Příchod Gótů.

V sedmdesátých letech 4. století se v oblastech severně od Černého moře objevili Hunové, nomádi původem ze střední Asie, jejichž vpád do východní Evropy je označován za počátek období stěhování národů. Hunové si při svém postupu nejprve podrobili Alany a kolem roku 375 vyvrátili říši gótských Greutungů, nacházející se na jižní Ukrajině. Značná část Greutungů se poddala vítězům, ovšem mnoho jiných před nimi uprchlo směrem na západ. Neustávající hunský tlak přiměl jinou skupinu Gótů, známou jako Tervingové, sídlící při dolním Dunaji, aby v roce 376 požádala císaře Valenta o svolení usadit se v římské provincii Moesii. Valens tehdy pobýval s jádrem své armády na východě, kde právě vedl válku s Peršany a nemohl Gótům příliš bránit v překročení Dunaje. Souhlasil proto, aby vůdci Tervingů Alavivus a Fritigern vstoupili se svými lidmi na římské teritorium a jejich příchod označil za vítanou příležitost k doplnění vojska o gótské rekruty a rozmnožení příjmů státní pokladny.  Římané často přijímali do říše příslušníky poražených kmenů a umožnili jim obdělávat půdu výměnou za vojenské služby. Nicméně množství Gótů, jež v roce 376 dorazilo k Dunaji, bylo neobvykle vysoké, Římané tudíž nebyli schopni Tervingy odzbrojit, ani jim zajistit nezbytný přísun potravin. Mezitím se k hranicím říše přiblížili i Greutungové, jejichž velitelé Alatheus a Safrax se obrátili na Valenta s obdobnou žádostí o azyl, jako před nimi představitelé Tervingů. Ačkoli tyto Góty císař odmítl vpustit do říše, Greutungové se i nadále zdržovali v blízkosti Dunaje.  Přijetí Tervingů do Moesie naráželo na nesouhlas nezanedbatelné části římské společnosti. Četní politici a generálové byli přesvědčeni, že barbaři pobývající uvnitř hranic říše se jednoho dne stanou pro římský stát vážnou hrozbou. Jiní zastávali názor, k němuž se přiklonil i císař Valens, že možné výhody převáží nad případnými problémy. Naproti tomu římské obyvatelstvo žijící v oblastech zasažených přílivem Gótů nepociťovalo nadšení ze svých nových sousedů. Církev spatřovala v Gótech barbary, kteří si podrželi mnohé ze svých pohanských zvyků. Navíc valná část z nich se přiklonila k arianismu, pokládanému ostatními křesťany za herezi. Valens však těmto výhradám nevěnoval pozornost, protože byl sám arián, což mu mezi Tervingy zajišťovalo jistou míru důvěry. Krom toho nepovažoval nebezpečí vzpoury za vysoké, neboť Gótové mu poskytli hojné doklady o tom, že chtějí sloužit říši a jsou ochotni přijmout její kulturu.

Vypuknutí povstání.

Římské administrativní orgány postrádaly v nepříliš prosperujících balkánských provinciích patřičné kapacity k zabezpečení uživení enormního počtu gótských uprchlíků. Situaci dále zhoršovala nekompetentnost a hrabivost Římanů, jelikož bylo vcelku běžnou praxí, že oficiální činitelé zneužívali svého postavení k osobnímu prospěchu. Potraviny, jež měly být přiděleny Gótům, byly zabaveny jednotlivými veliteli. Comes Lupicinus a jeho podřízení je pak prodávali na černém trhu za přemrštěné ceny a těžili tak ze svízelné situace Gótů, sužovaných nedostatkem jídla. Tervingové začali záhy trpět hladem a podle popisu Ammiana Marcellina byli i gótští šlechtici nuceni prodávat vlastní děti do otroctví kvůli svému přežití. Vzhledem k rostoucímu napětí v řadách Tervingů stáhl Lupicinus některé římské oddíly, dosud střežící Greutungy na severním břehu Dunaje, do vnitrozemí, aby eskortovaly Tervingy k městu Marcianopolis (dnešní Devnja). Toho využili Alatheus a Safrax k přechodu řeky a následně se utábořili v jisté vzdálenosti od Tervingů, s nimiž navázali kontakt. Tervingové postupovali k Marcianopoli jen velmi pomalu, aby je Greutungové mohli dostihnout. Když se Tervingové přiblížili k místu svého určení, rozhodl se Lupicinus, stále více ztrácející kontrolu nad situací, že pozve jejich předáky na hostinu do svého sídla v Marcianopoli. Zde je nejspíše hodlal unést, což by odpovídalo běžné praxi Římanů, přičemž nelze vyloučit, že jednal na příkaz císaře. Fritigern a Alavivus se dostavili s menším ozbrojeným doprovodem, zatímco ostatní Tervingové byli nuceni setrvat asi 15 kilometrů od města, do něhož jim bylo zakázáno vstoupit. To v nich vzbudilo rozhořčení a při nastalém neklidu pobili četné římské vojáky. Jakmile byl Lupicinus zpraven o těchto skutečnostech, pokusil se gótské vůdce zadržet, avšak Fritigernovi se podařilo uniknout.  Proradnost Římanů se stala podnětem k zahájení gótské vzpoury. K Fritigernovi se okamžitě přidali Alatheovi a Safrakovi Greutungové a společně začali plenit okolí Marcianopole. Lupicinus shromáždil všechny dostupné muže a vytáhl proti povstalým Gótům, jimiž byl ale snadno poražen. Jen nevelký počet Římanů si po této srážce zachránil život útěkem. Zbývající římské pohraniční posádky se uchýlily za hradby opevněných sídel, jež se Gótové neodvážili dobývat. K povstalcům se připojili i gótští a římští otroci a daněmi zle utiskovaní thráčtí horníci. Jistá římská jednotka tvořená Góty a umístěná v Adrianopoli změnila strany poté, co na ni zaútočili místní obyvatelé. Lupicinova porážka zbavila Římany jakékoli možnosti využít pohoří Haemus (Stara Planina) jako zátarasu bránícímu vzbouřencům v jejich dalším postupu. Gótové zanedlouho pronikli na jih, načež napadli a zdevastovali nechráněnou venkovskou krajinu v Thrákii, o čemž se barvitě zmiňuje Ammianus:

Protiopatření Římanů.

