EPPO kód.

PUCIEP

Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle biolib.cz a EPPO je pro patogena s označením "Pucciniastrum epilobii" používáno více rozdílných názvů, například 'Melampsora pustulata" nebo "Uredo fuchsiae".

Zeměpisné rozšíření.

Severní Amerika, Evropa.

Výskyt v ČR.

Výskyt patogena rez vrbková "Pucciniastrum epilobii" na jedli byl v roce 2000 hodnocen termínem "stabilizovaný". Údaje přibližně souhlasily se situaci v roce 1999, kdy byl použit termín "vyskytuje se pomístně". V následující dekádě je přítomnost rzi vrbkové zmíněna pouze jednou a její vliv na hospodářské lesy zcela zaniká za nárůstem a škodlivostí výskytu chřadnutí a prosychání borovic a červené sypavky borovice.

Hostitel.

Podle eol.org

Příznaky.

Tato houba způsobuje vadnutí jehlic a předčasný opad.

Možnost záměny.

Podobný typ poškození jehličí je způsoben jinou rzí, "Calyptospora goeppertiana", která nenapadá fuchsie a vrbovky ale různé druhy brusnice "Vaccinium" (včetně brusinek).

Význam.

Ohrožuje dřeviny ve školkách a na plantážích vánočních stromků. U těžkých infekcí mladých stromů může patogen způsobit značné omezení růstu. Poškození jedle se liší od roku k roku, v závislosti na místních podmínkách prostředí a blízkosti alternativního hostitele. Vyskytly se vážné defoliace a hynutí u mladých porostů rostoucích v místech, kde je vrbovka hojná.

Biologie.

Houba žije střídavě na dvou hostitelích, na rostlinách rodu jedle a druhým hostitelem je vrbovka ("Epilobium"). Na jaře se objevují malé bílé puchýřky na spodní straně jehlic jedle. Žlutooranžové spory vypouštěné po větru z těchto plodnic infikují mladé výhonky vrbovky.

Šíření.

Větrem.

Rez vrbková je houbová choroba rostlin způsobená houbou "Pucciniastrum epilobii" z čeledě "Botryosphaeriaceae" řádu ("Botryosphaeriales"). Na letošních jehlicích jedle vyrůstají protáhle trubkovité aecie, velikosti do 2 mm a uvolňují se žlutooranžové spory. Letní výtrusy se tvoří na listech vrbovky (Epilobium spp.)

Der Tannennadelrost oder auch Weißtannen-Säulenrost ("Pucciniastrum epilobii") ist ein Rostpilz, der in der haploiden Phase auf verschiedenen Tannen lebt. In der dikaryoten Phase lebt er auf Weidenröschen, aber auch auf Fuchsienkulturen, weswegen er im Gartenbau auch unter dem Namen Fuchsienrost bekannt ist.


Konstrukce a funkce hradlového závěru.

Hradlové závěry jsou umístěny v plechové hradlové skříni. Součástí hradlového závěru je dvoubarevná clonka indikující polohu hradlového závěru, která je umístěna v okénku na hradlové skříni. Pod okénkem se nachází tabulka s označením příslušného hradlového závěru.  Hradlové závěry spolupracují obvykle dva proti sobě, např. jeden v dopravní kanceláři, druhý stejného druhu na stavědle, na hradle nebo v sousední stanici. Výjimečně nemá hradlový závěr dvojici (např. hradlová zarážka, která pracuje při obsazení izolované kolejnice vlakem). Hradlové závěry fungují buď na střídavý nebo, v případě že jsou vybavovány samočinně obsazením izolované kolejnice vlakem, na stejnosměrný proud. Zdroj střídavého proudu pro obsluhu hradlových závěrů je tvořen induktorem, ručně poháněným klikou vystupující z boku hradlové skříně. Hradlový závěr se uzavírá stlačením hradlového tlačítka nad ním za současného vyrábění elektřiny induktorem. Uzavíráním hradlového závěru se elektricky uvolňuje spolupracující hradlový závěr stejného druhu.

Hradlový závěr na střídavý proud.

Hradlový závěr na střídavý proud se uzavírá i uvolňuje střídavým elektrickým proudem. Většina hradlových závěrů je tohoto typu.

Konstrukce.

Střídavý hradlový závěr je uložen v hradlové skříni, na jejímž vrchu je umístěno hradlové tlačítko stlačující tlačnou tyč, která vstupuje do hradlové skříně. Tam je na tlačné tyči umístěn rámeček tlačící na kruhovou výseč, připomínající třetinu ozubeného kola. Na kruhové výseči je připevněna dvoubarevná clonka, která je vidět v okénku hradlového přístroje a která tím indikuje polohu hradlového závěru. Do zubů této výseče zapadá zdržovadlo spojené s kotvou elektromagnetu na střídavý proud. Tlačná tyč pokračuje dolů pod kruhovou výseč a tam se její pohyb směrem dolů přenáší na závěrnou tyč, která pokračuje hradlovou skříní dolů až do pravítkové skříně, kde zprostředkovává mechanické vazby a závislosti. Rámeček na tlačné tyči, tlačná tyč i zádržná tyč jsou opatřeny pružinami, které je tlačí do horní polohy. Závěrná tyč však může být přidržována závěrnou západkou zapadající do osy kruhové výseče. Pohybem závěrné (popř. tlačné) tyče se přestavují elektrické kontakty, umístěné na přilehlé desce z izolantu. Tím jsou zprostředkovány elektrické závislosti mezi hradlovými závěry.

Funkce.

Uzavírání střídavého hradlového závěru.

Hradlový závěr se uzavírá stlačením hradlového tlačítka a točením klikou induktoru, zároveň se uvolňuje spolupracující hradlový závěr (např. výpravčí v dopravní kanceláři uzavírá návěstní hradlový závěr na řídícím přístroji a tím uvolňuje návěstní hradlový závěr na výhybkářském přístroji na stavědle, aby mohl signalista postavit návěstidlo do polohy dovolující jízdu.) Stisknutím hradlového tlačítka se posune tlačná tyč směrem dolů (a s ní i vodící rámeček), pohyb dolů se přenese i na závěrnou tyč, která tím zprostředkuje mechanickou závislost v přístroji, a na závěrnou západku, která se překlopí přes osu kruhové výseče. Otáčením klikou induktoru se vyrábí elektrický proud, který prochází cívkami magnetu, čímž se uvádí do kmitavého pohybu kotva magnetu a na ní připojené zdržovadlo. Kýváním zdržovadla se postupně uvolňují zuby ozubené kruhové výseče a ta se otáčí směrem dolů. V okénku hradlové skříně se mění barva clonky. Po úplné změně barvy clonky je kruhová výseč úplně přetočena do spodní polohy (otočí se o necelých 90°). Zaměstnanec pustí hradlové tlačítko a ustane s točením induktoru. Tlačná tyč se pružinou vrátí do horní polohy a zapadne na ní pojistná západka, která brání jejímu opětovnému stlačení, dokud je hradlový závěr uzavřen. Kruhová výseč ve své dolní poloze, kde je držena zdržovadlem, přidržuje závěrnou západku překlopenou a ta tím drží (navzdory pružině) v dolní poloze i závěrnou tyč.

Uvolňování střídavého hradlového závěru.

Hradlový závěr se uvolňuje tím, že je na jiném přístroji uzavírán s ním spolupracující hradlový závěr (např. signalista po průjezdu vlaku uzavírá na výhybkářském přístroji na stavědle návěstní hradlový závěr, čímž se na řídícím přístroji v dopravní kanceláři uvolňuje návěstní závěr do základní polohy). Ze spolupracujícího právě uzavíraného hradlového závěru přitéká elektrickým vedením, položeným ve stanici či podél trati v zemi nebo na sloupech, elektrický proud do elektromagnetu v „našem“ hradlovém závěru. Hradlový závěr pracuje opačně než při uzavírání - elektromagnet kývá kotvou a zdržovadlem, to se vymyká z ozubů kruhové výseče, takže se kruhová výseč, jež je pružinou rámečku umístěného na tlačné tyči tlačena vzhůru, otáčí nahoru a v okénku na hradlové skříni se mění barva clonky. Otočením kruhové výseče do horní polohy se uvolní závěrná západka, ta se odklopí a tím uvolní závěrnou tyč, která se silou pružiny pohne vzhůru a tím uvolní doposud zapevněné mechanické závislosti přístroje. Současně se též vyklesne pojistná západka bránící stlačení tlačné tyče a hradlového tlačítka. Hradlový závěr je v uvolněné poloze a je možné jej opět uzavřít.

Typy hradlových závěrů.

Hradlové závěry můžeme rozdělit podle účelu, který plní v zabezpečovacím zařízení na tyto druhy:

Hradlový závěr (též hradlová vložka) je elektromechanická součástka tvořící součást elektromechanického železničního zabezpečovacího zařízení. Umožňuje bezpečný přenos jednobitové informace elektrickou cestou a převod této elektrické informace na mechanické vazby dalších prvků zabezpečovacího zařízení. Hradlový závěr vynalezl v roce 1870 německý elektrotechnik Carl Frischen.

Der Felderblock ist ein elektromechanischer Bestandteil der Eisenbahnsicherungstechnik. Er dient vorwiegend als Streckenblock (in mechanischen, teilweise in elektromechanischen Stellwerken und gelegentlich in Relaisstellwerken) und häufig als Bahnhofsblock (in mechanischen Stellwerken).


Biografie.

