 2 roky později přešel k okruhovému závodění, konkrétně k motokárám, u kterých vydržel až do roku 2000. Již v 8 letech si ale vyzkoušel i první rallyový vůz, Ford Escort, který sice neoplýval bůhvíjakým výkonem, ale mladý Fin se v něm podle vlastních slov naučil správně ovládat auto.  Latvalovým druhým soutěžním vozem se stal výkonnějsí Sunbeam Avenger, který dříve vlastnil i Latvalův vzor, Henri Toivonen. Jari-Matti si v novém voze poprvé vyzkoušel jízdu se spolujezdcem, protože na rozdíl od Fordu, v Sunbeamu bylo místo i pro druhého člena posádky.  V 10 letech si Jari-Matti vyzkoušel vůz Opel Ascona skupiny A. S dvoulitrovým motorem trénoval na zamrzlém jezeře, kde mu jako spolujezdec pomáhal jeden z otcových mechaniků.  O 2 roky později usedl do Fordu Escort RS 2000, se kterým se jeho otec zúčastnil Tikkakoski Rally. Mladý Jari-Matti se kromě zamrzlého jezera objevoval již také na cestách poblíž jeho domova.  V roce 1999 se do rodiny Latvalových dostal Opel Astra přestavěný z klasické civilní verze. Latvala s ním odjel 3 domácí soutěže.

První mezinárodní soutěže (2000–2003).

O rok později mohl Jari-Matti vyzkoušet Toyotu Corollu 1600 GT a zúčastnil se svých prvních rally sprintů. Po 13 odjetých rally sprintech ale poškodil motor, a musel hledat nový vůz. Tím se stal jiný exemplář stejného vozu, se kterým odjel dalších 9 soutěží až do jara 2002. Začátkem téhož roku byla opravena Latvalova první Toyota, se kterou pokračoval v dalších 5 sprintech. Ve stejném roce získal Latvala anglickou licenci a na ostrovech se zúčastnil celkem 10 soutěží s vozem Renault Clio skupiny N. Byl to první vůz s pohonem na všechna 4 kola, které Jari-Matti řídil. Ve zdokonalování jezdeckého stylu mu byl nápomocen Pentti Airikkala. V této fázi kariéry doprovázel mladého Fin a spolujezdec Steve Harris. Odjeli spolu 6 soutěží.  V závěru sezony Latvala vyměnil Renault za Citroën Saxo, který však nebyl příliš spolehlivý, a tak došlo ještě v témže roce ke změně. Latvala usedl do Mitsubishi Lancer skupiny N, které bylo krátce na to přestavěno na verzi skupiny A. S tímto vozem absolvoval Jari-Matti svůj 1. závod Mistrovství světa, Britskou Rally. Se spolujezdcem Carlem Williamsonem ji dokončili na 17. místě celkově.  Sezona 2003 přinesla vůz Toyota Corolla WRC. Latvala si tak poprvé vyzkoušel, jaké to je řídit vůz tehdejší nejsilnější kategorie světa. Hned první soutěž s novým vozem, Estonian Winter Rally, vyhrál. Setkal se tu také s novým spolujezdcem, Miikkem Anttilou, který Latvalu doprovázel hlavně ve 2. polovině sezony. V té první střídal s Carlem Williamsonem Subaru Impreza STi v italském šotolinovém mistrovství s Fordem Focus RS WRC 02 v soutěžích britského šampionátu a Mistrovství světa. Na Acropolis Rally se dokázal probojovat do nejlepší desítky celkového pořadí. Další start v MS přišel v červenci. Na Německé Rally obsadil na asfaltové soutěži debutující Fin 17. místo. Na této soutěži již Latvalu navigoval Anttila, se kterým až na občasné výjimky v roce 2004 soutěží dodnes. Jari-Matti odjel v sezoně 2003 celkem 20 soutěží, z toho 4 započítávané do hodnocení Mistrovství světa. KŘecku a Německu přidal domácí Finskou Rally, kde skončil čtrnáctý a v závěru roku opět Britskou Rally, kde uzavřel 1. desítku.

JWRC (2004).

Pro sezonu 2004 Latvala zvolil Mistrovství světa juniorů. Ze 7 soutěží ale dokončil pouze 2. V polovině sezony vyměnil nespolehlivý Ford Fiesta S1600 za Suzuki Ignis S1600, se kterým ale hned na domácí Finské Rally havaroval. Čtvrté místo z Britské Rally mělo být znamením blýskání se na lepší časy, ale ani další soutěž na Sardinii nedokončil. Neúspěšnou sezonu zakončil 9. místem v kategorii na Španělské Rally. Jari-Matti figuroval v konečné klasifikaci JWRC s 5 body až na 13 příčce.  Ke zkušenostem získaným v JWRC přidal Latvala i starty se Subaru Impreza STi v Itálii a na vybraných soutěžích Mistrovství světa.

Návrat do Finska (2005).

Po nepříliš povedené sezoně se Latvala rozhodl začít sezonu Vanajanlinna Ralli, kterou s Corollou WRC, vyhrál. Následovala Švédská Uddeholm Rally započítávaná do hodnocení MS. S Toyotou dokončil soutěž na 16. místě. K účasti v domácím mistrovství přidal i vybraně soutěže MS. Se Subaru Impreza WRX absolvoval soutěže na Novém Zélandu, Sardini, v Argentině, Německu, na Korzice a ve Španělsku. Do domácí Rally 1000 jezer odstartoval s Corollou WRC, ale ještě v 1. etapě musel kvůli technické závadě odstoupit z průběžného 15. místa. Ani Britská rallye nedopadla lépe. Službu tentokrát vypověděl Ford Focus RS WRC 03.  Z výsledků v domácím šampionátu stojí za zmínku například 2 druhá místa z Waltikka Ralli a International Pirelli Rally.

Ford (2006–2012).