Valens zareagoval na tyto pohromy přesunutím několika legií z Arménie pod velením generálů Traiana a Profutura, kteří přibyli na Balkán v létě 377. Těm se brzy podařilo vytlačit Góty zpět na sever za Haemus. Valens také požádal o podporu svého synovce a západního spolucísaře Gratiana. Krátce nato přitáhl z Panonie zkušený velitel Frigeridus a comes Richomeres přivedl nevelké posily z Galie. Oba císařové započali s uvolňováním svých vojsk, doposud vázáných v operacích na Rýně a proti Persii. První oddíly odeslané proti Gótům proto ve srovnání s brannou mocí barbarů co do množství znatelně zaostávaly. Navzdory tomu se Římané odhodlali ke svedení bitvy s Góty skrývajícími se za kruhovou hradbou svých vozů u místa jménem Ad Salices. Toto střetnutí, odehrávající se zřejmě někdy v září 377, skončilo nerozhodně a obě strany v něm utrpěly vážné ztráty. Třebaže Římané nedokázali přemoci Góty v bitvě u Ad Salices, zablokovali průsmyky v pohoří Haemus a soustředili všechny zásoby potravin do měst, nepřístupných barbarům. Gótové tedy setrvávali v izolaci mezi tímto horským pásmem, Dunajem a Černým mořem, takže mohli být postupem času vyhladověni. Valens mezitím vyslal k Traianovi a Profuturovi velitele jezdectva Saturnina. Hladem sužovaní Gótové sevření v Moesii a Skythii (dnešní Dobrudža) se bez valného úspěchu snažili probít přes Haemus. Fritigern se posléze obrátil na hunské a alanské jezdce, jež příslibem bohaté kořisti pohnul k tomu, aby se k němu připojili. S ohledem na drtivou převahu nepřítele nezbylo Saturninovi než stáhnout své muže z průsmyků. Záplava barbarů pak s novou a ještě větší energií pohltila vše, co jí stálo v cestě, a veškeré thrácké kraje až k Rodopům byly vydány na milost Gótů.  Frigeridus, vyslaný Gratianem zpět do Thrákie, zamýšlel zřídit obranné postavení u města Beroia (Stara Zagora), avšak z této pozice ho Gótové vypudili ještě před začátkem zimy. Když se Frigeridus stahoval západním směrem, porazil skupinu Taifalů vedenou gótským šlechticem Farnobiem. V únoru 378 se Gratianus, shromažďující sbory k tažení na východ, musel potýkat s nenadálým vpádem Lentijských Alamanů do Raetie, což způsobilo notné zdržení jeho výpravy. Někdy v téže době se Frigeridus opevnil v Trajánově bráně, průsmyku tvořícím spojnici mezi Thrákií a západním Balkánem, čímž zamezil pronikání Gótů do Illyrika. Po zajištění míru s Persií přesunul Valens na jaře 378 na Balkán své mobilní vojsko ("comitatenses"), čítající asi 30 000 až 40 000 mužů. V závěru května vstoupil do Konstantinopole, odkud se po dvanácti dnech vydal do blízkého sídla Melanthiady.  Na místo Traiana, jehož činil odpovědným za nezdar u Ad Salices, dosadil Valens penzionovaného generála Sebastiana. Ten se vzápětí odebral s nevelkým počtem vybraných vojáků proti gótským nájezdníkům v okolí Adrianopole, nad nimiž dosáhl několika drobných vítězství. Fritigern znepokojený tímto vývojem následně soustředil rozptýlené Góty u města Kabyly (Jambol). V prvním srpnovém týdnu přitáhl Valens v čele svého vojska k Adrianopoli. Optimismus navozený Sebastianovým snadným úspěchem byl ještě posílen Gratianovým příchodem do Castra Martis v nynějším severozápadním Bulharsku. Průzkumné jednotky navíc Valenta informovaly o tom, že se severně od Adrianopole pohybuje sotva 10 000 Gótů, ačkoli jejich skutečný počet byl několikanásobně vyšší. Tyto příznivé zprávy povzbudily východní armádu a její důstojnický sbor, stále více se přiklánějící k okamžitému svedení bitvy.  Pravděpodobně 7. srpna přicestoval do Adrianopole generál Richomeres s předsunutými západními oddíly. Richomeres Valentovi vyřídil Gratianovu neodkladnou žádost o společný útok proti Fritigernovi. Během porady východního vojenského velení však nabyli vrchu zastánci neprodleného úderu. Prozíravější důstojníci sice císaři radili vyčkat spojení obou armád, ovšem netrpělivý Valens záviděl svému synovci jeho nedávné úspěchy nad Alamany. Rozhodl se tedy vrhnout do boje bez Gratiana, s nímž se nechtěl dělit o slávu ze zdánlivě jistého vítězství. Vědom si neodvratnosti bitvy poslal Fritigern k Valentovi své emisary, jejichž prostřednictvím se domáhal odevzdání Thrákie výměnou za slib míru. Císař ale nedůvěřoval Fritigernovým návrhům a vytrval ve svém odhodlání střetnout se s Góty.