V roce 1931 studoval na Baťově škole mladých mužů ve Zlíně, roku 1937 absolvoval kurz Sboru finanční stráže v Bratislavě. V letech 1930–1934 působil v dělnických profesích na různých místech, v letech 1934–1936 sloužil v československé armádě. Od roku 1937 do roku 1946 pak byl členem Sboru finanční stráže v Bratislavě a na dalších místech Slovenska.  V roce 1951 absolvoval Vysokou politickou školu ÚV KSČ v Praze. Zastával významné funkce ve slovenské i celostátní komunistické straně. V letech 1946–1968 se uvádí jako člen Ústředního výboru Komunistické strany Slovenska (už na schůzi ÚV KSS v červnu 1948 měl například hlavní referát o situaci v zásobování venkova). V letech 1957–1968 působil navíc jako člen předsednictva KSS (respektive byra KSS). XI. sjezd KSČ ho také zvolil za člena Ústředního výboru Komunistické strany Československa. Ve funkci ho potvrdil XII. sjezd KSČ a XIII. sjezd KSČ. Od března 1964 do dubna 1968 byl také členem předsednictva ÚV KSČ.  Na základě výsledků parlamentních voleb roku 1946 byl zvolen do Slovenské národní rady. Opětovně byl do SNR zvolen ve volbách roku 1948. Po volbách roku 1954 byl zvolen do Národního shromáždění za KSS ve volebním obvodu Zlaté Moravce. Mandát nabyl až dodatečně v dubnu 1958 jako náhradník poté, co zemřel poslanec Marek Čulen. V parlamentu setrval až do konce funkčního období, tedy do voleb v roce 1960.  Ve volbách roku 1960 byl zvolen do Slovenské národní rady.  Znovu se v celostátním nejvyšším zákonodárném sboru objevil po volbách v roce 1964 (nyní již jako poslanec Národního shromáždění ČSSR za Středoslovenský kraj). V Národním shromáždění zasedal až do konce jeho funkčního období v roce 1968.  V letech 1948–1949 byl pověřencem pro výživu a zásobování a v letech 1955–1963 pověřencem zemědělství (v období let 1955 –1956 navíc místopředsedou Sboru pověřenců). Od roku 1949 do roku 1955 zastával post předsedy Krajského národního výboru v Košicích. V letech 1963–1968 pak působil jako předseda Slovenské národní rady. Jeho nástup do čela SNR byl součástí širší výměny kádrů poté, co odešel z vrcholných funkcí Viliam Široký. Coby předseda slovenského parlamentního sboru byl "ex officio" též členem československé vlády (vláda Jozefa Lenárta) s titulem "Ministr - předseda SNR". Zároveň byl v období 1946–1954 a 1960–1971 poslancem Slovenské národní rady. V roce 1964 mu byl udělen Řád republiky.  V roce 1960 se podíle na dojednávání nové ústavy ČSSR, která omezovala pravomoce slovenských orgánů. Na plénu ÚV KSČ prezentoval názory na ústavu. Patřil mezi stoupence Antonína Novotného a centralistického pojetí česko-slovenských vztahů. V roce 1964 na pokyn Novotného zamezil tomu, aby byl Gustáv Husák, významný slovenský komunistický politik, právě se po věznění v politických procesech navracející do veřejného života, navržen Národní frontou za kandidáta do voleb do Národního shromáždění v roce 1964. Ještě v prosinci 1967, krátce před Novotného sesazením z funkce prvního tajemníka ÚV KSČ, byl Chudík jeho spojenecem a jako jediný z předsednictva ÚV KSS podpořil Novotného záměr odvolat Alexandera Dubčeka z čela slovenské komunistické strany. Po Novotného odchodu čelil Chudík na Slovensku kritice v rámci počínajícího reformního procesu. Ještě v lednu 1968 se zároveň snažil brzdit tendence v Slovenské národní radě k otevření otázky státoprávního uspořádání Československa. V únoru 1968 byl za to podroben kritice na zasedání předsednictva SNR. V březnu 1968 pak Chudík zaslal SNR svou rezignaci na předsednický post. Rezignační dopis ovšem nebyl přijat a místo toho ho SNR sama odvolala z funkce.  Jeho kariéra pokračovala i po invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa za nastupující normalizace. Po federalizaci Československa usedl roku 1969 za KSS do Sněmovny lidu Federálního shromáždění (volební obvod Poltár), kde setrval do konce volebního období, tedy do voleb v roce 1971. Výrazněji již do politického života ovšem nepromlouval. Historik Jan Rychlík ho vnímá jako ukázku životních a politických osudů stoupenců Antonína Novotného po roce 1969. Většina jich zůstala již jen na úrovni řadových členů KSČ nebo na nižších úrovních státní správy. V letech 1968–1971 byl Chudík ředitelem státního majetku ve Vrakúni. Pak působil v diplomacii. V letech 1971–1976 jako velvyslanec ČSSR v Bulharsku a v letech 1976–1979 coby československý velvyslanec na Kubě a v Guayaně. Od roku 1979 žil na penzi v Praze.  Zabýval se též publicistikou a literární tvorbou. Od 40. let 20. století mu byly uveřejňovány první povídky. Jeho knižní prvotinou byla kniha "Tatranskí orli" (1946). Napsal soubor povídek "Mária" (1977) a romány "Polomy" (1984), "Hámornícky chlieb" (1988) a "Žeravé dedičstvo" (1991). Je rovněž autorem povídek z lesnického prostředí "Hora znova dýcha životom" (1985). Napsal dokonce i knihy pro děti "Silvestrovská fujavica" (1978) a "Nezbedníci" (1984).

Michal Chudík (29. září 1914 Polomka – 24. dubna 2005 Praha) byl slovenský a československý politik Komunistické strany Slovenska, poúnorový poslanec Národního shromáždění ČSR, Národního shromáždění ČSSR a Sněmovny lidu Federálního shromáždění, člen Sboru pověřenců (dlouholetý pověřenec zemědělství, předseda Slovenské národní rady, diplomat a spisovatel.

Michal Chudík (* 29. September 1914 in Hámor, Österreich-Ungarn; † 24. April 2005 in Prag, Tschechien) war ein tschechoslowakischer Politiker der Kommunistischen Partei der Tschechoslowakei ("Komunistická strana Československa").


Příběh.

Planeta Krypton čelí zkáze. Vědci a manželé Jor-El a Lara Lor-Van se rozhodnou zachránit svého novorozeného syna Kal-Ela a odeslat ho vesmírnou lodí na planetu Zemi. Zachrání tím nejen svého potomka, ale i genetický kód Kryptoňanů. Povstalecký generál Zod zabije Jor-Ela a je se svými následovníky odsouzen k pobytu v Přízračné zóně. Následně celá planeta zanikne a všichni její obyvatelé zemřou.  Kal-El je na Zemi nalezen a adoptován farmářským párem Jonathanem a Martou Kentovými, kteří ho vychovají jako svého syna Clarka. Clark postupně objevuje, že je jiný než ostatní lidé, že jeho fyzické schopnosti dalece převyšují ty pozemské. Když je starší, Jonathan mu prozradí, že je mimozemšťan, kterého našli, když byl malý. Učí také Clarka být dobrým člověkem. Po Jonathanově smrti se Clark toulá po světě a snaží se pochopit svoji existenci. V Arktidě nalezne prastarou průzkumnou vesmírnou loď z Kryptonu s komunikačním centrem, ve kterém spustí nahrávky, jež mu na zanechal Jor-El.  V téže době se v Arktidě nachází i novinářka z novin "Daily Planet" Lois Laneová, která se snaží najít dobré téma pro reportáž. Když novinářka nevědomky aktivuje automatický obranný mechanismus lodi, Clark ji tehdy poprvé zachrání. Šéfredaktor "Daily Planet" Perry White ale její příběh o superhrdinském zachránci odmítne. Lois se proto vydává za Clarkem do Kansasu, kde si vyslechne jeho minulost a poté se rozhodne, že jeho tajemství nezveřejní.  Generál Zod a jeho následovníci se dostanou díky výbuchu Kryptonu z Přízračné zóny a poté cestují vesmírem a hledají přeživší obyvatele koloniálních planet, aby znovu společně vytvořili nový Krypton. O několik let později zachytí signál z jedné z průzkumných lodí Kryptonu, který omylem spustil Clark na planetě Zemi a který má v sobě kryptoňanský genetický kód (kodex). Požadují jeho vydání, ten však odmítne a tak chtějí planetu přebudovat na nový Krypton, jemuž by vládli. Clark se jim postaví, na požadavek americké armády se jim ale nakonec vzdá. Zod mezitím začne s přetvářením Země na Krypton a Clark, nyní známý jako Superman, musí zasáhnout.

Přijetí.

Tržby.

První promítací víkend utržil film v severoamerických kinech 128 milionů dolarů. V USA a Kanadě byl uveden ve 4207 kinech a utržil celkem 291 045 518 dolarů. V ostatních zemích dosáhly tržby filmu 377 000 000 dolarů, celosvětově tedy 668 045 518 dolarů.  V České republice byl film uveden ve 107 kinech distribuční společností Warner Bros. Za první promítací víkend zhlédlo film 30 123 diváků, kteří v pokladnách kin nechali kolem 4,5 milionů korun. Celkem film v ČR utržil 11,9 milionů korun při celkovém počtu 79 009 diváků.

Filmová kritika.

Server Kinobox.cz na základě vyhodnocení 28 recenzí z českých internetových stránek ohodnotil film "Muž z oceli" 76 %. Server Rotten Tomatoes udělil snímku 56 % na základě 289 recenzí (z toho 161 jich bylo spokojených). Od serveru Metacritic získal film, podle 47 recenzí, celkem 55 ze 100 bodů.

Muž z oceli (v anglickém originále Man of Steel) je britsko-americký akční film z roku 2013 režiséra Zacka Snydera, natočený na motivy komiksů o Supermanovi z vydavatelství DC Comics. Scénář filmu o původu Supermana napsal David S. Goyer, autory námětu jsou Christopher Nolan a David S. Goyer. V hlavní roli se představil Henry Cavill. Jedná se o první snímek filmové série DC Extended Universe a zároveň o reboot filmové série o Supermanovi, jejíž poslední díl měl premiéru v roce 2006. Rozpočet snímku činil 225 milionů dolarů.

Man of Steel ist ein US-amerikanisch-britischer Actionfilm und eine Comicverfilmung des Regisseurs Zack Snyder, die am 13. Juni 2013 in den US-amerikanischen Kinos anlief. "Man of Steel" ist der erste Film des sogenannten DC Extended Universe, einer Verfilmung des fiktiven Universums von DC Comics. Die deutschsprachige Fassung startete am 20. Juni 2013.


Vývoj, technika.

Řada 263 je vývojovým pokračováním dříve vyráběných lokomotiv řad 163 a 363 a prakticky vrcholem vývoje celé řady lokomotiv, označované jako x6x. Oproti předchozím typům však došlo k rozsáhlému použití polovodičových dílů, kde umožnily minimalizovat počet stykačů v elektrické části lokomotivy a tím zjednodušit údržbu a zvýšit spolehlivost. Zvnějšku je možné tuto řadu odlišit podle jiných žaluzií a hranatějších oken na boku (stejná skříň byla později použita i pro výrobu posledního realizovaného zástupce této platformy, řady 372). Lokomotivy byly objednány jako plánovaná náhrada starších řad 230 a 240, které měly už v té době za sebou 20 let provozu. Přestože šlo o další zdokonalení a nové lokomotivy vynikaly spolehlivostí a lepšími trakčními vlastnostmi než řady 163/363, bylo vyrobeno pouhých 12 kusů a Československé státní dráhy nakonec daly přednost univerzálnějším dvousystémovým lokomotivám řady 363.

Výroba a provoz.

Dva prototypy lokomotivy byly plzeňskou Škodovkou (tovární typ 70E) vyrobeny v roce 1984 a o rok později předány ČSD, kde byly zařazeny do depa Jihlava. Po důkladném zkušebním provozu bylo následně přistoupeno k sériové výrobě, z výše uvedeného důvodu ale bylo nakonec vyrobeno jen dalších deset lokomotiv, které byly dodány v roce 1988 do lokomotivního depa v Bratislavě. Po rozdělení Československa získaly nově vzniklé ČD pouze zmíněné dva prototypy, celá desetikusová série zůstala na Slovensku, kde je nyní provozována Železničnou spoločností Slovensko, jež stroje nasazuje na tratě v oblasti Bratislavy a západního Slovenska elektrizované soustavou 25 kV / 50 Hz. Všechny tamní lokomotivy prošly modernizací, která umožňuje jejich provoz s vratnými příměstskými soupravami (push-pull). Oba české kusy byly v roce 1995 předány do DKV Brno, kde stále zůstávají v provozu. Obdržely korporátní lak ve stylu Najbrt, byly pojmenovány jmény „Máša“ (263.001) a „Dáša“ (263.002) a ve vlastním dvoudenním oběhu slouží k vozbě osobních vlaků na tratích do Tišnova, Žďáru nad Sázavou a Břeclavi.

Lokomotiva 263 je jednosystémová lokomotiva určená pro provoz pod trakční soustavou se střídavým proudem o napětí 25 kV, 50 Hz. Lokomotiva je přezdívána "princezna" a dle starého systému značení jí náleží řada S 499.2.

Die ČSD-Baureihe S 499.2 war eine elektrische Lokomotivebaureihe für den Universalverkehr der einstigen Tschechoslowakischen Staatsbahn ČSD für das mit 25 kV 50 Hz Wechselstrom elektrifizierte Streckennetz im Süden und Westen der ehemaligen Tschechoslowakei. Sie wurde aus der ČSD-Baureihe ES 499.1 entwickelt und wurde für den Betrieb als Universallokomotive von Škoda in Plzeň der II. Generation entworfen.


Popis.