Do sezony 2006 Latvala opět plánoval účast ve finském mistrovství s Corollou WRC, k čemuž přidal i starty v Mistrovství světa produkčních automobilů (PWRC). Do nového roku vstoupil 5. místem v kategorii PWRC na slavné Rally Monte Carlo, následovaly 2 soutěže ve Finsku, z nichž 1 dokázal vyhrát. Po nepříliš povedené Mexické Rally a dalším vítězství ve Finsku přišel zlom v Latvalově kariéře. Dostal přílžitost od Stobart VK Ford Rally Teamu, tedy jakéhosi B-týmu Fordu v MS, aby zlepšil své jezdecké dovednosti na asfaltovém povrchu. Jeho program továrního jezdce započal na Španělské Rally, kde po chybě a následném dotahování ztráty obsadil 16. pozici. O moc slavnější to nebylo ani na následující Korzické Rally, i když se po první etapě nacházel na 7. místě. Zpočátku 2. etapy ale havaroval. Dalším startem za tovární tým byla až za 4 měsíce Německá rallye, kde se mu opět nedařilo a dokončil až ve 4. desítce celkového pořadí. Jari-Matti opět nevynechal domácí Finskou Rally, do níž odstartoval s Toyotou Corollou WRC. Zhruba v polovině soutěže ale udělal opět chybu, kvůli níž dokončil soutěž až jako sedmnáctý. Následoval návrat do PWRC. V přestávce mezi Korzickou a Německou Rally ještě stihl zajet 6. místo v Řecku. Japonsko pro Latvalu znamenalo až 9. místo mezi produkčními vozy. Vzhledem k nízkému počtu startujících s vozy kategorie WRC se v Austrálii ocitl na 6. místě celkově a 1. v PWRC. Prvenství v kategorii PWRC zopakoval i na Novém Zélandu, celkově byl osmý. V konečném hodnocení PWRC byl klasifikován na 4. místě se ziskem 27 bodů. Na závěr roku dostal ještě 1 příležitost od Fordu. A tuto příležitost využil velmi dobře. V průběhu celé soutěže se pohyboval na hranici nejlepší pětice. V závěru soutěže předstihnul Xaviho Ponse a mohl se radovat z nejlepšího výsledku dosavadní kariéry, 4. místa v soutěží Mistrovství světa. Od sezony 2007 se Jari-Matti Latvala věnuje výhradně světovému šampionátu. Tým Stobart si mladého Fina pojistil na celou tuto sezonu. V úvodní Rally Monte Carlo ale Latvala havaroval a ve Švédské Rally ho zradila převodovka. V Norsku ale přišlo zlepšení, což se projevilo konečným 5. místem. Body si připsal i v Mexiku a Portugalsku. Na Argentinské Rally vyrovnal své osobní maximum z Mistrovství světa, 4. místo. Soutěž na Sardinii ale odstartovala sérii nevýrazných výsledků. Na zmiňovaném ostrově to bylo 9. místo, v Řecku až dvanácté. Možná přemotivovanost stála za havárií ve Finské Rally. Po 2 rychlostních zkouškách byl dokonce v čele soutěže, když 2. RZ vyhrál. Hned na následující ale udělal chybu a propadl se na začátek 4. desítky. V závěru 1. etapy havaroval. Na asfaltové Německé Rally si připsal první bod po delšm půstu. Novozélandská rallye bývá svým charakterem velmi podobná Finské Rally, což Latvala potvrdil 5. příčkou. Ve Španělsku Latvala přidal další 2 body za 7. místo. Na Korzice se po minulé sezoně poučil z chyby a dojel si pro další 4. místo. Na Japonské Rally Latvala vyhrál 1. RZ, po několik dalších kilometrů vedl, ale v závěru 1. etapy se propadl na 3. příčku. Ve snaze dostat se zpět do vedení udělal na 14. RZ chybu a propadl se startovním polem hluboko dolů. V cíli z toho nakonec byla 25. pozice. Vrcholem sezony byla pro Latvalu Irská rallye. Na soutěži, která byla v seriálu MS zařazena vůbec poprvé dokázal zajet nejlepší výsledek své kariéry. Tím bylo 3. místo absolutně. Závěr sezony, konkrétně Britská rallye, už mu žádné body nepřinesl, skončil desátý. V sezoně 2007 mu stačilo získaných 30 bodů na konečnou 8. příčku.  Vzhledem ukončení kariéry Marcuse Grönholma hledal hlavní tým Fordu pro rok 2008 nového jezdce. Mikko Hirvonen se posunul na post týmové jedničky. Druhým jezdcem BP Ford Abu Dhabi World Rally Teamu se stal právě Jari-Matti Latvala. Do nového působiště se ale neuvedl nejlépe. Na Rallye Monte Carlo obsadil až 12. místo. Vše svému novému zaměstnavateli ale vynahradil už při následující soutěži ve Švédsku, v níž zvítězil. Bylo to tak jeho 1. vítězství z průběžně 8 celkových. Stupně vítězů, konkrétně 3. místo obsadil i při Mexické Rally. V Argentině z toho byla opět až 12. příčka. O nápravu se mohl pokusit při Jordánské Rally, ale jeho výkon stačil jen na 7. místo. Mezi elitu se Jari-Matti vrátil až na Sardinii, kde z toho bylo další bronzové umístění. Nadále však pokračoval ve střídání skvělých a nevýrazných výsledků. V Řecku byl opět sedmý, v Turecku zase druhý. Domácí Finská rallye pro něj opět znamenala špatný výsledek. Po výletu mimo trať obsadil až 38. pozici. Nedařilo se ani v Německu, kde dojel devátý. Na Novém Zélandu, kde Fin i chvíli vedl, havaroval z průběžného 2. místa na předposlední rychlostní zkoušce. Do zbylých soutěží se Latvala uklidnil a ve Španělsku mohl slavit body za 6. místo. Na Korzice vyrovnal své maximum na asfaltovém povrchu, když dokončil soutěž jako čtvrtý. Skvělý závěr sezony pro něj znamenala druhá místa z Japonska a Velké Británie. Latvala získal v roce 2008 celkem 58 bodů a umístil se na 4. místě absolutně.  Stejný výsledek, tedy 4. místo v šampionátu zopakoval i v sezóně 2009. Týmové složení zůstalo nezměněné a kolegou mu stále byl Mikko Hirvonen. Nová sezona začínala nezvykle v Irsku, kde však Jari-Matti musel využít systému Superally, a umístil se až na 14. příčce. Náhrada sněhové Švédské Rally, soutěž v Norsku, už Latvalovi vyšla lépe. Dojel si po bronzovou pozici. Příliš se ale nepovedla kyperská soutěž, ani následující rally v Portugalsku, kde zažil spektakulární havárii, při které jeho Ford Focus RS WRC vyletěl přes svodidla mimo trať a několikrát přepadl přes střechu. Posádka vyvázla bez zranění. Po 6. místě v Argentině přišel zvrat na Sardinii, kde vyhrál. Na řecké Acropolis rallye obsadil po dobrém výkonu 3. příčku. Při premiéře MS v Polsku se celému týmu Ford velmi dařilo. Před poslední RZ byl v čele Mikko Hirvonen následován právě Latvalou. Fin ale udělal chybu a na úplně poslední zkoušce soutěže vylomil kolo. Domácí Finská rallye znamenala pro Latvalu další 3. místo do sbírky. V Austrálii si vyjel 4. místo. Body za 6. místo ze Španělska a za 7. místo z Walesu Latvalovi pomohly upevnit konečnou 4. příčku. Sezona 2010 byla pro Latvalu opravdu životní. Ze 13 soutěží v kalendáři MS 2 vyhrál, jedinou nedokončil a na zbylých 10 vždy bodoval. Konzistentní výkony mu v závěru roku vynesly 2. místo absolutně. Sezona pro něj začala 3. místem ve Švédsku. Po 5. místu v Mexiku přišla 2. pozice v Jordánsku. Výsledkově nejhorší soutěž byla pro Latvalu soutěž v Turecku, kde skončil sedmý. První vyhraná soutěž pro Latvalu v roce 2010 přišla na Novém Zélandu. Jediné odstoupení zažil Jari-Matti v Portugalsku, kde musel soutěž opustit kvůli havárii. Nepříliš se Latvalovi dařilo v Bulharsku, ked si připsal body jen za 6. pozici. Chuť si ale napravil hned na následující soutěži ve Finsku, kterou vyhrál. Vítězstvím načal skvělou druhou polovinu sezony, ve které skončil vždy nejhůře na 4. místě. Zmiňované 4. místo vybojoval v Německu, Francii a Španělsku, k čemuž ještě přidal 2 třetí místa z Japonska a Walesu. Skvělou druhou polovinou roku 2010 si zajistil jeho zatím nejlepší výsledek v MS, kterým byla stříbrná pozice. Na vítěze Sébastiena Loeba při tom však ztratil 105 bodů. Vůbec poprvé ale porazil v hodnocení celé sezony svého týmového kolegu Mikka Hirvonena, který skončil až na 6. pozici. S novou sezonou přišla také nová pravidla a společně s nimi i nová technika WRC. Tým Fordu přišel s vozem Fiesta RS WRC. Náročný křest nového vozu na švédské soutěži dopadl skvěle. Vozy Ford obsadily první 3 příčky v cíli, přičemž Latvala skončil třetí. Stejný výsledek zopakoval i v Mexiku a Portugalsku. Podařenou sérii Jari-Matti korunoval při Jordánské Rally, kde obsadil 2. místo. Následovaly soutěže na Sardinii, v Argentině a Řecku, kde se však Latvalovi kvůli jeho vlastním chybám příliš nedařilo a připsal si jen 8 bodů. Mezi nejlepší se vrátil a na domácí rally ve Finsku, když vybojoval stříbrnou příčku. V Německu přišlo ještě 1 zaváhání a 14. místo opět značilo nulový bodový zisk. V závěru sezony ale opět přišlo zlepšení a jeho výsledky měly vzestupnou tendenci. Ve Francii obsadil 4. příčku, ve Španělsku třetí. Sezonu v MS zakončil vítězstvím v Britské Rally. V konečeném pořadí mu patřila 4. pozice. V závěru roku 2011 se Latvala objevil ještě na francouzské Rallye du Var, kterou vyhrál.  Jak se později ukázalo, rok 2012 byl posledním Latvalovým rokem stráveným u Fordu. Díky dobrému výsledku z předchozí sezony se Jari-Matti posunul na post týmového jezdce číslo 1. Jeho dosavadní týmový kolega Mikko Hirvonen odešel ke konkurenčímu týmu Citroën. Latvalovi tak měl krýt záda zkušený Nor Petter Solberg. Hned v úvodu šampionátu však vyšlo najevo, že to Ford s novým jezdeckým složením nebude mít jednoduché. Latvala na úvodní soutěži v Monte Carlu havaroval. Ve Švédsku sice dokázal vyhrát, ale na dramatické Portugalské Rally opět havaroval a soutěž dokončil až jako třináctý. Hned posléze se však zranil při lyžování a zlomená klíční kost ho donutila vynechat následující Argentinskou Rally, kde ho za volantem Fiesty RS WRC zastoupil Dani Sordo. Šance na zlepšení bodového zisku svitla ještě v Řecku, kde si Jari-Matti dojel pro 3. místo, sedmé místo z Nového Zélandu ale opět přineslo zhoršení nálady. Tu si zvednul při Estonské Rally, která se započítávala do hodnocení Mistrovství Evropy historických automobilů. Latvala na ní startoval s vlastním Fordem Escort RS a zcela jednoznačně ji vyhrál. Další soutěží MS byla Finská rallye, která však skončila pohromou pro domácí jezdce, když žádný z nich nedokázal být rychlejší než Sébastien Loeb. Latvala si odvezl pohár za 3. příčku. Finská rallye odstartovala také řadu velmi dobrých Latvalových výsledků. V Německu a ve Francii vybojoval druhá místa. Mezi oběma soutěžemi se kolotoč Mistrovství světa zastavil ještě ve Velké Británii, kde Latvala zvítězil. Na Sardinii se Jari-Mattimu po jezdecké chybě nepodařilo získat body. Sérii druhých míst na asfaltových soutěžích, završil stejným výsledkem ve Španělsku. I přes řadu neúspěšných výsledků obsadil Latvala v konečném hodnocení 3. místo a porazil i svého týmového kolegu Petter Solberg. Již v průběhu sezony Latvala jednal s týmem Voklkswagen, který se chystal vstoupit do Mistrovství světa v sezoně 2013. Latvala tak od následující sezony tvoří dvojici se Sebastianem Ogierem v nově vzniklém týmu Volkswagen Motorsport.