Bitva.

Ráno 9. srpna 378 vytáhlo římské vojsko od Adrianopole, v jejíchž hradbách zanechalo trén a císařskou pokladnici, a zamířilo severovýchodním směrem. Postup vstříc nepříteli zabral Římanům celé dopoledne a teprve kolem druhé hodiny spatřili gótské vozy rozestavené ve tvaru kruhu. Muže i zvířata zmáhalo v závěru pochodu palčivé vedro, hlad i žízeň. Gótové ještě zhoršili útrapy svých protivníků zapálením suché trávy a roznícením požárů. Římský předvoj záhy objevil, že Gótové jsou oproti dřívějším odhadům výrazně početnější. Fritigern, usilující patrně o získání času dostačujícího k návratu Alatheových a Safrakových jezdců, vyslal k císaři dvě poselstva. Znejistělý Valens projevil ochotu vyjednávat. Nicméně při dohadování výměny rukojmí vyrazily dvě jednotky, příslušející k císařově tělesné stráži "scholae palatinae", předčasně do útoku, do něhož se ihned zapojil i zbytek římského vojska, jehož levé křídlo se dosud nacházelo v pochodové formaci. Boj začal, aniž by kterákoli z válčících stran byla připravena. Průběh bitvy nastíněný moderními historiky se poněkud rozchází vinou nejednoznačnosti jejího popisu v antických pramenech. Podle převažujícího výkladu proniklo nejblíže k nepřátelskému ležení římské jezdectvo na levém křídle. Když zatlačilo Góty k jejich vozovému táboru, Alatheova a Safrakova nedaleko pícující jízda se společně s Alany přiřítila do bitevní vřavy a uvrhla Římany ve zmatek. Římská kavalerie na levém křídle byla v důsledku jejich náhlého a nečekaného útoku odříznuta a zahnána na útěk. Po destrukci levého křídla byla římská pohroma završena masivním úderem Gótů do obnaženého boku Valentovy pěchoty. Dle mínění některých badatelů však gótská a alanská jízda napadla nejprve římské jezdectvo na pravém křídle, na něž měla udeřit ze strany, anebo možná dokonce z týlu. Část Gótů měla potom objet římské linie a obdobným způsobem přemoci levé křídlo, čímž bylo římské jezdectvo naprosto rozprášeno.  Gótská pěchota mezitím opustila své obranné postavení ve vozovém kruhu a vrhla se na Římany čelně. Legionáři, opuštění jízdou a ze všech stran sevření barbary, byli natlačeni k sobě. Stěsnaní na malém prostoru, nemohli manévrovat a vést efektivní boj, v nastalé řeži proto mnozí podlehli zraněním, jež jim přivodili vlastní spolubojovníci. Vyčerpaní římští pěšáci, znavení srpnovým horkem, náročným pochodem a oslepovaní kouřem, se brzy ocitli na pokraji zhroucení. Lítý zápas trval do pozdního odpoledne, kdy se římský bitevní šik začal pod vytrvalým náporem nepřátel rozpadat. Následný úprk Římanů se změnil v krvavý masakr, který ukončila až noc znemožňující další pronásledování.  Gótové dosáhli navzdory veškerému očekávání ohromujícího vítězství, neboť potřeli elitní a nejcennější sbory východního vojska. Přesné údaje o počtu padlých jsou dodnes předmětem diskuzí. Ammianus poznamenává, že si stěží jedna třetina Římanů dokázala zachránit život, z čehož vyplývá, že drtivá většina příslušníků východních comitatenses nalezla v této bitvě smrt. S nimi zahynulo třicet pět tribunů a velitelů jednotek, včetně Traiana a Sebastiana, a především samotný císař Valens. Přesné okolnosti jeho úmrtí sice zůstávají neznámé, zřejmě ale zemřel mezi svými vojáky nedlouho poté, co byl během střetnutí zasažen šípem. Podle méně pravděpodobné verze jeho skonu byl zraněný odnesen do jistého stavení. To posléze obklíčili a zapálili gótští válečníci, nemající tušení o tom, kdo se ukrývá uvnitř.

Další vývoj.