Rapisy jsou drobné, většinou dvoudomé, trsnatě rostoucí palmy s tenkými kmeny vyrůstajícími z podzemního oddenku. Kmeny jsou zprvu (zejména v horní části) pokryté vytrvalými vláknitými listovými pochvami, později mohou být holé a zelené. Listy jsou dlanité, induplikátní, asi do 1/3 až k bázi členěné na zpravidla vícekrát skládané segmenty. Na okraji čepele jsou droboučké ostny, které činí okraj drsný. "Hastula" na líci listů je malá, víceméně trojúhelníková, na rubu chybí.  Květenství jsou větvená až do 3. řádu a vyrůstají mezi bázemi listů. Stopka květenství zpravidla zůstává ukrytá v listové pochvě. Samčí květenství jsou někdy více stěsnaná než samičí. Květy vyrůstají v rámci květenství jednotlivě a většinou jsou jednopohlavné. Kalich je miskovitý, zakončený 3 laloky. Koruna je trubkovitá, na konci trojlaločná. Samčí květy obsahují 6 tyčinek, které jsou nitkami přirostlé ke korunní trubce. V samičích květech je gyneceum složené ze 3 plodolistů a 6 staminodií. Plody jsou drobné, kulovité až elipsoidní nebo vejcovité, rozličně zbarvené a zpravidla jednosemenné peckovice.

Rozšíření.

Rod rapis zahrnuje 11 druhů. Je rozšířen výhradně v Asii od Číny a Japonska přes Indočínu po Sumatru a Jávu. Centrum rozšíření je v Indočíně (8 druhů) a Číně (5 druhů). Do Japonska zasahují 2 druhy, na Sumatru a Jávu po 1 druhu. Rapisy rostou nejčastěji v podrostu tropických deštných a monzunových lesů, a to zejména na vápencovém podkladu.

Taxonomie.

Rod "Rhapis" je v taxonomii palem řazen do podčeledi "Coryphoideae", tribu "Livistoneae" a subtribu "Rhapidinae". Za nejblíže příbuzný rod je považován rod "Guihaia", rozšířený ve 2 druzích v jihovýchodní Číně a severním Vietnamu.  Pod rodovým jménem "Rhapis" bylo publikováno mnoho různých jmen, z nichž řada byla přeřazena do jiných rodů ("Sabal", "Guihaia" aj.). Od příbuzných a podobných rodů "Maxburretia" a "Guihaia" se rod "Rhapis" liší zejména listovými pochvami, které nejsou nikdy přeměněny v ostny, zpravidla vícekrát skládanými listovými segmenty a přímými kmeny.

Význam.

Rapisy patří mezi nejlepší a nejoblíbenější palmy pro pěstování v interiérech. Jsou pěstovány již od 17. století. Jejich pěstování je relativně snadné a přizpůsobí se rozličným podmínkám. Nejčastěji je pěstována rapis ztepilá ("Rhapis excelsa"), dále zejména "R. humilis a "R. subtilis". V Japonsku bylo vyšlechtěno mnoho kultivarů včetně zakrslých a variegátních. Kultivar "Rhapis" 'Akatsuki' neznámého původu má nažloutle panašované listy. Tenké kmeny těchto palem slouží k výrobě vycházkových holí, držadel deštníků, rákosek a podobně.

Rapis ("Rhapis") je rod palem. Někdy jsou též podle vzhledu nazývány bambusové palmy. Jsou to malé, trsnatě rostoucí palmy s tenkými přímými kmeny a dlanitými listy. Květenství jsou krátká a větvená, plodem je různě zbarvená peckovice. Rod zahrnuje 11 druhů a je rozšířen v jižní Číně, Indočíně a v malé míře i v Japonsku a Sundských ostrovech. Rostou zpravidla v podrostu tropických deštných lesů. Rapisy jsou běžně pěstovány jako pokojové palmy. Nejčastěji se pěstují různé kultivary rapis ztepilé.

Rhapis ist eine in Südostasien heimische Gattung der Palmengewächse. Die Gattung ist durch Blätter gekennzeichnet, deren Teilung in Segmente zwischen den Falten erfolgt, nicht wie bei Palmen üblich, entlang der Falten. Etliche Arten werden als Zierpflanzen verwendet.


Raný život a vzdělání.

Narodil se v Berlíně v Německu. Jeho rodina se na útěku před nacistickou vládou přestěhovala nejprve na konci roku 1932 do Prahy a poté v roce 1938 do USA. Mládí strávil v New Yorku, kde navštěvoval Kolumbijské gymnázium. Studoval na Massachusettském technologickém institutu, kde v roce 1955 získal bakalářský titul a v roce 1962 doktorát pod vedením Jerrolda Zachariase. V letech 1960-1962 učil na Tuftsově univerzitě, poté pracoval dva roky jako postgraduální student na Princetonské univerzitě, aby se následně v roce 1964 znovu vrátil na Massachusettský technologický institut.

Vědecká kariéra.

Weiss byl u počátku dvou fyzikálních oborů, které dovedl až k prvním výsledkům. Šlo o pozorování vlastností reliktního záření a interferometrické pozorování gravitačních vln.  Prováděl průkopnická měření spektra reliktního záření v mikrovlnném spektru a následně se stal spoluzakladatelem a vědeckým poradcem NASA projektu sondy COBE. Za tuto práci získal John C. Mather a tým sondy COBE Gruberovu cenu za kosmologii.  Dále Weiss navrhl techniku interferometrické detekce gravitačních vln a spoluzaložil projekt LIGO, který měl za cíl gravitační vlny detekovat. Za tuto činnost získal společně s Ronaldem Dreverem v roce 2007 Einsteinovu cenu.  V únoru 2016 bylo na tiskové konferenci oznámeno první přímé pozorování gravitačních vln ze září 2015. Za toto pozorování obdrželi Rainer Weiss, Ronald Drever a Kip Thorne, zakladatelé projektu LIGO, několik ocenění, zejména Fundamental Physics Prize, Gruberovu cenu za kosmologii a Kavliho cenu za astrofyziku. V roce 2017 dostali Rainer Weiss, Barry C. Barish a Kip Thorne Nobelovu cenu za fyziku.

Rainer Weiss (* 29. září 1932) je americký fyzik německého původu. Působí jako emeritní profesor fyziky na Massachusettském technologickém institutu. Jeho nejznámější prací je vynález laserové interferenční techniky, která je základem projektu LIGO. Weiss působil rovněž jako předseda vědecké pracovní skupiny sondy COBE.

Rainer Weiss (genannt Rai Weiss; * 29. September 1932 in Berlin) ist ein US-amerikanischer Physiker. Er ist einer der führenden Wissenschaftler beim LIGO-Projekt eines Gravitationswellendetektors ist. 2017 wurde ihm gemeinsam mit Kip Thorne und Barry Barish der Nobelpreis für Physik für "entscheidende Beiträge zum LIGO-Detektor und die Beobachtung von Gravitationswellen" zuerkannt.


Historie.

Počátky (1893–1905).

V 60. letech 19. století se objevily v ulicích tehdy uherského Prešpurku první omnibusy. Na začátku 90. let téhož století zažádal Alexander Werner, rakouský inženýr, o povolení vybudovat systém koňky. Nakonec však svou žádost změnil tak, že animální trakci nahradil elektrickou. Té bylo vyhověno, a tak Bratislava tedy otevřela svoji první tramvajovou linku. Stalo se tak 27. srpna 1895, dříve než např. v Praze (vyjma Křižíkovy dráhy na Letné) a mnoha dalších českých, ale i jiných, městech. Existovala hlavní trať, z níž vedlo mnoho odboček. Jezdilo se od dnešního Nového mostu až k Hodžovu náměstí. V provozu bylo tehdy 5 motorových vozů, které byly poháněné proudem pod napětím 550 V, a 4 vozy vlečné. Tramvaje pocházely z dílny budapešťské společnosti Ganz.  I nedlouho po otevření se stále pokračovalo na výstavbě nových úseků. Již v září 1895 bylo otevřeno prodloužení k hlavnímu nádraží, celá trať tak měřila více než 3 km. V lednu roku následujícího bylo rovněž zprovozněno několik dalších tratí. Během tohoto roku mezitím zanikla omnibusová doprava, obsluhující město přes třicet let.  Jak se tramvajová síť postupně rozvíjela, začaly se objevovat i různé problémy. Nejprve s vlastnictvím, když původního dopravce, firmu Lindheim a spol. vytlačila uherská Részvénytársaság villamos és közlekedési vállalatok számára ("Účastnická společnost pro elektrické a dopravní podniky"). Nějakou dobu si vedení elektrické dráhy pohrávalo i s možností zavést tramvajovou dopravu do Petržalky – sem byla nakonec tramvajová trať skutečně zavedena, ale až později, a v roce 1961 pak opět zrušena a na jih Bratislavy jezdily pouze autobusy. Trať byla znovu otevřena po rekonstrukci starého mostu v roce 2016.

1906–1938: rozvoj.

V prvním desetiletí 20. století se zavedlo označení linek písmeny, u tramvají se objevily lyrové sběrače; dodávány byly vozy typu "Ganz". Zahájen byl rovněž i provoz trolejbusů.  Velké změny nastaly rovněž i po vzniku Československa; začaly probíhat velmi rozsáhlé rekonstrukce. Byl rovněž zaveden pásmový tarif, jeho maximální sazby město regulovalo. Uvažovalo se též i o změně rozchodu na 1435 mm, k tomu však nebyl dostatek finančních prostředků a navíc se to nesetkalo s kladným ohlasem u veřejnosti (dodnes je celá síť úzkorozchodná). Ke konci 20. let se rozjely první městské autobusy.

1939–1945: druhá světová válka.

Po vypuknutí války byly prudce zvýšeny nároky na dopravu, což pocítila i ta tramvajová. Musely tak být zrušeny noční spoje po 22. hodině. V roce 1942 také skončily lyrové sběrače, které se až do této doby používaly v mnoha městech. Nahradily je klasické pantografy. O další dva roky později se zavedlo označení linek tramvají i jiných druhů dopravy místo písmen čísly. Těsně před osvobozením města Rudou armádou v roce 1945 byla veškerá veřejná doprava, včetně kolejové, ve městě zastavena. Po osvobozování se ihned začalo s odstraňováním škod, zničeno však bylo okolo 90 % trolejového vedení a i kolejnice utrpěly těžká poškození. Od 14. června však již všechny tehdy tři linky úspěšně jezdily, u dalších druhů dopravy se obnova protáhla až do roku 1946.

1946–1980: budování socialismu.

První vlaštovkou po mnoha letech strádání byla dodávka nových tramvají roku 1949, jednalo se o předchůdce tramvají typu 6MT, které se objevily pak na začátku let padesátých (známé jsou například z Teplic). V této době také došlo rovněž i ke zdvoukolejnění tramvajové trati z Karlovy Vsi k Dynamitce, a tudíž zanikl poslední z jednokolejných tramvajových úseků. Od roku 1952 se zvýšil počet tramvajových linek celkem na pět; v padesátých letech došlo ještě k zavedení linky šesté a k vybudování vozovny Jurajov Dvor. Rovněž vzhledem k měnové reformě v roce 1953 musel být upraven i celý tarif. 8. srpna 1957 se objevil v ulicích Bratislavy navíc ještě druhý prototyp tramvaje typu Tatra T2, což znamenalo postupný zánik starých dvounápravových vozů. O rok později byla ve vlastních dílnách Dopravního podniku vyrobena poslední dvounápravová tramvaj v Československu.  V 60. letech se začaly rovněž do provozu nasazovat i tramvaje typů Tatra T3 (základ současného vozového parku) a Tatra K2, které v současné době tvoří (nejsou-li započítány jejich modernizace) jediný typ kloubových tramvají ve městě.  O dalších deset let později se začínají objevovat již první nástiny tzv. nosného systému, čili nejprve tramvajové rychlodráhy, a později klasického metra sovětského typu. Výhledově se počítalo s tím, že celé okolí hlavního města SSR bude mít přes milion obyvatel. Roku 1973 začala sloužit tramvajovému provozu také vozovna Krasňany.  Stejně jako v Praze, i v Bratislavě nakonec došlo k zavedení jednotného a nepřestupného tarifu s cenou 1 Kčs, pouze téměř o dva roky později – 1. dubna 1976.