Volkswagen (2013).

Po 7 letech strávených u Fordu Latvala podepsal novou smlouvu u německého Volkswagenu. Týmovým kolegou mu byl od začátku sezony Francouz Sebastien Ogiér. V průběhu sezony se k nim přidal ještě Andreas Mikkelsen. S novým vozem Volkswagen Polo R WRC se Latvalovi při úvodní soutěži v Monte Carlu ale příliš nedařilo. Poněkud nevýrazný výkon zakončil havárií na 14. rychlostní zkoušce. Zlepšení přišlo ve Švédsku, kde obsadil 4. místo, na které ale nedokázal navázat na Mexické Rally, kde havaroval a soutěž dokončil až jako šestnáctý. V Portugalsku a Argentině ale jeho výkon stačil už na 3. místo, což korunoval na těžké Acropolis rallye, kterou vyhrál. Na Sardinii obsadil Jari-Matti i po defektu z úvodu soutěže další 3. příčku. Svou domácí soutěž v okolí Jyväskylä Latvala začal 2. časem, ale hned na to poškodil závěs kola a nabral velkou časovou ztrátu. Soutěž dokončil až jako sedmnáctý. Zpočátku se Latvalovi dařila i soutěž v Německu, kde po 12. rychlostní zkoušce dokonce vedl, ale opět poškodil zavěšení a se svým Polem R WRC navíc i havaroval. I s penalizací po využití Superally ale získal body za 7. příčku v cíli. Lepší výsledek si připsal až v Austrálii, kde dojel čtvrtý. V posledních 3 soutěžích sezony stanul 3x na stupních vítězů. Ve Francii dokončil soutěž na 3. místě, ve Španělsku a ve Walesu dokonce na druhém. V konečném hodnocení obhájil své 3. místo z loňského roku a navíc společně se svým kolegou Sebastienem Ogierem vybojovali mistrovský Ntitul mezi týmy. To vše během 1. sezony týmu Volkswagen v kolotoči mistrovství světa.  Sezona 2014 začala pro Jari-Mattiho 5. místem v Monte Carlu, kde doplácel hlavně na špatnou volbu pneumatik v 1. etapě a také na defekt pneumatiky v 9. rychlostní zkoušce.

Zajímavosti.

V roce 2013 Jari-Matti založil vlastní muzeum v jeho rodném městě Tuuri. Nese název JM-Rally Parc Fermé a kromě závodních vozů je možné zde najít také několik starších strojů. Je zde také obchod s upomínkovými předměty a restaurace.

Jari-Matti Latvala (* 3. 4. 1985) je jezdec rally původem z Finska. Je znám pro svůj velmi agresivní jezdecký styl. Jeho dlouholetým a zároveň i současným spolujezdcem je Miikka Anttila. Jari-Matti navazuje na svého otce Jariho Latvalu, který se ve světě rally pohybuje od 80. let až dodnes.

Jari-Matti Latvala (* 3. April 1985 in Töysä) ist ein finnischer Rallyefahrer. Latvala fährt in der Rallye-Weltmeisterschaft (WRC) für Toyota Gazoo Racing. Sein Beifahrer ist Landsmann Miikka Anttila. Jari-Matti Latvala ist der Sohn des Rallyefahrers Jari Latvala.


Stavba.

Průkopníky ve stavbě protiletadlových křižníků byly Britové, kteří pro Royal Navy nejprve přestavěly několik prvoválečných lehkých křižníků třídy C a v letech 1940–1942 postavily šestnáct protiletadlových křižníků třídy "Dido", vyzbrojených deseti 132mm kanóny. Britské zkušenosti s loděmi této kategorie se odrazily v americké konstrukci, která však byla výrazně větší a lépe vyzbrojená.  Celkem bylo postaveno 11 křižníků této třídy. Na stavbě se podílely loděnice Federal Shipbuilding and Drydock Company v Kearny, loděnice Bethlehem Steel Corp. ve Fore River v Quincy a San Francisku.  Jednotky třídy "Atlanta":

Konstrukce.

Pro výzbroj nových křižníků byly zvoleny 127mm kanóny Mk.12 umístěné na křižníky v počtu šestnácti kusů. Děla byla rozmístěna do osmi dvoudělových věží, podobných těm, které se později uplatnily u torpédoborců třídy "Allen M. Sumner". Šest z nich se nacházelo v ose lodě po třech na přídi a na zádi, zatímco zbylé dvě byly v zadní části po stranách nástavby. Hlavní výzbroj doplňovalo dvanáct 28mm kanónů umístěných po třech až čtyřech hlavních. Později je nahradily účinnější 40mm kanóny Bofors. Výzbroj doplňovaly dva čtyřhlavňové torpédomety ráže 533 mm. U lodí, které následovaly po "San Juan" byly vypuštěny dvě boční dělové věže hlavní ráže.  Pancéřování křižníků bylo velice slabé. Jednalo se o boční pancéřový pás, který se z 88 mm ztenčoval až na 50 mm. Paluba měla tloušťku 50 mm, dělové věže 38 mm a stanoviště řízení palby 98 mm.  Pohonný systém skládající se ze čtyř kotlů Babcock & Wilcox a dvojice turbínových soustrojí Westinghouse, roztáčejících dva šrouby mohl lodi udělit rychlost až 33,6 uzlů.