Okamžitě po svém velkolepém úspěchu se Gótové vydali k Adrianopoli, ovšem jejich snahy o zdolání městského opevnění se ukázaly marné. Nato krátce ohrožovali Konstantinopol, než byli zahnáni nově příchozími římskými posilami. Ani po bitvě u Adrianopole Gótové nedokázali obsadit města, v nichž bylo uschováno bohatství Římanů a zvláště nezbytné zásoby zbraní a jídla. Barbaři si i nadále museli obstarávat potraviny loupením a drancováním zemědělských usedlostí, tudíž v žádné lokalitě nemohli pobývat příliš dlouho. Vítězství paradoxně narušilo soudržnost Fritigernova vojska a oslabilo jeho pozici, jelikož gótský vůdce nemohl své muže udržet pohromadě, ani sledovat jakýkoli dlouhodobější záměr. Římané tím získali čas zotavit se z uštědřené prohry.  Gratianus zpočátku nepodnikl proti Gótům žádná opatření a teprve v lednu 379 ustavil hispánského důstojníka Theodosia novým východním císařem. Ten dočasně zakotvil v Soluni, odkud řídil obnovu poničené armády. Rolníci, horníci, asijští i afričtí spojenci a dokonce gótští žoldnéři byli rekrutováni v zájmu urychleného doplnění východních sborů. Gótové se zatím přesunuli z východního Balkánu přes Trajánovu bránu do Dácie a Horní Moesie. I přes jistá dílčí vítězství nebyli Římané schopni Góty rozhodujícím způsobem porazit. V roce 380 se od Fritigernových Gótů oddělili Alatheovi a Safrakovi Greutungové a Alani, mířící na severozápad do Panonie. Tam byli potom Gratianem usazeni, nebo poraženi. Naproti tomu Fritigern táhl údolím řek Velké Moravy a Vardaru na jih do Makedonie a severního Řecka. Theodosius se s těmito Góty srazil, avšak utrpěl porážku. Až roku 381 vytlačily západní oddíly barbary zpět do Thrákie.  Po šesti letech vytrvalého a převážně nerozhodného zápolení, při němž přišli o život vedle Valenta i Fritigern a oba velitelé Greutungů, uzavřeli Římané s Góty 3. října 382 smlouvu ("foedus"), jíž byla válka ukončena. Ačkoli toto vyústění bylo prezentováno jako gótská kapitulace, ve skutečnosti si Římané mohli jen stěží nárokovat úplné vítězství. Výsledek konfliktu se odrazil i ve sjednané dohodě, jež znamenala zásadní posun v římské politice vůči barbarům usazeným na teritoriu říše. Podle mírových podmínek obdrželi Gótové půdu k usídlení a obdělávání, zachovali si vlastní zákonodárství a směli si ponechat stávající kmenové struktury, přestože žádný jednotlivec nebyl uznán za náčelníka všech Gótů. Foedus jim rovněž stanovil povinnost odvádět rekruty do římské armády a v případě nutnosti se zavazovali k všeobecné službě jako spojenci ("foederati") Římanů. Gótům bylo tedy garantováno jakési poloautonomní postavení v římské říši.

Hodnocení.

Mnoho moderních badatelů vycházelo z teze Charlese Omana pokládajícího bitvu u Adrianopole, vzhledem k vítězství gótského jezdectva nad římskou těžkou pěchotou, za okamžik zvratu v dějinách západního vojenství. Tato teorie byla zpochybněna a vyvrácena historikem Thomasem Burnsem označujícím počty gótských jezdců za silně nadsazené kvůli problémům s jejich zásobováním. Třebaže Fritigernově kavalerii náležela podstatná úloha ve vývoji bitvy, celé střetnutí se oboustranně odvíjelo jako boj pěchoty. Často bylo také uváděno, že zkáza Římanů u Adrianopole vedla ke změnám ve složení pozdně římské armády a ke vzrůstajícímu využívání jízdy. Tento proces ale započal dávno před rokem 378, neboť jezdectvo posilovalo svoji roli na úkor těžké pěchoty přinejmenším od poloviny 3. století.  Obdobně je tato bitva přeceňována z hlediska pozdně antických dějin. Římané žijící v 5. století spatřovali v porážce u Adrianopole slovy historika Rufina „počátek všech dalších neštěstí římské říše“. Takto na tento střet nahlížel i Edward Gibbon, jehož postoj do značné míry ovlivnil novodobé hodnocení Adrianopole. Nicméně soudobí autoři uvažovali odlišně. Ammianus Marcellinus sice završil své dílo popisem tohoto boje a srovnával ji s bitvou u Kann. Navzdory tomu ji nechápal jako neodčinitelnou katastrofu a byl optimisticky přesvědčen, že se říše s tímto nezdarem vypořádá. Každopádně nelze opomíjet, že Římany stihla nejhorší porážka od krize třetího století. Gótové uštědřili svým nepřátelům zdrcující ránu, protože zničili jádro mobilních záloh východní říše a pobili velkou část jejích velitelských kádrů. Chybějící rezervy římské armády zapříčinily nemalé obtíže při získávání nových vojáků, jež musely být řešeny i odvody Gótů, čímž se ještě zvýraznily negativní strategické a morální dopady porážky. Adrianopol přesto nesymbolizuje konec římské říše, jejíž vojenská moc byla pouze přechodně ochromena.  Foedus z roku 382 vytvořil právní základ pro fakticky samostatnou existenci Gótů, kteří v roce 376 uprchli na římské území před tlakem Hunů, v římské říši a současně zajistil prostor pro jejich pozvolnou transformaci v kmenový svaz Vizigótů, což lze pokládat za nejdalekosáhlejší důsledky bitvy u Adrianopole. Římané dovolili, aby nezanedbatelná a nadto potenciálně nepřátelská síla setrvala neporažená uvnitř jejich hranic. Ta se pak v dalších desetiletích stala zdrojem četných dramatických krizí a významně se podílela na kolapsu západořímské říše.

Bitva u Adrianopole se odehrála 9. srpna 378 mezi římským vojskem pod velením východořímského císaře Valenta s Góty a Alany vedenými Fritigernem. Střetnutí se odehrálo severně od římského města Adrianopol (nynější Edirne) a skončilo drtivým vítězstvím Gótů, když v boji zahynula většina římských vojáků včetně samotného Valenta. Přestože vítězní Gótové nedokázali svého úspěchu nijak využít a o několik let později se Římanům dokonce podrobili, setrvali na území říše, přičemž se stali trvalým mocenským faktorem ovlivňujícím římskou politiku a destabilizujícím faktorem balkánské provincie. Průběh bitvy lze poměrně dobře rekonstruovat na základě popisu soudobých historiků Ammiana Marcellina, Orosia a Eunapia.