1980–2006: rozvoj elektrické trakce a čekání na metro.

Ropná krize z roku 1973 naprosto změnila pohled na elektrickou trakci takřka v celém světě. I v tehdejším Československu se skončilo s jejím utlumováním, a rozhodlo se budovat nové tratě i nakupovat nová vozidla. V letech 1981–1983 byl původně silniční tunel pod Hradním vrchem přestavěn na tunel tramvajový. Na právě dokončená sídliště se otevíraly tratě rychlodrážního charakteru (Rača, 1988). V témže roce byl ukončen provoz tramvají typu Tatra T2 a začalo se i se stavbou metra, která však byla rok nato zastavena.  90. léta se do historie tramvajové dopravy v Bratislavě zapsala modernizacemi původního vozového parku (K2S, T3G, T3Mod a podobně), a ze začátku také i tramvajemi zcela novými – typem Tatra T6A5 (dodávané mezi lety 1991 až 1997). V této době však tramvajová síť již začíná být velmi přetížená; a to jak z důvodu finančních úspor a tudíž prodlužování intervalů, tak z důvodu toho, že metro – či jakýkoliv velkokapacitní dopravní systém – nebyl zatím vybudován.  V roce 2002 byly plány na výstavbu metra zrušeny. Jako náhrada měla být od roku 2007 vybudována rychlodrážní tramvajová trať do Petržalky, k čemuž však nedošlo. Poté by měly být vybudovány rychlodráhy do Devínské Nové Vsi, Vajnor, Prievozu, Vrakuně, Mlynské doliny apod.

2007–2016.

V letech 2009 a 2010 proběhla za kompletního vyloučení dopravy rekonstrukce tramvajového tunelu pod Bratislavským hradem, jím vedené linky byly přesměrovány na náhradní trasy. Dalších oprav, kdy byl rovněž pro dopravu uzavřen, se dočkal kvůli sanaci prasklin v ostění v letech 2012–2013.  Od 2. listopadu 2011 byl po předchozích omezováních rychlosti kvůli havarijními stavu trati zastaven provoz na celém úseku Radlinského – Hlavná stanica, neboť ten nebyl od své výstavby v roce 1981 opravován. V souvislosti s tím následovala výrazná úprava linkového vedení, při které byly, mimo jiné, zrušeny čtyři ze třinácti tramvajových linek. Náhradní autobusová doprava je směřována z Hlavné stanice na Kollárovo námestie, tedy mimo směr původní tramvajové tratě, navíc byla zavedena až na začátku ledna 2012. Provoz byl obnoven 11. listopadu 2014.  V letech 2013–2015 byla postavena první etapa tratě na Petržalku (délka 2,4 km), která začíná na křižovatce Štúrova – Jesenského, vede přes zrekonstruovaný Starý most a po estakádách pokračuje k Bosákově ulici, za kterou je vybudována dočasná smyčka. Provoz na trati byl zahájen 8. června 2016. V druhé etapě by měla být trať prodloužena z Bosákovy ulice až do Janíkova dvora.  V prosinci 2019 přistoupil Dopravný podnik Bratislava k reorganizaci tramvajových linek, snížení jejich počtu z devíti na pět a zkrácení jejich intervalů.

Vozový park.

Vozový park tramvajové dopravy v Bratislavě tvoří různé typy tramvají, existuje také mnoho modernizací. Městský nátěr je červený, přesto ale spoustu tramvají má původní červeno-krémový, červeno-modro-stříbrný, anebo reklamní. V lednu 2019 byly v osobním provozu tramvaje následujících typů:  V roce 2013 podepsal Dopravný podnik Bratislava se Škodou Transportation kontrakty na dodávku nízkopodlažních tramvají ForCity Plus, které byly dodány do roku 2015. Jednalo se o 15 kusů jednosměrného typu Škoda 29T a 15 kusů obousměrných vozů typu Škoda 30T. První tramvaj 30T byla v Bratislavě slavnostně představena 6. listopadu 2014 (do města byla přivezena několik dní předtím). Následně DPB uplatnil opci na dalších 15 vozidel od každého typu.

Tramvajová doprava tvoří páteř MHD v Bratislavě, hlavním městě Slovenska. Jedná se o středně velkou tramvajovou síť, rozchod kolejí činí 1000 mm. Délka tratí je 42,7 km, síť má 159 zastávek.

Die Straßenbahn Bratislava ist das 1895 eröffnete meterspurige Straßenbahn-System der slowakischen Hauptstadt Bratislava und ist neben der Straßenbahn Košice eines von zwei Straßenbahnnetzen in der Slowakei. Sie wird vom Verkehrsunternehmen Dopravný podnik Bratislava a. s. (DPB) betrieben, das auch für den 1941 in Betrieb genommenen Oberleitungsbus Bratislava sowie den städtischen Autobusverkehr zuständig ist.


Historie.

Koňská a parní tramvaj.

V Košicích se MHD vyvíjí již přes sto let a je tak nejstarší na území Slovenska. Prvním významným datem se stal 14. listopad 1891, kdy byl zprovozněn první úsek linky koněspřežné tramvaje. Celá linka z nádraží přes "Hlavní" a "Črmeľskou ulici" na konečnou u restaurace "Baránok" v Črmeľském údolí o délce 5,1 km byla v provozu od května roku následujícího. Kromě hlavní tratě byly postaveny i tři vedlejší úseky určené pouze pro nákladní dopravu. Celá síť košické koňky měřila 7,8 km. Všechny tratě měly normální rozchod kolejí, tedy 1435 mm. Provozovatelem byl dopravní podnik "Kassai közúti vasút" ("Košické pouliční dráhy"). Vozový park tvořilo 15 osobních vozů a několik nákladních.  7. července 1893 se objevily v provozu parní tramvaje. Ty postupně nahradily koňku (do roku 1895), provoz byl ale nerentabilní, proto bylo další rok přikročeno ke kombinovanému systému: koňka jezdila od nádraží k divadlu, dále do Črmeľského údolí pokračovala tramvaj parní. K dispozici bylo 7 parních lokomotiv. Tento systém byl zrušen elektrifikací tratí v letech 1913 a 1914.

Elektrické tramvaje a první polovina 20. století.

S výstavbou nových tratí určených pro elektrické tramvaje se začalo na podzim roku 1912, práce byly ukončeny o rok později. Nejdříve začala jezdit nákladní doprava (od 30. prosince 1913), osobní doprava byla zahájena o dva měsíce později, kdy nahradila kombinovaný systém koňské a parní tramvaje. Celková délka tratí byla 12,5 km. V provozu bylo 18 motorových, 5 uzavřených vlečných a 5 otevřených vlečných vozů (plus tři nákladní motorové vozy a několik nákladních vlečných). Jezdily na třech linkách: Po vzniku Československa se provozovatel přejmenoval na "Košické elektrické pouliční dráhy" a původní maďarské jméno bylo opuštěno. V meziválečném období se provoz již prakticky nerozvíjel, došlo pouze ke zdvoukolejnění několika úseků. Výjimkou byl nový jednokolejný úsek od stadionu Lokomotivy k lázním Anička. Tramvaje obsluhovaly všechny přepravní vztahy a až do 50. let byly monopolním dopravním prostředkem ve městě.

Druhá světová válka a doba socialismu.

Za maďarské okupace tramvajový provoz stagnoval. Na konci války však ustupující německá armáda zničila velkou část tratí a měníren a většinu tramvajových vozů odvlekla. Po osvobození v roce 1945 byl provoz opět obnoven, nasadily se vozy, které nebyly válkou tolik poškozeny. Dopravný podnik mesta Košice byl opět přejmenován; nový název měl nyní podobu "Mestské verejné podniky – doprava". Vzhledem k rozšiřování sítě začal být zastaralý vozový park však brzy obnovován; nejprve ojetými tramvajemi z Prahy a později novými moderními vozy z Tatry Smíchov (Tatra T1 a Tatra T2). V 50. a 60. letech nastalo období největšího rozvoje. V roce 1959 byl zahájen provoz na trati po "ulici Boženy Němcové", o rok později byla prodloužena trať na Aničku až do Ťahanovců. Roku 1964 vznikla rychlodrážní trať do Východoslovenských železáren, zároveň došlo ke zrušení nákladní tramvajové dopravy. Po uvedení rychlodráhy do provozu se dopravní podnik již nyní s názvem "Dopravný podnik mesta Košíc" rozhodl nakoupit tramvaje nejrozšířenějšího typu Tatra T3. Pro účely velkokapacitní přepravy zaměstnanců železáren byla tato vozidla provozována v třívozových soupravách, což bylo v Československu raritou. 30. 10. 1978 došlo k jedné z největších nehod hromadné dopravy v rámci Československa, při nehodě na lince č. 6 zahynulo 9 lidí, 10 bylo těžce zraněno a 80 lehce. Nehodu dle vyšetřování zavinila řidička soupravy nesprávným stylem jízdy a podceněním setrvačných sil plně obsazených vozů soupravy na trati z kopce. V 80. letech se postavilo několik tratí do sídlišť "Nad jazerom" a "Krásná" a po "Alejové ulici". V roce 1986 byl provoz na trati vedoucí "Hlavní ulicí" převeden na trať v paralelní "Kuzmányho ulici". Mělo jít o provizorní řešení, protože důvodem tohoto přesunu byla rekonstrukce dómu sv. Alžběty. Přesto k návratu tramvají do "Hlavní ulice" již nedošlo.

Změny v 90. letech.

Takto systém fungoval až do roku 1996, kdy byl dopravní podnik (po transformaci z roku 1994 na akciovou společnost) nucen zrušit provoz třívozových vlaků z důvodů vysokých provozních nákladů. Po pádu komunismu se objevily také tramvaje typů Tatra KT8D5 a Tatra T6A5, avšak úroveň celého provozu začala upadat. Důvodem byly nižší dotace kvůli převodu všech nákladů ze státu na město, což způsobilo též i zvýšení jízdného. Nedostatek prostředků se projevil i na některých vozech, ze kterých byly odstraněny například couvací kontrolky z předních vozů souprav a reflektory se zrcátky ze zadních, z kabiny řidiče u některých zadních vozů bývá vymontována spousta komponentů, čímž se tyto vozy staly samostatně nepojízdnými a de facto vlečnými.

Současnost.

Vozový park.

Předposlední velká dodávka nových vozidel, dvaceti dvou kusů tramvají typu Tatra T6A5 byla uskutečněna v roce 1992. Průběžně docházelo k rekonstrukcím vozů typu Tatra KT8D5 na typ Tatra KT8D5R.N2 s vloženým středním nízkopodlažním článkem. V letech 2000 až 2001 byl jeden vůz T3SUCS dodaný v roce 1983 rekonstruován na typ Tatra T3Mod s výzbrojí s asynchronními motory, doplněn o informační systém a nový interiér. Kvůli časté poruchovosti však tento vůz v současnosti do pravidelného provozu nezasahoval a byl odstaven ve vozovně. V roce 2010 bylo v provozu kolem 77 vozů typu Tatra T3, které byly postupně vyřazovány. Z tohoto počtu bylo 70 vozů podtypu Tatra T3SUCS a sedm vozů Tatra T3SU. Po odprodeji do Miskolce zbylo v Košicích třináct kusů vozů řady Tatra KT8D5 a dalších šest rekonstruovaných Tatra KT8D5R.N2. Vozový park doplňuje 29 vozů Tatra T6A5. V roce 2011 byla do Košic dodána jedna nová tramvaj VarioLF, na což v letech 2014–2018 navázala dodávka 46 kusů kloubových tramvají VarioLF2 plus.  V Košicích jsou na tramvajích typů T6A5 a KT8D5 vyměněna automatická spřáhla za spřáhla pražského typu. Další zajímavostí je jízda souprav T6A5 a KT8D5 na zadní sběrač, takto jezdily i bratislavské soupravy vozů T6A5. Vozy jsou po prohlídkách nebo opravách vypravovány v zeleno-bílém nebo v městském červeno-bílém nátěru, popřípadě nesou celovozové reklamy.  V dubnu 2016 byly v osobním provozu následující typy vozidel:

Tratě.