Operační nasazení.

Všechny lodě bojovaly na pacifickém bojišti a sloužily především k ochraně svazů letadlových lodí. První série křižníků ("Atlanta", "Juneau", "San Diego" a "San Juan") byla dokončena na přelomu let 1941–1942 a od počátku se zapojila do bojů v Pacifiku. "Atlanta" se zúčastnila bitvy u Midway a všechny čtyři se společně zapojily do bojů o ostrov Guadalcanal. Jednalo se o bitvu u Východních Šalomounových ostrovů, bitvu u ostrovů Santa Cruz a také o bitvu u Guadalcanalu, kde byla ztracena jak "Atlanta", tak "Juneau" a to za velkých ztrát na životech posádky.  Druhá skupina lodí třídy skládající se z lodí "Oakland", "Reno", "Flint" a "Tucson" byla dokončena v rozmezí let 1943–1944. Stejně jako první skupina, se tyto lodě podílely na bojích v Pacifiku a především doprovázely svazy letadlových lodí.  Třetí skupinou lodí tvořily "Juneau II", "Spokane" a "Fresno", které byly dokončeny až po válce. U nich byla změna výzbroje největší, tvořilo ji 12 kusů 127mm děl, 32 kusů 40mm kanónů a 20 kusů 20mm kanónů, přičemž torpédomety už nebyly montovány.  Po válce docházelo u všech lodí k dílčím modernizacím, ale jako takové rychle zastarávaly, jelikož s nástupem proudových letounů a řízených střel se účinnost jejich kanónů rapidně snižovala. V jejich roli je nahradily raketové křižníky, které byly navíc schopné plnit daleko širší spektrum úkolů. Protiletadlové křižníky třídy "Atlanta" byly ze služby vyřazovány na sklonku 50. let a v průběhu 60. let skončily v hutích.

Třída Atlanta byla třída lehkých křižníků amerického námořnictva z období druhé světové války. Křižníky byly původně projektovány jako vůdčí lodě torpédoborců, ale nakonec se z nich staly efektivní protiletadlové křižníky, sloužící k protiletadlové obraně svazů amerických letadlových lodí. Celkem bylo postaveno 11 jednotek této třídy. Ve službě byly v letech 1941–1956. Za druhé světové války byly dva křižníky potopeny. Ostatní byly do roku 1956 vyřazeny.

Die Atlanta-Klasse, teilweise auch als Atlanta-Oakland-Klasse bezeichnet, war eine Klasse Leichter Kreuzer der United States Navy. Die elf in drei Baulosen zwischen 1941 und 1946 fertiggestellten Schiffe waren die kleinsten und am leichtesten bewaffneten und gepanzerten Kreuzer der US-Marine aus der Zeit des Zweiten Weltkrieges; sie standen bis 1956 im Dienst. Die bekanntesten Schiffe der Klasse waren die USS "Juneau", vor allem wegen der tragischen Geschichte der Sullivan-Brüder, und die USS "San Diego", die mit 18 Battle Stars das Schiff der Klasse mit den meisten Einsätzen im Pazifik war.


Původ.

Adolf Fridrich Meklenbursko-Střelický se narodil 17. června 1882 v Neustrelitzu jako syn meklenburského prince Adolfa Fridricha V. a jeho ženy Alžbětě Anhaltské, jako třetí dítě a nejstarší syn. Měl mladšího bratra Karla Borwina, který se měl oženit a být pokračovatelem rodu. Byl ale zabit při souboji s hrabětem Georgem Jametelem v roce 1908.  Po smrti děda v roce 1904 se stal následníkem trůnu a dědičným velkovévodou. Jeho otec ale vládl jen deset let a zemřel krátce před začátkem první světové války. Jediným právoplatným a nemorganatickým následníkem velkovévodského trůnu se stal jeho bratranec vévoda Karel Michael, který ale žil v Rusku, kde sloužil v ruské armádě. Ten také zaslal v roce 1914 bratranci dopis s tím, že se chce vzdát práva na trůn.

Smrt.

Dne 23. února 1918 spáchal Adolf Fridrich VI. v Neustrelitzu sebevraždu, díky čemuž nastala v Meklenbursku-Střelicku následnická krize, jelikož jediný právoplatný následník vévoda Karel Michael, který byl následníkem od roku 1914, žil trvale v Rusku, které válčilo s Německem. Stejné stanovisko v otázce následnictví zaujal Karl Michael i v roce 1918 a odmítl opustit Rusko. Meklenbursko-Střelický trůn by tak zřejmě připadl druhorozenému synovi Fridricha Františka IV., Kristiánovi Ludvíkovi, s čímž počítal i Adolf Fridrich. Proto také ve své vůli odkázal dalšímu vzdálenějšímu potenciálnímu dědici trůnu meklenbursko-zvěřínskému princi Kristiánovi Ludvíkovi nashromážděný majetek přibližně ve výši 30 milionů marek, pokud se ovšem stane meklenbursko-střelickým velkovévodou a usídlí se v Neustrelitzu. V opačném případě se částka měla snížit na 3 miliony marek.  Ovšem než k tomu mohlo dojít Německo prohrálo válku a všechny německé monarchie padly. Od smrti Adolfa Fridricha až do pádu německých monarchií vykonával funkci velkovévody jako regent meklenbursko-zvěřínský velkovévoda František Fridrich IV.

Adolf Fridrich VI. Meklenbursko-Střelický (německy: "Adolf Friedrich VI. von Mecklenburg-Strelitz"; 17. června 1882 – 23. února 1918) byl v letech 1914 až 1918 poslední meklenbursko-střelický velkovévoda.

Adolf Friedrich VI., Großherzog von Mecklenburg [-Strelitz] (* 17. Juni 1882 in Neustrelitz; † 24. Februar 1918 ebenda; vollständiger Name: "Adolf Friedrich Georg Ernst Albert Eduard") war von 1914 bis 1918 Großherzog von Mecklenburg im Landesteil Mecklenburg-Strelitz.


Postupy.

Typickým postupem v genetické genealogii je provedení genealogického testu DNA za účelem určení úrovně a typu genetické příbuznosti mezi jednotlivci. Komerční nabídka genetických testů za dostupné ceny vedla v prvním desetiletí 21. století k popularizaci genetické genealogie, zejména pak mezi již aktivními genealogy a nejvíce ve Spojených státech amerických. První společností nabízející komerční testy DNA pro genealogy byla texaská Family Tree DNA. Odhaduje se, že do konce roku 2017 si genealogický test DNA udělalo již více než 12 milionů lidí. Výzkum DNA pro účely genealogie propagují po světě skupiny nadšenců, sdružených typicky podle společného příjmení či zájmového regionu, stejně jako vědecké týmy realizující výzkumné projekty (včetně analýzy DNA již zemřelých osob).

Odběr a zpracování vzorku.

Odběr vzorku DNA pro genetický test typicky provádí sám zkoumaný jedinec bezbolestným stěrem z dutiny ústní nebo poskytnutím vzorku slin. Samotné čtení genetické informace v tomto materiálu obsažené pak provádějí specializované genetické laboratoře, z nichž mnohé tuto službu nabízejí na komerční bázi a doplňují ji vlastními analýzami a prohledávatelnými databázemi výsledků svých klientů. V případě nalezení stejného nebo podobného profilu DNA (tzv. „shoda“) u dvou jedinců lze z výsledku odhadnout stupeň příbuznosti, resp. vzdálenost k nejbližšímu společnému předku v generacích či letech, a také blíže specifikovat rodové linie, které k tomuto společnému předkovi vedou (podle typu prováděného testu).

Využití v genealogickém bádání.