Die Schlacht von Adrianopel am 9. August 378 war mit ungefähr 20.000 Toten die schwerste Niederlage der Römer gegen germanische Krieger seit der Varusschlacht (9 n. Chr.). Adrianopel ist heute Edirne, die nordwestlichste Großstadt der Türkei. In der Schlacht, in der Kaiser Valens fiel, unterlag das oströmische Heer den „Westgoten“ (genauer gesagt handelte es sich dabei um die terwingischen Goten, die nicht deckungsgleich mit den späteren Westgoten sind), die auf der Flucht vor den Hunnen auf dem Gebiet des Römischen Reichs einen neuen Siedlungsraum gesucht hatten, von den Römern aufgenommen worden waren, aber schließlich gegen diese rebellierten (siehe auch: Völkerwanderung).


Lidové názvy.

Bylina sv. Jana, čarovník, krevníček, prostřelenec, svatojánská bylina.

Popis.

Třezalka tečkovaná je statná, vytrvalá, lysá bylina, dorůstající obvykle výšky 20 až 60 cm. Lodyha je přímá nebo vystoupavá, většinou nevětvená, se 2 vystouplými podélnými lištami, jednoletá, v průběhu sezóny poněkud dřevnatějící. U báze stonku bývají lišty někdy nezřetelné. Listy jsou podlouhlé, vejčité nebo kopinaté, přisedlé nebo krátce řapíkaté, 15 až 35 mm dlouhé a 5 až 15 mm široké. Čepel listů je celokrajná, na okraji slabě až silně podvinutá, na ploše tečkovaná siličnými nádržkami a tmavými žlázkami. Proti světlu prosvítají jen hlavní žilky, zatímco drobnější žilky jsou nezřetelné.  Květenství jsou bohatá, poměrně volně uspořádaná. Květy mají průměr 15 až 30 mm. Koruna je zlatožlutá, složená z 5 výrazně nesouměrných, na jedné straně zubatých korunních lístků o délce 8 až 18 mm. Tyčinek je asi 50. Na vrcholu semeníku jsou 3 volné čnělky, asi 2x delší než semeník. Plodem je vejcovitá, přehrádkosečná tobolka obsahující mnoho hnědých až černých, drobných, jen asi 1 mm dlouhých semen.

Rozlišovací znaky.

Třezalka tečkovaná bývá zaměňována zejména s třezalkou skvrnitou, která je rovněž hojným druhem. K jejich bezpečnému rozlišení stačí prohlédnout list proti světlu. U třezalky tečkované jsou v žilnatině dobře patrné pouze hlavní žilky, zatímco postranních je málo, jsou nepříliš zřetelné a nespojují se. U třezalky skvrnité je jasně patrná i postranní žilnatina, která je podstatně hustší a síťovitě pospojovaná. Dalším spolehlivým rozlišovacím znakem je počet lišt na lodyze. Třezalka tečkovaná má 2 nepříliš výrazné podélné lišty, zatímco u třezalky skvrnité jsou 4 lišty. Tento znak je lépe patrný v horní části lodyhy. Další, méně běžný druh třezalka čtyřkřídlá má rovněž 4 lišty, které jsou u tohoto druhu výrazné a silně vystouplé. Žilnatina listů je řídce síťovitá. Všechny ostatní, vesměs vzácnější, vzpřímeně rostoucí druhy třezalek vyskytující se v ČR mají žláznatě zubatý okraj kališních lístků, kdežto výše zmíněné 3 druhy mají kališní lístky celokrajné. Třezalka chlupatá se navíc liší ochlupenou lodyhou i listy. Třezalku tečkovanou lze odlišit od řady jiných druhů též mikroskopicky podle listového okraje, a to i v sušeném nebo drceném stavu.

Žlázky.

Rostlina nese 2 typy žlázek s rozdílnou funkcí, obsahem i stavbou. Nejhojněji jsou zastoupeny bezbarvé, průsvitné siličné žlázky, které daly třezalce tečkované její druhové latinské jméno ("perforatus" = propíchaný, dírkovaný). Proti světlu vypadají jako drobné vpichy, rovnoměrně rozptýlené po celé ploše listu. Jsou přítomny i ve květech a plodech. Žlázky jsou tvořeny schizogenní nádržkou, vzniklou v mezibuněčném prostoru rozestoupením buněk. Žlázka vyplňuje celou tloušťku listové čepele a na povrchu listu je překryta pouze jednobuněčnou vrstvou pokožky. Od listového parenchymu je oddělena vrstvou plochých buněk. Obsah je olejovitý, tvořený zejména esenciálními oleji (silicemi). Ve žlázkách nacházejících se v květech a nezralých plodech je obsažena také medicínsky významná látka hyperforin.  Tmavé žlázky naproti tomu vypadají jako drobné černé tečky a mají zcela odlišnou stavbu. Jsou tvořeny shlukem (uzlinou) větších buněk obklopených ze všech stran dvojitou vrstvou plochých buněk. Obsah je černý a má zrnitou strukturu. Tmavé zbarvení jim dává obsažené červené barvivo hypericin a pseudohypericin. Na listech jsou soustředěny zejména podél listového okraje, několik jich však bývá rozptýleno i na ploše čepele. V květech se nacházejí zejména podél okraje korunních plátků a na vrcholu tyčinek.  Vrstvy plochých buněk obklopující žlázky obou typů jsou napojeny na cévní systém. Na korunních lístcích bývají mimo kulovitých žlázek přítomny i světlé a tmavé trubicovité struktury s obdobným obsahem.

Rozšíření.

Druh je rozšířen téměř v celé Evropě s výjimkou arktických oblastí. V Asii jeho areál dosahuje po střední Sibiř, Mongolsko, Čínu a severozápadní Indii. Vyskytuje se též v severozápadní Africe (pohoří Atlas), Madeiře a Kanárských ostrovech. Byla zavlečena do mírných a subtropických oblastí téměř celého světa.  V České republice je třezalka tečkovaná hojně rozšířena zejména v nižších a středních polohách. Ve vyšších horských polohách se vyskytuje vzácněji. Nejčastěji roste na výslunných stanovištích na stráních, mezích a pastvinách, na okrajích lesů, pasekách a podobně, na stanoviště však není moc vybíravá.