V Košicích se nachází okolo 34 kilometrů tramvajových tratí, z toho nejdelší, přibližně jedenáct kilometrů dlouhá vede k areálu železáren. Tato trať je užívána jako rychlodráha a soupravy na ní běžně jezdí svou maximální konstrukční rychlostí 65 km/h a praktická rychlost na trati je 50–62 km/h. Přes výměny je předepsaná rychlost 30 km/h. Ostatní tratě jsou situovány ve smyslu kruhu kolem širšího centra města a systematicky jako propoje na větší sídliště. V létě roku 2010 proběhla rekonstrukce velmi exponované křižovatky u Sportovní haly a připravuje se rekonstrukce tratě u Námestia Osloboditeľov.

Provoz.

Tramvaje nejsou páteřním systémem MHD, čemuž odpovídají relativně dlouhé intervaly linek. Tramvaje zajišťují pouze denní dopravu v rozmezí od přibližně páté hodiny ranní do jedenácté hodiny večerní. Noční doprava je zajišťována pouze trojicí autobusových linek a jednou linkou trolejbusovou. V denním provozu je sedm linek městských, které nesou číselné označení od dvojky po sedmičku a linkou devět. Tyto linky doplňuje osm linek, označených písmenem R, které spojují centrum Košic s areálem Východoslovenských železáren. Na těchto linkách platí zvláštní tarif a jsou v plném provozu pouze v dobách změn směn ve VSŽ, mimo exponovaného času pouze několik spojů, linkou R1 a R7. Od zastávky Optima jede každou půlhodinu tramvaj ke vstupnímu areálu U. S. Steel (VA-U.s.Steel /Vsž,vychodoslovenské železiarne/).

Vozovna.

Všechny vozy jsou umístěny v jediné vozovně na Bardejovské ulici, která je zároveň sídlem dopravního podniku. Vozovna je na kolejovou síť napojena dvěma výjezdy, hlavním je krátká spojovací trať vedoucí Bardejovskou ulicí ústící do ulice Slovenského národního povstání mezi zastávky Bernolákova a Spoločenský pavilon. Toto napojení je využíváno pouze pro rozjezdy a zátahy a to s výjimkou linky R6, která vyjíždí na trasu přímo z areálu vozovny. Záložní spojení s kolejovou sítí je vyvedeno ze zadní části vozovny s napojením na trať mezi kruhovou křižovatkou Moldavská a zastávkou OC Optima, která pokračuje dále jako rychlodráha do železáren.

Budoucnost.

Plánuje se zavedení integrovaného dopravního systému, v jehož rámci se plánuje výstavba nových tramvajových tratí a jejich napojení na železnici. Celá akce by měla stát 2,8 miliardy Sk.

Tramvajová doprava v Košicích funguje od roku 1891, kdy byl zahájen provoz koněspřežné tramvaje. První elektrické tramvaje vyjely do košických ulic na přelomu let 1913 a 1914. Současná délka normálněrozchodných (1435 mm) tratí v městě činí 34 km.

Die Straßenbahn Košice ist ein Teil des öffentlichen Personennahverkehrs der ostslowakischen Stadt Košice. Das normalspurige Netz ist neben der Straßenbahn Bratislava das ältere von zwei Straßenbahnnetzen in der Slowakei. Betreiber des Netzes ist "Dopravný podnik mesta Košice" (DPMK, Verkehrsbetriebe der Stadt Košice).


Absolutní a relativní adresy.

Zdrojový kód programu, který je zapsán v nějakém programovacím jazyku, je zpracován překladačem. Překladač vytvoří posloupnost strojových instrukcí, které jsou uloženy do spustitelného souboru (např. EXE, ELF). Ve spustitelném souboru je umístěn strojový kód, který je vytvořen tak, aby byl funkční při umístění od jisté počáteční adresy v operační paměti počítače. Za rozhodnutí o umístění kódu v paměti, vyčíslení skoků a odkazů na data v paměti zodpovídá linker (je typicky chápán jako součást překladače).  Klasické procesory (tj. i ty nejstarší) obsahují strojové instrukce, které se odkazují na místa v paměti pomocí absolutních adres (tj. konkrétní číslo paměťové buňky, které jsou číslovány od nuly dále, přičemž nula odpovídá první paměťové buňce). Jsou-li ve výsledném strojovém kódu data umístěna na jeho konci, pak jejich absolutní adresa závisí na tom, kolik strojových instrukcí je před nimi. V případě, že strojový kód bude umístěn od adresy nula a bude zabírat 100 adres, budou data začínat na adrese 101. Strojová instrukce, která bude načítat data, bude přistupovat k adresám od 101 dále. Nahrajeme-li tento strojový kód do paměti místo od adresy nula například od adresy 1000, budou data umístěna od adresy 1101, ale strojová instrukce bude stále používat absolutní adresu 101. Proto nebude program fungovat správně.  Stejně tak nebudou při posunu strojového kódu fungovat skoky, které používají absolutní adresy. Při použití výše zmíněného příkladu může strojový kód obsahovat na první pozici skok na adresu 10. Bude-li do paměti nahrán od adresy nula, bude vše fungovat správně, protože na adrese 10 budou umístěny následující strojové instrukce výpočtu. Nahrajeme-li ovšem tento strojový kód od adresy 1000, bude proveden skok na absolutní adresu 10, na které se v tuto chvíli nebude nacházet žádný kód, protože pokračování kódu bylo nahráno na adresu 1010.  Ve výše zmíněných příkladech byly použity absolutní adresy. Některé procesory však podporují relativní adresy, které jsou buď vztaženy k právě zpracovávanému místu v paměti nebo k tzv. bázovému registru. V případě vztahu k právě zpracovávané strojové instrukci se používá registr čítač instrukcí, který používá sám procesor. Relativní adresa je pak odchylka od čítače instrukcí (například +2 nebo −100). Procesor tedy při přístupu k datům musí nejprve vypočítat absolutní adresu, která se skládá z čítače instrukcí sečteného s odchylkou (tzv. "offset") a pak teprve může na sběrnici sběrnici nastavit adresu buňky v paměti.  V případě použití bázového registru je v procesoru speciální registr, který například slouží jako ukazatel počátku datové oblasti. Při přístupu k datům uvádíme ve strojové instrukci označení bázového registru a odchylku, která vyjadřuje vzdálenost umístění příslušných dat od tohoto bázového registru. Stejně jako v předchozím případě musí procesor nejprve sečíst bázový registr a odchylku ("offset") a pak teprve může na sběrnici nastavit výslednou absolutní adresu, na které jsou cílová data umístěna. Bázový registr musí být naplněn vhodnou hodnotou před započetím používání relativních adres, což je možné zajistit například odvozením jeho obsahu od umístění začátku kódu, který má být pozičně nezávislý (například odvozením od čítače instrukcí).  Používání relativních adres může způsobit, že je kód méně efektivní, protože je nutné vždy nejprve vypočítat výslednou absolutní adresu. V moderních procesorech je však tento rozdíl téměř zanedbatelný.

Pozičně nezávislý kód.

Pozičně nezávislý kód je možné použít pouze v případě, že procesor poskytuje možnost použití relativních adres (viz výše), takže musí obsahovat strojové instrukce, které mají relativní adresy jako argumenty. Bez hardwarové podpory v procesoru tedy není možné jednoduše vytvořit pozičně nezávislý kód.  V případě, že procesor relativní instrukce podporuje, může být překladač nastaven tak, aby je výhradně používal a vyhnul se použití strojových instrukcí s absolutními adresami. Tak je možné pozičně nezávislý kód vytvořit.

Využití pozičně nezávislého kódu.

Pozičně nezávislý kód se běžně používá pro sdílené knihovny, protože může být namapován do libovolné části adresního prostoru procesu tak, aby nekolidoval s jiným kódem (například s jinými sdílenými knihovnami).  Pozičně nezávislý kód byl používán u starších procesorů, které neobsahovaly MMU (jednotku správy paměti), avšak podporovaly relativní adresování, aby nebylo nutné kód relokovat.

Relokace.

V případě, že procesor nepodporuje relativní adresy, může překladač s linkerem vytvořit kód, který bude tzv. relokovatelný. V takovém případě je na začátku kódu uveden seznam absolutních adres (v tzv. relokační tabulce), které je nutné přizpůsobit umístění kódu v paměti ještě před tím, než je relokovaný kód možné spustit. Přizpůsobení provádí zavaděč (loader) po nakopírování strojového kódu do paměti. Kód je vytvořen například tak, aby byl funkční při umístění od adresy nula. Je-li nahrán do paměti od jiné adresy (např. 100), je tato adresa chápána jako odchylka ("offset"), kterou je nutno přičíst ke všem použitým absolutním adresám. Relokováním je však kód změněn, takže nemůže být sdílen, což je problém zejména u sdílených knihoven.

Historie.

V dřívějších počítačích, byl kód závislý na pozici: každý program byl postaven tak, aby byl nahrán a spuštěn z určité adresy. Aby mohlo být spuštěno více procesů najednou, operátor musel důsledně naplánovat procesy tak, aby dva souběžné procesy nespustili programy, které by vyžadovaly stejnou nahrávací adresu. Například pokud byly dva programy postaveny tak, aby běžely na adrese 32 KiB, operátor nemohl spustit oba zároveň. Někdy si operátor ponechával víc verzí programu, každou pro jinou nahrávací adresu, aby měl více možností.  Aby se těmto komplikacím předešlo, byl vymyšlen PIC. Ten mohl být spuštěn z jakékoliv adresy, ze které si operátor vybral ho nahrát.  Vynalezení překladu dynamických adres (funkce prováděná MMU) způsobilo, že se PIC stal poněkud zastaralým, protože každá úloha mohla mít svoji vlastní adresu 32 KiB a programátor mohl psát všechny programy, tak aby běžely na adrese 32 KiB a ony mohly běžet všechny najednou (každý ve svém vlastním adresním prostoru).  Další problém, který bylo potřeba vyřešit bylo plýtvání pamětí, které nastává, když je stejný kód nahráván několikrát, aby byl použit ve více současných procesech. Když dva procesy spustily dva stejné programy, překlad dynamických adres poskytoval řešení, tím že nechal systém namapovat dva různé procesy s adresami 32 KiB do stejných bajtů fyzické paměti, obsahující jen jednu kopii programu.  Mnohem častěji jsou ale programy odlišné a zřídka kdy sdílí hodně stejného kódu. Obvykle ale obsahují dva podobné programy stejné funkce. Proto programátoři vymysleli sdílené moduly (sdílená knihovna je formou sdíleného modulu). Zatímco programy jsou nahrány do oddělené paměti, sdílený modul se nahraje jen jednou a je jednoduše namapován do dvou adresních prostorů.  To ale přináší problém s alokováním paměti, podobný tomu, který PIC vyřešil předtím: Pokud program může mít jeden sdílený modul, může jich mít i více. Co když jeden program v jednom adresním prostoru chce použít dva sdílené moduly, oba postavené tak, aby běžely na stejné adrese? Systém nemůže nahrát oba současně, takže není možné program nahrát. Aby se tomu programátoři vyhnuli, snažili se vždy, aby nepostavili dva sdílené moduly tak, aby byly spouštěny na stejné adrese, pokud oba mohou být použity stejným programem. Občas vytvořili několik verzí sdílených modulů, každý spustitelný na jiné adrese.  Toto samozřejmě opět není přívětivé řešení. Vyžaduje hodně manuální práce a plýtvá adresním prostorem. PIC řeší tento problém, protože pokud sdílený modul může být spuštěn z jakékoliv adresy, pak ho loader jednoduše může spustit na jakékoliv volné adrese. Funkce může běžet na adrese 32 KiB v jednom procesu, ale i na adrese 48K v souběžném procesu. Obě adresy odpovídají stejné fyzické paměti, v paměti je pouze jedna kopie funkce.  PIC se používá nejen ke koordinaci práce uživatelských aplikací, ale také v rámci operačního systému. Dřívější stránkovací systémy nevyužívaly adresní prostory virtuální paměti, místo toho operační systém explicitně nahrál jednotlivé své moduly, které byly potřeba a přepsal ty méně potřebné (paměť dostupná pro operační systém byla mnohem menší než operační systém). Modul musel být schopný běžet v jakékoliv části paměti, která byla volná, když jej bylo třeba, takže jednotlivé moduly operačního systému byly tvořeny PICem.  Vynález virtuální paměti odsunul tuto metodu do pozadí, protože operační systém mohl mít virtuální adresní prostor tak velký, že každý modul operačního systému mohl mít svoji stálou virtuální adresu.