Genetická genealogie může obohatit tradiční genealogické bádání ve čtyřech základních oblastech:

Druhy genetických testů.

Informace využitelné v genetické genealogii se získávají zejména prostřednictvím tří základních typů genealogických testů DNA, z nichž každý se věnuje studiu jiné části lidského genomu:  Test chromozómu Y (Y-DNA) sleduje otcovskou linii a provádět ho lze tedy pouze mužům. Tento test bývá často využíván pro ověření příbuznosti dvou jedinců nesoucích stejné či podobné příjmení. Genetická informace obsažená v chromozomu Y se mění jen relativně pomalu a její přečtení tak umožní přesné zařazení dotyčné otcovské linie do genetického stromu mužských linií sahajícího od nejstarších lidí až po dnešní dobu a s tím související sledování historických populačních migrací.  Test mitochondriální DNA (mtDNA) sleduje mateřskou linii a provádět ho lze mužům i ženám. Tento test nachází v genetické genealogii využití zejména jako dodatečný zdroj informací při zkoumání určité hypotézy již formulované na základě jiného typu testu. Množství genetické informace v mitochondriích je poměrně malé a tato informace mutuje jen velmi pomalu. Se znalostí této informace je možné mateřskou linii konkrétního jedince zařadit do genetického stromu mateřských linií, vycházejícího od nejstarších lidí, a sledovat prapůvod jednotlivých mateřských linií (tzv. Sedm dcer Eviných).  Test autozomální DNA (atDNA) zachycuje ve svých výsledcích původ všech linií předků v nedávné minulosti, tedy není omezen na konkrétní rodové linie. Vzhledem k exponenciálnímu růstu počtu předků jedince v jednotlivých generacích (2, 4, 8, 16...) se ovšem již v případě nejbližšího společného předka před 6 a více generacemi (tj. přibližně 200 lety) stávají segmenty DNA společné dvěma jeho dnešním potomkům tak malé, že jen na základě jejich shody přestává již být možné nedávný společný původ a tedy i relativně blízkou příbuznost zkoumaných osob spolehlivě prokázat. Těmito testy lze však srovnáním v databázích obvykle získat největší množství osob se sdílenou částí genetické informace (tzv. „shod“), což jej činí mezi veřejností nejpopulárnějším typem testování. Protože však bez dalších znalostí není z výsledku možné konkrétní rodové linie vedoucí ke společnému předku zjistit, je pro určení zdroje podobnosti výsledků mezi dvěma osobami nutné provést srovnání jejich co nejúplnějších vývodů.

Česko.

V roce 2004 v českém překladu vyšla nejznámější kniha o genetické genealogii "Sedm dcer Eviných" od britského genetika Bryana Sykese. Tento průkopník oboru v ní popularizuje lidskou mitochondriální genetiku a prostřednictvím analýzy DNA se snaží hledat pojítko mezi moderním člověkem a jeho pravěkými předky.  Od roku 2007 běží v Česku vědecký projekt "Genetika a příjmení", jehož cílem je hledat souvislosti mezi českými příjmení a genetickým profilem jejich nositelů (haplotypem chromozomu Y); v rámci toho projekt dobrovolníkům nabízí bezplatné stanovení Y-haplotypu s přesností na 23 markerů. Nositelem projektu je Kriminalistický ústav.  Genetická genealogie je tématem diskuzí v několika českých internetových diskuzních fórech a příležitostně se o ní pořádají přednášky. Největším internetovým fórem na toto téma je skupina „Genetická genealogie“ na sociální síti Facebook. Genetická genealogie bývá též zařazována do programu některých obecných genealogických kurzů. První česká monografie o genetické genealogii vyšla v roce 2015. V březnu 2018 byla genetická genealogie tématem dílu televizního pořadu Historie.cs.  V prosinci 2015 provedlo Centrum slovanské archeologie Moravského zemského muzea pod vedením archeologa Luďka Galušky odběr DNA dobrovolníků z řad obyvatel Uherského Hradiště a okolí se záměrem zjistit metodami genetické genealogie, zda se mezi současnou populací nacházejí osoby rodově spřízněné s Velkomoravany, jejichž kosterní pozůstatky byly v polovině 20. století nalezeny archeologem Vilémem Hrubým v lokalitě Špitálky v Uherském Hradišti–Sadech. Dle dílčích výsledků se u několika stovek hrobů nakonec podařilo v rámci výzkumu určit až 17 markerů chromozomu Y tam pohřbeného jedince a srovnáním těchto údajů s profily zapojených dobrovolníků se ukázalo, že třináct z nich má stejný haplotyp jako některý z jedinců z tohoto středověkého pohřebiště.

Poskytovatelé testů a databází.

Genetické testování pro účely genealogie na komerční bázi nabízí množství společností, zejména z USA, z nichž většina doručuje i do České republiky. Nabídka českých genetických laboratoří se těmto zahraničním subjektům kvůli malé velikosti trhu nevyrovná cenou ani rozsahem poskytovaných služeb. Většina testovacích společností zároveň provozuje i prohledávatelnou databázi výsledků takových testů, v níž je možno najít další osoby, které s dotyčnou zkoumanou osobou sdílejí část DNA a je tedy pravděpodobné, že se jedná o příbuzné. Tyto osoby je pak obvykle možno kontaktovat nebo si prohlédnout jejich rodokmen, zveřejnily-li ho. Výsledky testů od jedné společnosti lze za určitých podmínek nahrávat i do databází jiných společností a získat tak srovnání s větším spektrem testovaných osob a případně též další analýzy a služby. Některé společnosti se zaměřují pouze na testování a vlastní databázi neprovozují, některé webové stránky jsou naopak pouze databází resp. nástrojem pro analýzu výsledků z jiných společností, aniž by samy nabízely testování.  Mezi nejvýznamnější poskytovatele testování a databází pro genetickou genealogii patří:  V Česku nejoblíbenější jsou testy od společností Family Tree DNA a MyHeritage, jejichž výsledky jsou navíc vzájemně kompatibilní, protože testování probíhá ve stejné laboratoři.  Významným poskytovatelem testů Y-DNA je též německá společnost YSEQ. Významnou databází bez vlastního testování (umožňuje nahrávání výsledků od jiných společností) je GEDmatch. Specifická pro české a slovenské prostředí je Genebáze, jejíž součástí jsou databáze českých a slovenských výsledků testů Y-DNA (Y-STR) a mtDNA, jejichž hlavním zdrojem dat je český vědecký projekt Genetika a příjmení.

Genetická genealogie je vědní disciplína spojující analýzu genetické informace zkoumaných jedinců (sekvenování jejich DNA a interpretace přečtených hodnot) s postupy tradiční genealogie vycházejícími z genealogických a historických pramenů. Cílem genealogie je studium vztahů mezi jednotlivci a nalézání předků, přičemž genetická genealogie poskytuje pro tuto činnost nové nástroje. Díky nim je možné dokazovat nebo vyvracet domnělé příbuzenské vztahy, stejně jako odhalovat vztahy nové (v některých případech – u otcovské a mateřské linie – dokonce zasahující i hlouběji do minulosti než písemné prameny) a získávat obecnější informace o původu předků zkoumaného jedince v rámci populační genetiky.

Als genetische Genealogie oder DNA-Genealogie wird die Anwendung der Genetik auf die Genealogie bezeichnet. Sie nutzt DNA-Analysen des menschlichen Genoms, um den Grad der Verwandtschaft zwischen Individuen oder deren Abstammung nachweisen oder zumindest einschätzen zu können.


Singleplayer.

Příběh.