Invazivita.

Třezalka tečkovaná byla lidskou činností postupně zavlečena do oblastí mírného pásu téměř celého světa. Hojně se rozšířila zejména v Severní a Jižní Americe, Austrálii a Jižní Africe. V mnohých oblastech se intenzivně šíří a celkem ve 20 zemích světa je vedena jako invazní rostlina. V USA a Kanadě je řazena mezi přední plevelné rostliny.  Do Austrálie byla třezalka tečkovaná přivezena v patrně v polovině 19. století, kdy byla pěstována v botanických zahradách v Melbourne a Adelaide. Zplaněle rostoucí byla poprvé nalezena v roce 1880 ve státě Victoria, o 10 let později i v Novém Jižním Walesu. Následně se masově rozšířila zejména v jihovýchodní části kontinentu, kde je celková výměra jejích porostů odhadována na 400000 hektarů. Roste zejména na různých typech pastvin, řídké lesní vegetaci i savanách, podél cest a na narušených místech. V rozpětí 70 let bylo v Austrálii v rámci boje s touto rostlinou postupně vysazeno 12 druhů hmyzu, z nichž polovina se uchytila. V první polovině 20. století sem byly dovezeny z Evropy 2 druhy mandelinek, které třezalku spásají: "Chrysolina quadrigemina" a "Ch. hyperici". Výsledky ovšem nebyly dostatečné a později byl úspěšně introdukován roztoč "Aculus hyperici", který patří k hlavním patogenům třezalky ve Středomoří. Ve 40. letech 20. století byly oba druhy mandelinek dovezeny též do USA.  Ve Spojených státech pochází první záznam o výskytu třezalky tečkované z Pensylvánie z roku 1793. Později se masově rozšířila zejména v západních oblastech kontinentu. Jenom v Kalifornii okupovala ve 40. letech 20. století území o rozloze 1 milión hektarů. Nejvíce jsou postiženy pastviny, které byly v minulosti nadměrně vypásány a dominují na nich nepůvodní, jednoleté druhy trav, jako je např. sveřep střešní ("Bromus tectorum"). Na pastvinách třezalka snižuje kvalitu píce a způsobuje dobytku zdravotní potíže vlivem fotosenzibility. V některých oblastech USA se podařilo třezalkové porosty silně zredukovat. Např. v Idaho dnes zabírají jen asi 3 % rozlohy z roku 1948. V některých oblastech však pastviny po úspěšné biologické redukci třezalky zarostly nějakým jiným nežádoucím druhem, jako je toxický starček přímětník ("Senecio jacobaea") nebo chrpa "Centaurea maculosa". V Kalifornii pokleslo zamoření třezalkou po 10 letech od aplikace biologické kontroly na 1 % původního stavu. Počáteční úspěch byl tak velký, že mandelince "Ch. quadregemina" byla ve městě Eureka postavena téměř 2 metry velká bronzová socha.

Ekologické interakce.

Spásači.

Na třezalce tečkované se živí řada druhů hmyzu. V České republice jsou to např. některé mandelinky rodu "Chrysolina" a housenice pilatky "Tenthredo amoena". Hmyz živící se třezalkou se musí vypořádat se škodlivým působením hypericinu, koncentrovaného v tmavých žlázkách. Nespecializovaní spásači se zpravidla vyhýbají částem rostliny s větší koncentrací tmavých žlázek, jako je listový okraj. Příkladem mohou být různé kobylky, např. kobylka zelená. Někteří specializovaní spásači třezalky se chrání před slunečním světlem, které iniciuje toxicitu hypericinu. Mezi takové spásače náleží např. můra osenice půvabná ("Actinotia polyodon", syn. "Cloantha perspicillaris"), mandelinky bázlivec vratičový ("Galeruca tanaceti") a "Chrysolina geminata". Některé druhy hmyzu jsou schopny hypericin odbourávat pomocí enzymů s antioxidačním účinkem (zejména glutathion-S-transferáza). Patří mezi ně zavíječ kukuřičný ("Ostrinia nubilalis"), píďalka úhorová ("Anaitis plagiata") a lišaj "Manduca sexta". Ve Středomoří třezalku spásá hlavně krascovitý brouk polník třezalkový ("Agrilus hyperici") a roztoč "Aculus hyperici".

Rozmnožování a apomixie.