Technické detaily.

Volání procedur uvnitř sdílené knihovny je typicky aplikováno pomocí volání malé procedurální spojovací tabulky, která potom volá danou funkci. To dovoluje sdílené knihovně zdědit určité volání funkcí od dříve nahraných knihoven spíše, než používat svoje vlastní verze.  Ukazatele na data v PIC jsou většinou nepřímé, přes globální offsetovou tabulku, která obsahuje adresy všech použitých globálních proměnných. Každá kompilační jednotka, nebo modul má svou offsetovou tabulku a ta je umístěna v daném offsetu od kódu (ačkoliv tento offset není znám dokud není knihovna nahrána Linkerem). Když Linker spojí moduly, aby vznikla sdílená knihovna, sloučí také offsetové tabulky a nastaví výsledný offset v kódu. Offsety už není nutné přizpůsobovat, když nahráváme sdílenou knihovnu později.  Funkce nezávislá na pozici, která přistupuje ke globálním datům, začíná určením absolutní adresy v offsetové tabulce a dostane svoji současnou hodnotu. Ta má často podobu falešného volání funkce, aby dostala návratovou hodnotu v zásobníku (x86) nebo ve speciálním registru (PowerPC, SPARC, ESA/390), který může být potom uchován v předdefinovaném standardním registru. Některé architektury procesorů, jako Motorola 68000, Motorola 6809, ARM a nový AMD64 dovolují přistupovat k datům pomocí offsetu z tabulky instrukcí. Cílem je, aby byl PIC menší, vyžadoval méně registrů, a tím i více efektivní.

DLL ve Windows.

Knihovny DLL v Microsoft Windows nejsou sdílenými knihovnami v unixovém smyslu a nepoužívají pozičně nezávislý kód. To znamená, že obsažené funkce nemohou být překryty funkce z dříve nahraných DLL knihoven a vyžadují použití menších triků, aby byla sdílena vybraná globální data. Kód musí být po nahrání z disku do paměti relokován, což potenciálně způsobuje nesdílitelnost mezi různými procesy.  Pro zmírnění tohoto omezení jsou téměř všechny DLL knihovny předmapovány na různé fixní adresy tak, aby nevznikaly konflikty. Pak není nutné knihovny před použitím relokovat, jejich kód zůstane stejný a paměť s knihovnou může být mezi různými procesy sdílena. V předmapovaných DLL knihovnách ponechány informace umožňující eventuální relokaci na jinou adresu, pokud je to nutné.  Technika sdílení kódu knihoven se v Microsoft Windows nazývá „mapování paměti“ (neplést s mapováním paměťového prostoru I/O zařízení) je někdy schopná dovolit více procesům sdílet DLL knihovnu, která je nahrána do paměti. Avšak ve skutečnosti nejsou Microsoft Windows vždy schopny sdílet DLL knihovnu mezi více procesy. Systém Microsoft Windows vyžaduje, aby každý program věděl, kde budou v jeho adresním prostoru DLL knihovny zpřístupněny – není zde žádná podpora pro pozičně nezávislý kód.  Uvnitř DLL knihovny je specifikována požadovaná bázová adresa, na kterou by knihovna měla být umístěna, přičemž tato adresa je určena při vytváření DLL knihovny (Visual C++ nastavuje výchozí bázovou adresu na 0x10000000). Když však má více najednou použitých DLL knihoven stejné požadované bázové adresy, dojde ke kolizi a některé DLL knihovny je nutné při startu programu a jeho linkování s kolidujícími knihovnami relokovat. Když je v Microsoft Windows spouštěn program, zavaděč nahraje do paměti spustitelný soubor a zkontroluje, jestli jsou všechny DLL knihovny nahrány do paměti na bázové adresy, které byly zaznamenány do programu při jeho překladu. Pokud není některá DLL knihovna nahrána na předpokládanou bázovou adresu, je knihovna automaticky relokována na adresu požadovanou spustitelným souborem. Všimněte si, že tento způsob umožňuje sdílení DLL knihovny mezi více procesy vzniklými ze stejného spustitelného souboru (například pokud jsou přihlášeni dva různí uživatelé pomocí rychlého přepínání uživatelů), avšak neumožňuje nezbytně sdílení DLL knihovny mezi různými programy, které používají stejnou DLL knihovnu.  Jiné platformy, jako například Mac OS X nebo Linux, také v současné době podporují metodu předrelokace knihovny na předem danou bázovou adresu. V Mac OS X se tento systém nazývá prebinding. V Linuxu je systém implementován programem prelink. V obou případech se však jedná o velmi odlišný princip, než „mapování paměti“ použité v Microsoft Windows.

Pozičně nezávislý spustitelný soubor.

Pozičně nezávislý spustitelný soubor (PIE, Position-independent executable) je soubor, který je zcela tvořen pozičně nezávislým kódem. Pozičně nezávislé spustitelné soubory jsou používány pro zvýšení bezpečnosti. Spustitelný soubor je při spuštění nahrán do paměti od náhodně zvolené adresy, což stěžuje nebo dokonce znemožňuje použití některých exploitů v případě, že se spoléhají na předem zjištěnou pozici spustitelného kódu v paměti (např. "return-to-libc attack"). Účinnost bezpečnostní ochrany počítače pomocí pozičně nezávislých spustitelných souborů je na 32bitových systémech omezená. Na 64bitových systémech je však účinnější díky obrovskému rozsahu použitelných náhodně volených umístění v paměti.  Windows NT používají náhodné umisťování od Windows Vista. Většina současných distribucí Linuxu PIE podporuje pomocí PaX nebo Exec Shield (například Fedora, RHEL a jeho klony).

Position independent code (PIC – pozičně nezávislý kód, též Position Independent Executable, PIE – pozičně nezávislý spustitelný soubor) je v informatice strojový kód, který je možné vykonat nezávisle na tom, na jaké adrese je v operační paměti umístěn. Pokud strojový kód obsahuje absolutní adresy v adresách skoků i v odkazech na data a je takový kód umístěn na jiné adresy, než byl původně určen, míří cíle skoků nebo odkazy na jeho vlastní data na nesprávné adresy. Pozičně nezávislý kód používá místo absolutních adres relativní odkazy (např. skok o 10 adres dále, data jsou na adrese o 100 méně, než je aktuální adresa), takže je funkční i při umístění na jinou adresu.

Mit dem Übergang zur virtuellen Adressierung durch die MMU ist es möglich geworden, Programmcode immer an dieselben virtuelle Adresse zu laden, so dass PIC an Bedeutung verloren hat.


Děj opery.

První jednání.

První scéna.

Pastýři zpívají v podvečer na břehu jezera Loch Katrine ve Skotsku. Z lesů je slyšet zpěv lovců. Přes jezero přijíždí na loďce Elena a zpívá o svém milém Malcolmovi. Na břehu se setkává se skotským králem Jakubem, který se představí jako "Uberto". Elena považuje Uberta za zbloudilého lovce a pozve jej k sobě domů.

Druhá scéna.

Po příjezdu do Elenina domova poznává Uberto v Elenině otci svého bývalého poručníka Douglase, který se přidal na stranu horalských povstalců. Elena se má podle otcovy vůle stát nevěstou vůdce povstalců Rodriga.

Třetí scéna.

Horalští povstalci vítají svého náčelníka - Rodriga. Ten se těší na svou nevěstu, kterou mu přivádí její otec Douglas. Oba ale zjišťují, že Elena ve skutečnosti miluje Malcolma. Přichází Serano a varuje před útokem králových vojsk. Povstalci se chystají na nadcházející bitvu.

Druhé jednání.

První scéna.

Uberto/Jakub přichází před bitvou zachránit Elenu a vyznává jí lásku. Ta ale zůstává věrná Malcolmovi. Dostane od Uberta prsten, který ji má ochránit. Objeví se Rodrigo a rozhodne se ztrestat cizince v souboji.

Druhá scéna.

Malcolm hledá svou milou a dozvídá se od Serana, že následovala svého otce, který se vydal do královského paláce jednat o uzavření míru. Rodrigo je mezitím zabit.

Třetí scéna.

Douglas žádá o mír, ale král odmítá. Vzápětí přichází Elena, které darovaný prsten zaručuje volný průchod. Zaslechne hlas Ubertův a zjišťuje, že neznámý cizinec je vlastně král Jakub.

Čtvrtá scéna.

Královský sál: král Jakub obměkčen Eleniným citem propouští v milosti Douglase i Elenina miláčka Malcolma. Je obnoven mír.

Jezerní paní (italsky La donna del lago, též "Jezerní panna" či "Dáma z jezera") je opera seria Gioacchina Rossiniho z roku 1819. Libreto napsal Andrea Leone Tottola na motivy stejnojmenné poémy Waltera Scotta ("The Lady of the Lake") z roku 1810. Byla to první opera na Scottův námět.

La donna del lago (Die Dame vom See) ist eine Opera seria (Originalbezeichnung: „melodramma“) in zwei Akten von Gioachino Rossini. Das Libretto verfasste Andrea Leone Tottola nach dem 1810 erschienenen Versepos "The Lady of the Lake" von Walter Scott. Die Uraufführung erfolgte am 24. September oder 24. Oktober 1819 im Teatro San Carlo in Neapel.


Historie.