Na Lingshanových ostrovech probíhá archeologický výzkum týmu IAS. Korejská armáda ihned po invazi evakuuje veškeré obyvatelstvo a tým archeologů najednou zmizí ze světa.  O sedm dní později nad ostrovem prolétá vojenské letadlo. Nad pobřežím se otevřou vrata nákladového prostoru a z něj vyskakuje 5 vojáků amerických speciálních sil. Když však vojáci začínají otevírat padáky, do jednoho narazí nějaká zvláštní věc a voják padá přímo k zemi. Tento voják speciálních sil, krycí jméno Nomád, je hlavní postava, se kterou zažijete nejlepší dobrodružství poslední doby. Naštěstí na sobě máte nanooblek, který kompenzuje část nárazu, a vy přežijete.  Váš úkol je jednoduchý = najít a osvobodit zmizelé archeology. První kroky vedou k lodi, na které, archeologové připluli. Podivná smrt vašeho kolegy a zmrzlá loď, která se nachází uprostřed rozpálené džungle naznačuje, že se tu děje něco mnohem víc. Následuje čistý důkaz tohoto tušení, něco proráží trup lodi a unese dalšího vašeho parťáka. Následuje pronásledování neznámé věci přes džungli. Jenže, už je moc pozdě na to, abyste vašemu příteli pomohli. Najdete jeho znetvořené tělo a nezbývá nic jiného, než pokračovat v pátrání. Hra vám začne odhalovat své tajemství. Poté, co naleznete vedoucího archeologického výzkumu, který následně zemře, když spustí několik milionů let starou fosílii.  Následuje americká invaze na ostrov, a to v plném rozsahu. Styl hry se rázem změní ze získávání informací na otevřený konflikt dvou mocností. Začíná se odhalovat tajemství celého ostrova a není to jen tak ledajaké tajemství. Hora uprostřed ostrova se začne rozpadat a odhalovat obrovskou mimozemskou loď.  Následuje záchrana posledního přeživšího archeologického týmu a vstup do mimozemské lodi. Náhle se vám odhalí tajemství miliony let staré spící lodi. Po návratu do normálního světa mimo loď vás čeká další zvrat. Úplné zmrazení velké části ostrova a invaze vetřelců. Teď už není na nic čas jen se co nejrychleji dostat z ledového pekla plného nepřátel a chránit přitom vašeho velitele, který má poškozený nanooblek. Když se konečně dostanete ven nečeká vás žádná změna, ba naopak. Počet nepřátel se stupňuje stejně jako linearita akce. Úchvatný je pohled na úpějící zemi pod útokem vetřelců z kabiny „helikoptéry“, kterou budete řídit. Jste svědky totálního stlačení všech amerických sil z ostrova a ústupu na americkou letadlovou loď U.S.S.Constuticion, kde bude váš nanooblek vylepšen pro boj s mimozemšťany. Dále zjistíte, že mimozemská loď vysílá do galaxie M33 nějaký signál. Zdá se, že nařízený jaderný útok na ostrov vše vyřeší, ale opak je pravdou. Následuje expanze „ledové kopule“ a agresivní útok vetřelců na letadlovou loď. Poté, co odrazíte první vlnu nepřátel a nouzově vypnete hlavní reaktor, přichází famózní završení vašeho dobrodružství, i když je vlastně ještě brzy na konec. Na palubě na vás čeká mimozemský bojový stroj, ne zrovna skromných rozměrů. Jeho zničení díky nanoobleku není takový problém. Problém přichází až po jeho zničení, kdy se z vody vynoří mimozemská bitevní loď, proti které byl předcházející stroj jen malou předehrou. Hra končí po jeho zničení a opuštění letadlové lodě.

Strany ve hře.

Spojenci.

V prvních misích se k vám někdy na moment připojí nějaký člen vaší jednotky. V dalších fázích se k vám připojí američtí mariňáci a letecká podpora nebude nic neobvyklého. Po většinu hry však budete hrát sami za sebe a budete se muset spolehnout jen sami na sebe a na vaše taktické schopnosti.  Poručík Jack /Nomád/ Dunn (hlavní postava)  Jste součástí Americké skupiny Delta Force, která patří mezi jednu z nejtrénovanějších a nejelitnějších zvláštních jednotek. Ty jsou poslány, aby prozkoumali asteroid, který narazil na neznámém místě kdesi v Tichém oceánu. Důvod průzkumu je prostý, asteroidu se podařilo udělat obrovskou díru do země a od té doby nese nálepku „podezřele nebezpečný“. Jste vybaven jak mohutným „nano oblekem“, tak i obvyklými zbraněmi a dalšími věcičkami.  Major Laurence /Prorok/ Barnes  Prorok je velitel Raptor týmu, a hráči dává většinu rozkazů a rad. Zhruba v polovině hry se ztratí a tak vám budou úkoly zadávat nadřízení z USS Constitution, nebo Major Strickland. Také má kontrolu nad autodestrukcí nanoobleku když jeho nositel umře, aby nepadl do nepřátelských rukou.  Seržant Michael /Psycho/ Sykes  Přezdívka tohoto člena jednotky Raptor je Psycho. Podle jeho britského akcentu je možné že je členem Britské armády nebo Královského námořnictva, který byl dočasně převelen k Raptor týmu. Jako správný Brit používá slova typu "Hovadina", v situacích kdy chce vyjádřit svůj ostrý nesouhlas.  Poručík Martin /Jester/ Hawker  Jester byl viděn v poslední cutscéně dema (Mise1: Kontakt). Byl zvednut vetřelcem, a odnesen do neznáma. Váš tým ho sledoval a našel jeho tělo o několik set metrů dále, na skále.  Seržant Harold /Azték/ Cortez  Azték byl nalezen mrtev visící na stromě. Azték toho moc neřekl, protože zemřel hned na začátku – byl nalezen korejskou hlídkou, vzápětí nato mimozemskou jednotkou a společně s Korejci zmasakrován.  Helena Rosenthal  Archeoložka, která společně se svým týmem provádí vykopávky na Lingshanových ostrovech. Když však naleznou něco, co není z naší planety, ostrovy obsadí korejské vojsko a celý tým zajmou s úmyslem zjistit o nálezu víc a být tak technologicky napřed. Helena je chytrá dívka, a snaží se kvůli nebezpečí, které nález představuje, další studie korejcům vymluvit.  Major Clarence Strickland  Jedna z hlavních postav konfliktu s mimozemšťany. Několikrát se také objeví ve hře, přímo na bitevním poli. Je zcela oddán své práci, i když ví, že ho jeho rozhodnutí může stát život. Jeho slova „Jsem voják, klidně budu chodit po vodě, když budu muset“ jen dokazují, jakým hrdinou major Strickland je.  Admirál Richard Morrison  Velící důstojník USS Constitution. Je to čtyř-hvězdičkový US admirál námořnictva. Nepochybně je to nejstarší US důstojník ve hře. Jeho naivita je velká, asi jako letadlová loď, které velí. Za každou cenu a všemi dostupnými prostředky chce zastavit mimozemskou invazi, a ukázat tak vetřelcům, že si vybrali špatnou planetu.  Seržant Keegan  Tento důstojník byl viděn pouze 9. misi Exodus.  Poručík Bradley  Tento důstojník byl viděn pouze v 4. misi Assault.

Korejci.

Korejci jsou ze začátku hlavní příčinou vašeho příjezdu na ostrov. Korejci jsou velmi chytří a umí velmi dobře taktizovat a houževnatě drží svoje pozice, můžou si přivolat i posily. Korejci o vás neví, ale jak se prozradíte, máte problém, protože se jich na vás většinou dost sesype. Bude s nimi svádět boje v džungli i na otevřeném poli pomocí obrněné techniky. A budou na vás dotírat jejich vlezlé bojové vrtulníky.  Generálplukovník Ri Chan Kyong  Generál Kjong stojí v čele korejské armády. Zajal skupinu archeologů a snaží se přijít na to, co se vlastně v hoře skrývá. Myslí si, že je to největší zdroj energie na světě a když ho získá, bude mít Korea neomezené možnosti. Za každou cenu chce Američanům zabránit v tom, aby mu ukradli jeho nález.

Vetřelci.

Mají mimozemské obleky, které jich chrání před vším, co je může na naší planetě potkat.