Třezalka tečkovaná se převážně rozmnožuje apomikticky, je však schopna i pohlavního rozmožování. Převažují tetraploidní rostliny (2n = 32), příležitostně byly zjištěny i diploidní a hexaploidní typy, což je vysvětlováno jako důsledek fakultativní apomixie. Druh je považován za dávného křížence dvou různých diploidních druhů třezalek. Jako jeden z rodičovských druhů byla identifikována třezalka skvrnitá (konkrétně poddruh "H. maculatum" subsp. "immaculatum"), druhým by mohl být asijský druh "H. attenuatum", nesoucí znaky přítomné u třezaly tečkované a chybějící u třezalky skvrnité. Areály obou taxonů se překrývají v oblasti Altaje. Při studiu embryologie tetraploidní třezalky tečkované bylo zjištěno, že meióza probíhá pouze asi ve 3 % zárodečných vaků, zatímco ve zbývajících vacích dochází k apomixii. Zárodečná buňka při ní sice vstupuje do procesu meiózy, později však zakrňuje a funkci zygoty přebírá somatická buňka zárodečného vaku s neredukovaným počtem chromozomů, která se dále dělí mitoticky bez redukčního dělení. Při oplození tak nedochází k rekombinaci DNA, proces oplození je však přesto nutný pro pólová jádra zárodečného vaku, z nichž se formuje endosperm. Bez něj embryo postupně zakrní. U rostliny je tak i při apomiktickém způsobu rozmnožování tvorba semen podmíněna opylením. Tento proces se nazývá pseudogamie. Diploidní rostliny se rozmnožují klasickým pohlavním způsobem. Pyl vzniká normálním meiotickým dělením a je tedy haploidní. Vlivem poruch meiózy bývá okolo 30 % (někdy až 70 %) pylových zrn sterilních.  Rostlina se množí také vegetativně úlomky kořenů a růstem z postranních kořenů. Vegetativní množení je stimulováno zejména spásáním, působením ohně nebo odlistěním rostlin. Mladé rostlinky se brzy osamostatní. Třezalka má hluboký kořenový systém a jeho pomocí přečkává případné požáry vegetace. Kromě toho žár ohně stimuluje klíčení dormantních semen v půdní semenné bance.

Opylování a šíření semen.

Květy třezalky tečkované jsou opylovány různým hmyzem sbírajícím pyl. Nektar se v nich nevytváří. Jsou též schopny samoopylení. Jedna rostlina vytvoří asi 15000 až 34000 semen. V jedné tobolce bývá 400 až 500 semen. Semena se šíří větrem, vodou, prostřednictvím zvířat nebo lidskou činností. Tobolky mají lepkavý povrch a přítomnost tohoto lepkavého exudátu na povrchu semen blokuje klíčení, dokud jej vnější vlivy neodstraní. Semena si udržují klíčivost přibližně 6 až 30 let a bývají v půdní semenné bance zastoupena v hojném počtu.

Taxonomie.

Druh "Hypericum perforatum" je v rámci rodu "Hypericum" řazen do sekce "Hypericum" a stejnojmenné podsekce a série. Série "Hypericum" obsahuje celkem 12 druhů, z třezalek rostoucích v ČR sem patří též třezalka skvrnitá, třezalka čtyřkřídlá a třezalka ozdobná.  Třezalka tečkovaná je silně variabilní taxon, přičemž různorodost morfologických znaků spočívá zejména ve velikosti a tvaru listů a okvětí a také hustotě žláznatých teček. Jednotlivé formy nejsou jednoznačně ohraničené a jsou mezi nimi plynulé přechody. Jsou rozeznávány 4 vnitrodruhové taxony:  V přírodě se třezalka tečkovaná nejčastěji kříží s autotetraploidním taxonem "H. maculatum" subsp. "obtusiusculum" ze vzniku tetraploidních nebo řidčeji i hexaploidních kříženců. Tito kříženci bývají dále plodní. Jsou známi též kříženci s dalšími taxony, kteří však vesměs tvoří jen málo klíčivých semen: nominátním poddruhem "H. maculatum" subsp. "maculatum", "H. tetrapterum", "H. montanum" a "H. pulchrum". Kříženec s "H. maculatum" se nazývá "Hypericum" × "desetangsii".

Obsahové látky.

V třezalce tečkované bylo zjištěno více než 150 různých látek, z nichž řada má prokazatelný biologický účinek. Z medicínského hlediska nejvýznamnější obsahové látky náležejí mezi naftodiantrony (hypericin, pseudohypericin), floroglucinoly (hyperforin, adhyperforin) a flavonoidy. Dále jsou obsaženy xanthony, třísloviny, procyanidiny, fenolické sloučeniny, deriváty antrachinonu, esenciální oleje aj.

Hypericiny.

Účinné látky ze skupiny naftodiantronů jsou v třezalce tečkované zastoupeny hypericinem a strukturně velmi podobným pseudohypericinem. Souhrnně se obě tyto látky označují jako hypericiny. Jsou koncentrovány v tmavých žlázkách, jimž dávají černé zbarvení. V roztoku jsou červené. Tmavé žlázky jsou s různou četností rozptýleny po celé nadzemní části rostliny. Největší množství hypericinů je obsaženo v květech ve stádiu plného květu (asi 5x až 8x více než v listech), a to zejména v tyčinkách a korunních lístcích. S odkvětem pak jejich obsah klesá. Dvouletá rostlina obsahuje asi dvojnásobek množství hypericinů oproti rostlině v prvnímu roce po výsevu. Biosyntéza hypericinu začíná v zelené rostlinné tkáni prostřednictvím polyketidové dráhy a pokračuje v tmavých žlázkách kondenzační reakcí emodinu a emodin anthronu. Výsledný emodin de-anthron je fenolickou oxidací přeměňován na protohypericin (případně protopseudohypericin), který se působením světla přeměňuje na hypericin (resp. pseudohypericin).  V surové nati kolísá obsah hypericinů v závislosti na stádiu rostliny v rozmezí od 0,03 do 0,3 %. Hypericiny jsou zodpovědné za fotosenzibilující efekt, mají antivirové účinky a přispívají též k antidepresivnímu účinku.

Hyperforin a adhyperforin.