Yuneec byl původně výrobce rádiem řízených modelů letadel. Společnost postavila první úspěšný elektricky poháněný paragliding, který byl vyráběn sériově. Majitel společnosti Tian Yu pak obrátil svou pozornost k elektrickým ultralehkým tříkolkám, Yuneec International ETrike. Odtud navrhl řadu elektrických motorů, sérii Yuneec Power Drive, celokompozitní a motorový kluzák E430 EViva. Spolupráce s Flightstar Sportplanes přinesla společnosti Yuneec International e-Spyder vnější úpravu, spočívající v použití již existujícího draku letadla s novými elektrickými komponenty.  V červenci 2010, elektrické letadlo Yuneec E430, vyhrálo "Lindbergh Electric Airplane Prize" na světovém sympoziu elektrických modelů letadel. Yuneec e-Spyder se stal prvním certifikovaným elektrickým letadlem na světě, po udělené certifikaci v únoru 2013.  V srpnu 2015, společnost Intel Corporation investovala $60 milionů do společnosti Yuneec. Intel a Yuneec se dohodly na vzájemné spolupráci ve vývoji budoucích projektů. Tentýž měsíc, Yuneec uvedla na trh drona Breeze, který umí zachytit UltraHD 4K fotografie a videa. Kromě toho Yuneec oznámila spolupráci s maloobchodním řetězcem Best Buy spočívající v prodeji dronu Typhoon a ovladače Typhoon Wizard.  Typhoon G obsahující 3-osý gimbal GB203 určený pro použití s kamerou GoPro byl uveden v září 2015, aby poskytl plynulejší a stálejší záznam. V říjnu 2015, Yuneec vydala Typhoon Wizard, ultra-lehké dálkové ovládání kompatibilní s drony Typhoon, které bylo navržené pro ovládání jednou rukou. Yuneec zahájila v roce 2015 spolupráci s organizací pro ochranu velryb Ocean Alliance, aby vytvořily bezpečnější způsob sběru dat o zdravotním stavu velryb. Místo použití biopsie, Ocean Aliance začala používat drony Yuneec, které mají získat vzorky pomocí Petriho misek.  Jeden z dronů značky Yuneec, Typhoon Q500+, byl v červnu 2016 chycen policí, když s ním jeho majitel lítal v blízkosti Bílého domu. Majitel s dronem havaroval v parku The Ellipse, který je blízko Bílého domu v říjnu 2015.  Yuneec uvedla na trh v květnu 2016 drona Typhoon H vybaveného kamerou s 3D technologií Intel RealSense, která snímá hloubku a pohyb člověka. Virtuální helma SkyView FPV byla uvedena na trh v srpnu 2016. Virtuální helma se připojí ke kameře umístěné na dronu a umožňuje uživateli ho ovládat z pohledu první osoby.

Yuneec International je čínský výrobce letadel ve vlastnictví Tian Yu a se sídlem v Jinxi, Kunshan, které je městem v Jiangsu. Yuneec prodává své modely letadel ve Spojených státech přes společnost GreenWing International. FIrma Yuneec měla na svědomí i výrobu Yuneec International E430, které bylo prvním komerčně vyráběným elektrickým letadlem, i když to byly pouhé prototypy.

Yuneec International Electric Aviation ist ein chinesisches Unternehmen, das sich ursprünglich mit der Herstellung von Modellflugzeugen befasste. Seit einigen Jahren verlagerte sich der Betrieb hin zur Entwicklung und Produktion von Elektroantrieben für Luftfahrzeuge und elektrisch angetriebenen Leichtflugzeugen.


Historie.

Původ rodu se odvozuje od hrabat z Thiersteinu ("Grafen von Thierstein"), nebo též Tierstein, někdy jsou psáni také hrabata z Hombergu, Honbergu, Hochinbercu nebo Hochenbergu a Hohenbergui.  Rod patřil k původní šlechtě v Horním Slezsku, později také v Dolním Slezsku. Vlastnili hrabství v Haliči, Čechách, na Moravě a Dolních Rakousích. Jedna z linií se nazývá podle Solms-Braunfelského panství, od roku 1969 pak Oppersdorff Solms-Braunfels. Dva členové rodu užívají od roku 1945 díky tzv. "šlechtické adopci" titulu princ z Radziwillu.  Jsou doloženi tři členové rodu - Jan (Hans), Jiří Maxmilián († 15. únor 1607) jeho manželkou byla Anna Popelová z Lobkowicz na Chlumci a nejmladší byl Vilém. Nejstarší z bratrů Jan (†1584) bojoval jako žoldnéř na mnoha bojištích Evropy ve službách císaře Karla V. a jeho bratra Ferdinanda I. Habsburského, kterému pomáhal potlačit české stavovské povstání. Byl císařským komorníkem a hejtmanem Opolského knížectví. Ferdinand I. mu za jeho služby daroval panství Dub a Frýdštejn, další statky Jan získal sňatkem (okolo roku 1561) s Magdalénou von Zedlitz, jednalo se o ves Hlohov ("Głogówek, Polsko") a zboží (zámek). Část majetku koupil, například Osečnou, Heřmanův Městec, Týniště nad Orlicí a Častolovice. Zemřel v roce 1584 bez dědiců. Po jeho smrti zdědil majetek jeho synovec Jiří II. Maxmilián (†1606), jeho matkou byla Hedvika Kolchreiter z Lobšic (†1580), měl bratra Bedřicha (1547 – 14. únor 1615, zámek Častolovice) a sestru Hedviku (1557 – 15. květen 1580). V roce 1595 získal dědičná práva i pro své potomky.  Jiří II. spolu s bratrem Fridrichem II. byli uznání 12. února 1601 svobodnými pány v Českém království. Syn Jiřího II. Jiří III. byl 22. června 1626 jmenován ve Vídni říšským hrabětem. Jeho bratři – Fridrich a Václav byli jmenování hrabaty 30. dubna 1635.  Jiří III. získal zámek Ratibořice, 20. února 1642 vytvořil z majetku v Hlohově (Głogów, Polsko) tzv. fideikomis. Byl císařský komorník, pokladník a také hejtman Opolského knížectví. Kolem roku 1634 nechal v Hlohově postavit kapli Božího hrobu. V roce 1636 koupil slezské panství Frýdek.  V období Polsko-švédské války (1655–1660) také známé jako Švédská potopa, poskytl hrabě František Eusebius Oppersdorff (1623-1691) na svém zámku útočiště polskému králi Janu II. Kazimírovi Wasa (1609–1672) a jeho manželce Ludovice Marii Gonzagové (1611–1667). Král s manželkou pobývali na Hlohově od 12. října do 18. prosince 1655. Během zasedání Sejmu v roce 1683 získal potvrzení na polský šlechtický titul hraběte spolu s erbem Kohouta (Bílý kohout). Byla to odměna za zásluhy v boji proti Švédským vojskům. Byl také majitelem panství Pržno. Zasadil se o přestavbu zámku ve Frýdku.  Tradiční vírou se pro ně stalo katolictví, pouze bratři Vilém a Jan Fridrich museli po Bílé hoře emigrovat.  Václav z Oppersdorfu vykonával mnoho významných úřadů na Opavsku a Krnovsku, byl dvakrát ženat. O většinu svých rodových statků svou nehospodárností přišel. Zemřel v roce 1688, svému staršímu synovi Heřmanovi odkázal pouze jedinou vesnici - Petrovice (dnes Petrovice u Karviné), mladší syn Václav Vejkart sloužil v armádě.  Další příslušníci rodu sloužili v císařských službách. Později založili tzv. slezskou větev. Mladší větev rodu vymřela, členové starší a slezské větve žijí dodnes.  Česká větev Oppersdorffů získala hraběcí titul již v roce 1700, ale na Moravě a ve Slezsku by uznán až roku 1746.

Spřízněnost se šlechtickými rody.

Spojili se s pány z Donína, Hýrzly, Kounici, Lobkovici, Švamberky, Šliky či Valdštejny.

Erb.

V původním rodovém erbu nosili hlavu gryfa, který spíše představoval dračí či orlí hlavu. Po roce 1547 bylo do erbu přidáno pole s brněnou rukou držící meč.

Majetek.

Hlohov.

Slezské linii Oppersdorffů patřil Hlohov ("Głogówek, Polsko") do roku 1714 se stejnojmenným zámkem. V roce 1781 jej převzala moravská větev rodu. Později přešel na českou větev rodu.  V době napoleonských válek v Evropě se na zámek v roce 1806 uchýlil Ludwig van Beethoven, který prchal před Francouzi. Skladatel pak svému ochránci hraběti Franzi von Oppersdorff (1778–1818) věnoval svoji 4. symfonii. Franz byl rovněž mecenášem Johanna Sedlatzka (1789–1866), flétnisty a skladatele narozeného v Hlohově.  Majitel panství Horní Hlohov byl od 12. října 1854 členem říšského sněmu Pruského království. Hlohovský fideikomis byl rozpuštěn 21. března 1935.

Oppersdorfové (též "Oppersdorffové," "páni z Oprštorfu", německy "Opersdorf") jsou starobylý šlechtický rod, pocházející ze Slezska, z vesnice Wierzbięcice (Polsko), německy psáno Oppersdorf, nedaleko polského města Nysa.

Oppersdorff, auch Oppersdorf oder Opersdorf, ist der Name eines alten ursprünglich schlesischen Adelsgeschlechts. Die Familie, deren Zweige zum Teil bis heute bestehen, gehört zum Uradel in Oberschlesien und gelangte später auch in Niederschlesien, der Grafschaft Glatz, in Böhmen, Mähren und Niederösterreich zu Besitz und Ansehen.


Mládí.

Vystudoval Policejní akademii České republiky v Praze, titul JUDr. získal na Akadémii Policajného zboru v Bratislavě. Již během studií začal podnikat jako OSVČ. Přednáší předmět komerční bezpečnost na Policejní akademii ČR.

Založení ABL.

V roce 1998 založil spolu s bratrem bezpečnostní agenturu ABL. V říjnu 2008 předložil manažerům firmy ABL plán dalšího hospodářského růstu firmy zahrnující ovládnutí veřejného prostoru pomocí strany Věci veřejné a ovlivňování konkurenčních firem a zákazníků. Dokument obsahoval kromě jiného také návrh konkrétních metod ovlivňování, například infiltraci a sledování konkurence. Tajný materiál nazvaný „Strategie 2009–2014“ zveřejnila Mladá fronta DNES v dubnu 2011.

Politická kariéra.

V letech 2010 až 2013 působil Vít Bárta jako poslanec Parlamentu České republiky a od února do listopadu 2013 předseda strany Věci veřejné. Od července 2011 do dubna 2012 byl předsedou poslaneckého klubu strany. Do zvolení za předsedu Věcí veřejných byl považován za faktického lídra strany. Od 13. července 2010 do 21. dubna 2011 byl ministrem dopravy České republiky.

Volby do Poslanecké sněmovny 2010.

Ve volbách v květnu 2010 kandidoval jako nestraník za stranu Věci veřejné v Praze a současně dělal Věcem veřejným volebního manažera. Byl zvolen do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR a stal se členem Nečasova kabinetu jako ministr dopravy. Po vstupu do vlády se po politickém tlaku postupně vzdal přímé kontroly nad agenturou ABL. Ještě v květnu 2010 firmu spoluvlastnil, do začátku června 2010 byl předsedou dozorčí rady ABL. Vzdal se platu na ministerstvu a peníze posílá na dobročinné účely.  V listopadu 2010 přišel na půl roku o řidičský průkaz za jízdu bez řádné SPZ. Dostal také pokutu ve výši pěti tisíc korun.

Ministr dopravy.

Při Bártově příchodu na ministerstvo nastaly radikální změny. Výpověď dostalo 17 procent ministerských úředníků, z nichž někteří byli podezřelí, že vynášeli citlivé údaje ministerstva. Byly také ukončeny smlouvy na externí právnické služby podepsané Bártovým předchůdcem exministrem Řebíčkem (ODS). Dále odvolal z krajského ředitelství ŘSD v Ústeckém kraji Reného Kominíka. Audit zadaný Bártou, který za Mott MacDonald vypracovala Miloslava Pošvářová, upozornil na řadu nesrovnalostí při stavbě Královopolských tunelů v Brně. Osobně se sešel se statkářkou Ludmilou Havránkovou, která odmítala prodat pozemky určené pro stavbu dálnice D11 u Hradce Králové. Jako nežádoucí na Ministerstvu Vít Bárta označil členy ODS T. Hrdličku, I. Rittiga, podnikatele R. Janouška a J. Jindru, kteří jsou označováni za kmotry či lobbisty. Zablokoval a tedy o několik let zdržel stavbu některých regionálně významných dopravních staveb.