Multiplayer.

Módy.

INSTANT ACTION (Okamžitá akce)  POWER STRUGLE (Drsný boj)

Další zvláštnosti.

Třídy.

Crysis podporuje nový systém tříd, který dovolí hráči daleko více možností. Hráč bude mít možnost jakkoliv mixovat či upravovat zbraně, čímž bude moci hrát naprosto, jak se mu zachce.

Systém poškození.

Tanky a letadla již nikdy více, díky Crysis nebudou vládnout bitevnímu poli, a to proto, že byla do hry umístěn systém poškození. V minulých dílech hry, jakmile vozidlo dosáhlo nulové hodnoty zdraví, explodovalo. V Crysis to však bude vypadat o dost reálněji. Pojďme si třeba ve hře zaletět vrtulníkem; pokud havaruje, téměř vždy je již po zlomku sekundy naprosto zničený. Jenže v Crysis, jako ve skutečném životě závisí také na tom, jak vrtulník havaruje.  Vozidla se taky nebudou jen tak objevovat. vaše strana bude muset zabrat vždy určitou oblast aby je mohla vyrábět. Oblasti nebudou pouze jakési pomyslné body na mapě, ale půjde o továrny, přístavy a podobně. Například pokud obsadíte přístav budete mít možnost vyrábět lodě, čluny, ponorky atd. Obsadit určitou oblast bude možné jednoduchým setrváním po určitou dobu v jedné místnosti. Za to také dostanete nějaké peníze. I když už nějakou továrnu obsadíte, neznamená to, že hned započne výroba. Nejdříve si musíte na svém PDA objednat vaše požadované vozítko k čemuž také potřebujete určitý obnos. PDA vám pak dá unikátní kód, což znamená, že vám nikdo nevezme, co jste si objednali. Budete mít ovšem možnost dát případně kód členovi vašeho týmu.  Typy obleků:

Grafické zpracování.

Crysis je výjimečné především díky grafice. Crysis využívá grafický engine pojmenovaný CryEngine 2, který byl vyvinut firmou Crytek. CryEngine 2 je první dokončený engine, který spolupracuje s DirectX 10 (a DX9).  CryEngine 2 – výhody:

HW požadavky.

Minimální požadavky.

Operační systém: Windows XP, Vista nebo Windows 7 Procesor: Intel Pentium 4 2,8 GHz pro XP (3,2 GHz pro Vista) nebo Intel Core 2,0 GHz pro XP (2,2 GHz pro Vista) nebo AMD Athlon 2800+ pro XP (3200+ pro Vista) Operační paměť: 1 GB RAM pro Windows XP nebo 1,5 GB RAM pro Windows Vista Místo na harddisku: 12 GB Zvuková karta: DirectX 9.0c kompatibilní Grafická karta: 256 MB RAM, alespoň GeForce 6800 GT nebo ATI Radeon 9800 Pro (Radeon X800 Pro pro Vista). (Notebookové verze těchto čipsetů mohou fungovat, ale nejsou podporovány.) Integrované grafiky nejsou podporovány.

Doporučené požadavky.

Procesor: Intel Core 2 DUO 2.2 GHz nebo AMD Athlon 64 X2 4400+ (out-of-the-box s podporou 32bit i 64bit, to se však doporučuje použít jen na těch nejsilnějších strojích) Operační paměť: 2 GB RAM (pro stabilní framerate a rychlejší loadování) Grafická karta: GeForce 8800 GTS/640 MB RAM nebo podobná

Cheaty.

Při hře je možno podvádět s pomocí úpravy konfiguračních souborů codice_1 nacházejících se v adresáři codice_2.

Úspěchy.

Na přehlídce E3 2008 získal titul Crysis Warhead ocenění BEST FIRST-PERSON SHOOTER – nejlepší First-Person střílečka z přehlídky a také ocenění za BEST GRAPHICS TECHNOLOGY – nejlepší grafické zpracování.

Pokračování.

Crysis je první hra ze třídílné série. Během příběhu Crysis probíhá Crysis Warhead, které není bráno jako plnohodnotné pokračování.

Crysis je cenami ověnčená akční hra spadající do žánru FPS. Má ji na svědomí německé studio Crytek (autoři úspěšné FPS Far Cry) a vydavatelem je Electronic Arts. Jde o první část z plánované trilogie. Pro tuto hru byl vyvinut nový engine CryEngine 2, který patřil a v současnosti z části ještě patří k nejrealističtějšímu Enginu na světě. Crysis se odehrává ve fiktivní budoucnosti.

Crysis ist ein Computerspiel des deutschen Entwicklers Crytek, der durch sein erstes Spiel "Far Cry" auch international Anerkennung fand. Bei "Crysis" handelt es sich um einen Ego-Shooter, der in einem futuristischen Szenario angesiedelt ist. "Crysis" gilt neben "" als einer der ersten „großen“ DirectX-10-Titel, der nicht von einem direkt mit Microsoft assoziierten Studio stammt. Es wird zu den bislang bedeutendsten deutschen AAA-Videospielen gezählt. Auf der englischsprachigen Internetseite Metacritic erzielte "Crysis" 91 von 100 möglichen Punkten.


Název.

Pro synagogu se používají dva názvy, a to Jubilejní a Jeruzalémská. První a zároveň původní označení, Jubilejní synagoga císaře Františka Josefa I., budova získala na počest 50. výročí nástupu Františka Josefa I. na trůn. Druhý název, který se ujal více, vychází z názvu ulice, v níž se synagoga nachází. V minulosti se též používal název Velká synagoga.

Historie.

Po rozhodnutí o asanaci židovského ghetta vznikl v roce 1896 "Israelitischer Synagogenverein in Prag" (Israelitský synagogální spolek v Praze), neboť bylo třeba postavit novou synagogu, jako náhradu ze Cikánovu, Velkodvorskou a Novou synagogu, které měly být zbourány. V roce 1899 zakoupil spolek starý dům v Jeruzalémské ulici na Novém Městě, jakožto pozemek pro novou stavbu. První projekt na stavbu v novorománském duchu byl předložen ještě tentýž rok architektem Aloisem Richterem, druhý návrh od stavitele Josefa Linharta, v novogotickém slohu, roku 1901 a konečně v roce 1903 předložil zkušený vídeňský architekt mnoha synagog v Rakousko-Uhersku, Wilhelm Stiassny, návrh v maurském slohu, který byl roku následujícího schválen a tak se mohlo započít se stavbou.  K jedné z nejkurióznějších překážek ve výstavbě synagogy patří námitka vznesená pražským obecním starším Václavem Březnovským na IX. schůzi sboru obecních starších královského hlavního města Prahy, konané 3. září 1900, že "Zpěv z jednoho kostela bude rušiti zpěv v druhém chrámu“. Stavba byla na náklady spolku zbudována stavitelem Aloisem Richterem mezi 26. červnem 1905 a 16. zářím 1906, kdy byla na svátek Simchat Tóra slavnostně zasvěcena. O rok později přešla z majetku spolku, který oficiálně zanikl, na pražskou židovskou obec.  Do začátku druhé světové války sloužila Jeruzalémská k bohoslužbám neologického charakteru. V roce 1931 v ní proběhlo první synagogální kázání v češtině a převládajícím jazykem kongregantů se od té odby stala čeština. Ještě v dubnu 1941 se v synagoze pořádala poslední židovská svatba. Nařízením zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha byla synagoga v září 1941 uzavřena pro bohoslužebné účely a následně sloužila jako skladiště konfiskovaného židovského majetku (díky tomu byla do značné míry uchráněna devastace). Původní synagogální nábytek byl ze synagogy vystěhován nejprve do Španělské synagogy a poté pravděpodobně zničen. Bezprostředně po válce byla její činnost obnovena. Bohoslužby se zde pravidelně konají dodnes.  V rámci nedávné rekonstrukce byla objevena a obnovena původní výzdoba, sestávající z bohatě malovaných ornamentů ve stylu vídeňské secese. Při průzkumu nástěnných maleb byl v lednu 2003 pod mramorovou deskou vlevo od svatostánku objeven ukrytý pergamenový svitek – „Závěrečná listina“ z roku 1906, který obsahuje vylíčení historie stavby, údaje o stavebnících a stavitelích a seznam firem a řemeslníků, kteří se na podíleli na stavbě a výzdobě.  Jeruzalémská synagoga je posledním místem na světě, kde se doposud dochovaly v rámci liturgie melodie od slavného vídeňského skladatele Salomona Sulzera, např. Lecha dodi. Jako jeden z posledních klasických předválečných synagogálních kantorů zde mezi lety 1963 - 1994 působil doktor Moše Blum.

Popis objektu.

Synagoga je příkladem secesní stylizace tzv. maurského slohu. Půdorys stavby tvoří trojlodí bazilikálního typu se dvěma příčnými křídly. Průčelí zdobí mohutný islámský oblouk s rosetovým oknem s Davidovou hvězdou a hebrejským nápisem okolo:, což znamená „Toto je brána Hospodinova, skrze ni vcházejí spravedliví“ (Žalm 118:20). Štít průčelí vrcholí mramorovými deskami Desatera a dvěma věžičkami. Střední arkádu vstupního portiku lemuje biblický verš v hebrejštině:, což je v češtině „Což nemáme my všichni jednoho Otce? Což nás nestvořil jediný Bůh?“ (Malachiáš 2:10). Tentýž verš se původně nacházel na obou krajních arkádách portika v češtině a v němčině. Za nacistické okupace byl nejprve stržen německý nápis a český byl rozdělen tak, aby pokrýval pravou i levou arkádu. Od roku 1941 byl stržen i český nápis. Jak český, tak německý nápis byly během rekonstrukce v roce 2019 obnoveny.  Dlouhý vnitřní prostor synagogy je rozdělen dvěma řadami sedmi islámských oblouků, nesoucích ženskou galerii. Předprseň galerie je zdobena biblickými citáty v hebrejštině. Nalevo od vstupu v hlavní lodi je umístěna nápisová deska, která sem byla přenesena z Cikánovy synagogy. Přízemí hlavní lodi i galerie jsou osvětleny velkými okny s vitrážemi. Bylo otázkou cti věnovat Spolku finanční dar, proto i některá okna mají nápisy v němčině či češtině, že byla věnována tou či onou rodinou. Vysoký svatostánek (aron ha-kodeš) je ozdoben reliéfem vinného keře a deskami Desatera.  Na západní empoře jsou umístěny rozměrné varhany a interiér doplňují četné tepané lustry.  Ve vestibulu se nachází pamětní deska císaře Františka Josefa I. je to jeden z mála císařových památníků který se v Českých zemích zachoval i po vzniku republiky a nikdy nebyl zničen.  Kromě hlavního vchodu se do synagogy vchází bočním vchodem, který vede na schodiště k ženské galerii, která dnes slouží jako prostor pro stálou expozici „Židovské památky a jejich rekonstrukce po roce 1989“ a další výstavy. Tam se také nachází vstup do malé modlitebny, ve které se dnes konají bohoslužby. Dnes se v synagoze konají bohoslužby v ortodoxním ritu.  Hmotově, půdorysně i svým členěním vychází stavba z o něco starší synagogy Polnische Schul, jež Stiassny vystavěl roku 1893 ve Vídni. Ta však byla zničena roku 1938 během tzv. Křišťálové noci.

Jeruzalémská synagoga, též Jubilejní synagoga (císaře Františka Josefa I.), hebrejsky בית כנסת היובל בפראג), je největší a jedna z nejmladších synagog v Praze. Nachází se v Jeruzalémské ulici na Novém Městě a byla postavena v letech 1905 až 1906 v maurském a secesním slohu, jako náhrada za Cikánovu, Velkodvorskou a Novou synagogu, které byly zbořeny během asanace pražského židovského ghetta.

Die Jerusalemsynagoge (Tschechisch: "Jeruzalémská synagoga") ist eine Synagoge in der Prager Neustadt. Sie liegt in der Jerusalemer Straße ("Jerusalemská") 7.


Jednotlivé sféry sedmi nebes.

První nebe.

Je označováno talmudickým výrazem Vilon (וִילוֹן, překládáno též jako "závoj, závěs, záclona"), jenž pochází z latinského "velum" a odpovídá hebrejskému výrazu "dok" (דֹּק), jenž je použit v knize Izajáš. První nebe obsahuje vše v trojrozměrném universu; zahrnuje fyzickou úroveň bytí. Tuto sféru obývají všichni andělé vládnoucí hvězdám, planetám a přírodním silám (např. počasí). V roli planetárních vládců sem patří i čtyři velcí archandělé – Michael, Gabriel, Rafael a Uriel.

Druhé nebe.

V hebrejštině se označuje jako Rakia (רָקִיעַ, překládáno též jako "klenba"). Tato sféra je považována za prostor, kde hříšníci čekají na poslední soud. Uvězněni zde jsou i někteří z padlých andělů, včetně těch, kteří prý měli pokoutní vztahy s pozemskými ženami. Podle islámské tradice zde přebývá Ježíš Kristus a Jan Křtitel.

Třetí nebe.

Hebrejsky se označuje jako Šechakim (שְׁחָקִים, překládáno též jako "mračna, oblaka"). V jižní polovině této sféry leží Rajská zahrada a Strom života, střežené třemi sty světelných andělů. Zde nebeské včely snášejí nebeský nektar nazývaný mana, který měl zachránit Izraelity při jejich putování pouští. V severní části Šechakim leží peklo se všemi svými hrůzami, což se může zdát podivné, ale je to v souladu s dávnou zmínkou o tom, že nebe a peklo leží těsně vedle sebe. O třetím nebi se zmiňuje apoštol Pavel v jedné ze svých epištol.

Čtvrté nebe.

Hebrejsky je označováno jako Zevul (זְבוּל, překládáno též jako "obydlí, obývání"). Je domovem „nebeského Jeruzaléma“, posvátného chrámu a oltáře Božího.

Páté nebe.

V hebrejštině je známo jako Ma'on (מָעוֹן, překládáno též jako "obydlí, příbytek"). Zde jsou drženi (podobně jako v druhém a třetím nebi) někteří z padlých andělů a to především Grigoriové neboli „Pozorovatelé“ – před pádem Strážci Věže čtyř směrů. Podle vize proroka Sofoniáše zde také přebývala skupina andělů zvaných Pánové, členů kůru Panstev.

Šesté nebe.

V hebrejštině se označuje jako Machon (מָכוֹן, překládáno též jako "sídlo, základna"). Zde jsou záznamy o veškerém dění na Zemi, o přírodních událostech i o skutcích všech jedinců. Prodlévá zde prý i sedm Fénixů a sedm cherubínů.

Sedmé nebe.

Hebrejsky se označuje jako Aravot (עֲרָבוֹת, překládáno též jako "pustiny, pláně, stepi"). Toto nebe je nejvyšší a nejdokonalejší ze všech nebes. Je příbytkem samotného Boha a nejvyšších řádů andělů, serafínů, cherubínů a trůnů. Podle Talmudu jsou též v této sféře střeženy duše ještě nenarozených lidských bytostí. Prodlévá zde i andělský vládce Metatron.

Myšlenka, že existuje sedm nebes a nikoli pouze jedno, je součástí židovské tradice, odkud přešla do tradice křesťanské a islámské, i když součástí ani křesťanské věrouky, ani důležité tradice zvané apoštolská není.

Die Redensarten „auf Wolke sieben sein“ und „im siebten Himmel sein“ stehen für eine außergewöhnliche Hochstimmung, zum Beispiel das Gefühl von purer Freude oder Verliebtheit.