Kauza financování poslanců VV.

Počátkem dubna 2011 Bártu bývalý předseda VV Škárka a předsedkyně poslaneckého klubu VV Kristýna Kočí obvinili z uplácení a podali na Bártu trestní oznámení. Vzniklá kauza financování poslanců VV společně s dalšími okolnostmi, především odtajněním „Strategie 2009–2014“ firmy ABL, vedly 8. dubna 2011 k rezignaci Víta Bárty na ministerskou funkci. V pondělí 11. dubna předal premiér demisi prezidentu republiky, který ji 21. dubna 2011 přijal. Ve funkci ministra dopravy Bártu nahradil dosavadní náměstek Radek Šmerda.  Bárta osobně popřel, že by kohokoliv uplácel a tvrdí, že šlo o půjčky. Řekl doslova: „"Já jsem třem kolegům půjčil, všem třem si opovažuju tvrdit, že to byli tykající kamarádi, částky od 100 do půl milionu korun a byla to bezúročná půjčka na jeden rok."“  Bárta byl 13. dubna 2012 u Obvodního soudu pro Prahu 5 odsouzen za podplácení k trestu odnětí svobody na 18 měsíců, který mu byl podmíněně odložen na 30 měsíců. Bárta se tehdy na místě odvolal. Městský soud v Praze jako soud odvolací v listopadu 2012 původní rozsudek zrušil a případ vrátil k novému projednání obvodnímu soudu. Trestní stíhání však bylo označeno za nezákonné. Vít Bárta byl rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 23. ledna 2013, sp. Zn. 3 T 8/2012, ve spojení s rozhodnutím Městského soudu v Praze ze dne 26. března 2013, sp. zn. 61 až 48/2013, zproštěn všech obvinění vzhledem k tomu, že k trestnému činu nedošlo. Ministerstvo spravedlnosti poslalo Bártovi dne 30. listopadu 2014 omluvu za nemajetkovou újmu způsobenou trestním stíháním. Ještě před rozhodnutím odvolacího soudu do věci zasáhl Nejvyšší soud, který část jednání obžalovaného Bárty, uskutečněné na jednání poslaneckého klubu VV, posoudil jako kryté poslaneckou imunitou a tudíž v tomto rozsahu ho vyjmul z pravomoci orgánů činných v trestním řízení. V dubnu 2014 policie začala vyšetřovat Jaroslava Škárku a Kristýnu Kočí kvůli křivému obvinění Bárty.  V současnosti probíhá soudní řízení o nároku Víta Bárty na náhradu škody za nemajetkovou újmu, která mu měla vzniknout v souvislosti s jeho nezákonným trestním stíháním za údajnou politickou korupcí.  Dne 31. října 2013 byl zadržen policií a spolu s ním plukovník Jan Petržílek, vedoucí odboru analytiky a informatiky Útvaru pro odhalování korupce a finanční kriminality (ÚOKFK). V lednu 2014 Nejvyšší soud zamítl dovolání státního zástupce proti dřívějšímu rozsudku, a tím byl Bárta definitivně zproštěn všech obvinění.

Předseda VV.

V únoru 2013 byl Vít Bárta, do té doby považovaný za neformálního šéfa strany Věci veřejné, zvolen předsedou strany a ve funkci tak nahradil Radka Johna.  Vít Bárta na sjezdu vyhlásil novou strategii strany, založenou na boji proti tržním oligopolům a upozorňovat na zákony, které jdou těmto oligopolům vstříc. Mezi Bártovy hlavní iniciativy patří boj proti hazardu, za jehož rozkvět na území ČR obviňuje ministra financí Miroslava Kalouska. Jeho ministerstvo totiž firmám provozujících výherní videoterminály dávalo povolení až do konce roku 2014.  Dále za levnější potraviny, jejichž cena je podle Bártova tvrzení deformována špatným zákonem o Významné tržní síle. Bárta ale také bojuje proti exekucím a lichvě a předložil v souvislosti zákon, který měl za úkol zastropovat RPSN na 30 %. V srpnu 2013 na protest proti tomu, že Poslanecká komise pro práci kanceláře pověřila kancléře Poslanecké sněmovny, aby urychlil skartaci záznamů pohybu a návštěv poslanců v budově Sněmovny Bárta prohlásil, že klub VV předá Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu výpis pohybu poslanců VV a jejich návštěv sám a vyzval k obdobnému kroku ostatní poslanecké kluby.

Volby do Poslanecké sněmovny 2013.

Před volbami do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013, v kterých kandidoval v Plzeňském kraji jako lídr za Úsvit přímé demokracie Tomia Okamury, otevřel v lednu 2013 v Plzni svou vlastní politickou kavárnu s názvem PARTIE. V ní pravidelně pořádal debaty s občany a zároveň sloužila jako poslanecká kancelář a středisko plzeňské kandidátky Hnutí Úsvit Tomia Okamury. Ve volbách Vít Bárta neuspěl o 175 hlasů, hnutí Úsvit nezískalo v Plzeňském kraji ani jeden mandát.  Kvůli policejnímu vyšetřování v listopadu 2013 rezignoval na funkci předsedy Věcí veřejných, aby svou kauzou dále nepoškozoval stranu.

Podnikání.

Od října 2018 se Vít Bárta věnuje podnikání. Jako jednatel společnosti Rail Clinic s.r.o. poskytuje služby v oblasti mobilního servisu nákladních železničních vagonů.

Soukromý život.

Otec docent RNDr. Ivo Bárta, CSc. byl biolog, přednosta Ústavu obecné biologie na 3. LF UK, matka MUDr. Jiřina Bártová, CSc., působí na Ústavu obecné hygieny 3. LF UK, je členkou strany Věci veřejné a k roku 2010 byla zastupitelkou Prahy 1. Jeho pradědem byl lékař Jan Semerád. Po střední škole studoval lékařství, které nedokončil.  V červenci 2010 se oženil s místopředsedkyní VV Kateřinou Klasnovou. V roce 2016 byl pokřtěn a stal se členem Církve československé husitské.

Vít Bárta (* 5. prosince 1973 Praha) je český podnikatel a politik, 2010 - 2013 poslanec Parlamentu České republiky a leader politické strany Věci veřejné. Od července 2010 do dubna 2011 ministr dopravy České republiky.

Vít Bárta (* 5. Dezember 1973 in Prag) ist ein tschechischer Geschäftsmann und Politiker. Er war Mitglied des tschechischen Abgeordnetenhauses für die Stadt Prag und Vorsitzender der Partei Věci veřejné. Von Juli 2010 bis April 2011 war er Verkehrsminister der Tschechischen Republik.


Protesty a činy Anonymous.

Anonymous je skupina z části hackerů, kteří prostřednictvím DDoS útoků sestřelují vybrané weby, často skrze software LOIC (Low Orbit Ion Cannon). Prohlášení a spontánní výzvy k demonstracím velikosti a možností Anonymous spěly k mnoha veřejným protestům s jasným poselstvím o nezbytnosti šíření informací (v roce 2008 to byl "Project Chanology", kdy shromáždění Anonymous protestovali proti praktikám scientologie, v roce 2009 se Anonymous společně s íránskými hackery aktivně podíleli na demonstracích v době tamějších prezidentských voleb). 19. ledna 2012 provedla skupina v reakci na uzavření populárního serveru Megaupload řadu úspěšných útoků na servery FBI, White House, Universal Studios, MPAA, RIAA a jiné.  Vzhledem k faktu, že Anonymous je sdružení bez struktury a vedení, objevují se různé výklady o záměru Anonymous. Mnozí Anonymous se soustřeďují na tvorbu videí, kterými se snaží rozšířit informaci o svém hnutí, jiní Anonymous používají své suverenity v kyberprostoru k prezentování cynických žertů (kupříkladu v případě webových stránek zaměřených na mravní život mládeže nocussing.com, které Anonymous v lednu 2009 napadli a získali osobní informace o vlastníkovi stránek, který byl posléze zahlcen obscénními telefonáty a e-maily a dokonce i pornografickými zásilkami). Dále mají údajně na svědomí napadení webu Epilepsy Foundation, kde zanechali blikající animace. Tento útok však skupina nikdy nepotvrdila. Na web YouTube poté nahráli gigantické množství pornografie, údajně kvůli mazání hudebních videí. Na svědomí mají i napadení webu allhiphop.com, kde zanechali desítky obrázků zesměšňující hiphopovou kulturu.  Svými činy k sobě Anonymous přitáhli zájem médií, v roce 2007 o nich televize Fox odvysílala reportáž, která o Anonymous hovořila jako o „hackerech na steroidech”, „domácích teroristech” a „internetovém nástroji zloby”. O rok později se v kanadské rádiové show objevili dva členové Anonymous, kteří v pořadu vysvětlovali svůj kritický postoj vůči Scientologické církvi.  V lednu v roce 2015 na YouTube vyhlásili válku teroristické organizaci Islámský stát, přičemž prohlásili že budou sledovat jejich aktivity na internetu a shodí jejich účty sociálních sítí spojené s terorismem. Stalo se tak ve velkém rozsahu po 13. listopadu 2015, kdy byly jménem IS provedeny teroristické útoky v Paříži.  Anonymous několikrát popřeli, že by chystali útok na Facebook.

Anonymous a ACTA.

V současné době je hlavním předmětem debaty mezi Anonymous smlouva ACTA, která má chránit duševní vlastnictví na internetu. Podle Anonymous jsou ve smlouvě ACTA zákony, které omezují lidská práva, svobodu slova a podle Anonymous by běžným řízením v Česku neprošla. Jelikož je část smlouvy utajovaná, mnoho lidí si myslí že jde o součást konspirační teorie New World Order. Kvůli tomu, jak se česká vláda chová, a chce podepsat smlouvu ACTA i s odporem obyvatel, se Anonymous rozhodli útočit na weby českých politických stran. Dne 2. 2. 2012 byl proveden útok na web Občanské demokratické strany, na které byl zanechán text s důvody, proč nepřijímat smlouvu ACTA a také vzkaz prezidentovi České republiky. Cílem Anonymous je podle jejich slov: "„otevřít lidem oči a přesvědčit je, že nastal čas, abychom řekli ne.”"  Anonymous, spolu s demonstranty podporovanými Českou pirátskou stranou, v Česku částečně uspěli, protože předseda vlády Petr Nečas 6. 2. 2012 pozastavil ratifikaci smlouvy ACTA v Česku.  V jako Vendetta

Anonymous je anonymní a na sobě nezávislé nehierarchické hnutí, které se do povědomí internetových komunit začalo dostávat v roce 2003 na základě automaticky generované přezdívky přispěvatele na stránkách 4chan.org a jim podobných. Je to jedna z nejvýznamnějších hackerských skupin. V letech 2010 a 2011 začaly informace o Anonymous pronikat i do masmédií, což bylo zapříčiněno velkým zájmem, který vzbudila jejich činnost spojená s hacktivistickým hájením WikiLeaks (Operace odplata) či proti firmě Sony (Operace Sony). Podíleli se i na převratech v Tunisku a Egyptě na začátku roku 2011.

Anonymous (amerikanisch-englische Aussprache [], vom griechischen ανώνυμος "anonymos" für „namenlos“) ist ein Internetphänomen, das weltweit von verschiedenen Gruppen und Einzelpersonen innerhalb der Netzkultur verwendet wird, um – mit oder ohne Abstimmung mit anderen – unter diesem Namen Hacktivismus und öffentliche Demonstrationen zu betreiben und über verschiedene Internetplattformen zu veröffentlichen.