Hyperforin je v rostlině téměř výhradně koncentrován v průsvitných žlázkách, a to zejména v generativních orgánech. Největší obsah této látky je v nedozrálých plodech, kde je obsažena v množství asi 4,4 % hmotnosti sušiny (spolu s 1,8 % adhyperforinu). Vyskytuje se také v poupatech a květech, naopak v listech a stonku téměř chybí. Je doprovázena adhyperforinem, který se liší pouze jednou ethylovou skupinou namísto methylové, základní struktura je však stejná. Látka je poměrně nestabilní a snadno oxiduje na celou řadu rozkladných produktů. Je rozpustná v organických rozpouštědlech, v lipofilních roztocích je však značně nestabilní, což souvisí s množstvím dvojitých vazeb ve struktuře a jejich snadnou oxidací mj. atomárním kyslíkem vznikajícím působením světla na hypericin. V lihovém výluhu ze sušeného materiálu je rozložena v průběhu několika dní, v případě výluhu z čerstvých rostlin je její životnost i několik měsíců, což je vysvětlováno přítomností stabilizujících složek v čerstvé rostlině. Hyperforin byl dosud zjištěn v rámci celé rostlinné říše výlučně v třezalce tečkované. Jeho obsah ve dvouletých rostlinách je asi o pětinu vyšší než v 1. roce.  Při vyluhování hyperforinu se jako nejlepší rozpouštědlo ukázal ethanol v minimální koncentraci 70 %. Při použití 40 % ethanolu lze vylouhovat jen asi 1 % celkového množství. Vyšší teplota (60 °C) při vyluhování poněkud snižuje jeho výtěžnost. Působení světla nemá vliv na množství vylouhovaného hyperforinu, ovlivňuje však jeho stabilitu. Nejlepší výsledky z hlediska stability roztoku byly získány při vyloučení světla a přístupu kyslíku při extrakci. K sušení je doporučováno vakuové sušení. Vysušený výluh se ukázal jako stabilní forma. V čajovém nálevu ze sušené třezalkové nati nebyl žádný hyperforin detekován.  Biosyntéza hyperforinu je úzce spojena s biosyntézou monoterpenických esenciálních olejů (silic) a probíhá sloučením acylfloroglucinolu se 3 molekulami isopentenyldifosfátu a jedné molekuly geranyldifosfátu. Hyperforin je hlavním nositelem antidepresivního účinku a je zodpovědný za interakce s ostatními léčivy. V extraktech je obsažen v množství od 0 do 6 %.

Flavonoidy a flavonoidní glykosidy.

Flavonové sloučeniny jsou přítomny buď jako volné flavonoidy či biflavonoidy nebo vázané v podobě glykosidů. Jejich celkový obsah v sušině činí asi 2 až 4 %. Jsou přítomny v květech i listech. Z volných jednoduchých flavonoidů převládá kvercetin, kempferol, myricetin, dihydrokvercetin a luteolin. Flavonoidní složka glykosidů (aglykon) je tvořena téměř výhradně kvercetinem. Mezi tyto glykosidy náleží u třezalky rutin, hyperosid, isokvercitrin, kvercitrin a jiné. Z biflavonoidů jsou přítomny zejména biapigeniny a amentoflavon. Tyto látky byly zjištěny výhradně v květech.  Bylo zjištěno, že obsah hyperosidu v prvním roce po výsevu představuje jen asi 13 % jeho obsahu ve dvouleté rostlině. Množství a poměr rutinu a kvercitrinu se mění v závislosti na nadmořské výšce. Se stoupající nadm. výškou obsah rutinu stoupá, zatímco obsah kvercetinu klesá. Flavonoidy představují nejrozsáhlejší skupinu sekundárních metabolitů třezalky. Mají antidepresivní účinek, zejména však zlepšují farmaceutické působení jiných obsahových látek, jako jsou např. hypericiny.

Silice.

Esenciální oleje jsou koncentrovány v průsvitných žlázkách, rozptýlených po celé nadzemní části rostliny. V silici bylo zjištěno celkem 29 různých složek.

Xanthony.

Xanthony jsou látky charakteristické pro čeledi třezalkovité a hořcovité. Jsou koncentrovány zejména v kořenech. V kořeni třezalky tečkované jsou zastoupeny zejména norathyriolem, mangiferinem, isomangiferinem a kielkorinem. Norathyriol je přítomen v množství asi 0,0004 %.

Třísloviny a procyanidiny.

Třísloviny jsou v třezalce zastoupeny v množství asi od 6 do 15 %. Jsou tvořeny zejména katechinovými a epikatechinovými jednotkami. Jsou přítomny též jednodušší procyanidiny.

Třezalka v oficiální medicíně.

Klinické studie.

Hlavní medicínský význam třezalky spočívá v léčení lehkých a středně těžkých forem deprese. Tento účinek byl potvrzen množstvím kontrolovaných randomizovaných klinických studií (do roku 2009 jich bylo provedeno více než 50) a je z medicínského i farmakologického hlediska nejprozkoumanější. Dále byl také prokázán účinek při léčbě somatoformních poruch a úzkostných stavů. Z jiných oblastí využití ukazují ojedinělé studie pozitivní účinek při léčbě oparu a v kombinaci s ploštičníkem hroznatým ("Cimicifuga racemosa") při klimakterických potížích. V rámci provedených klinických studií nebyl prokázán účinek na dětskou hyperaktivitu, sociální fobii, bolesti při polyneuropatii a syndrom pálících úst. Třezalková mast standardizovaná na obsah hyperforinu (1,5 %) má prokázanou účinnost při léčbě atopického ekzému. Preklinické studie ukázaly také jejich potenciálně slibné sedativní, anxiolytické (proti úzkostným stavům), nootropické (zlepšující schopnosti mozku), antischizofrenické (léčba schizofrenie), antikonvulzivní (tlumící křeče např. při epilepsii), antidiabetické a analgetické účinky. Mají též potenciál při léčení alkoholové a nikotinové závislosti. Mohou být také účinné při léčbě celé řady psychických poruch, jako je generalizovaná úzkostná porucha, poruchy spánku, somatoformní poruchy, obsedantně kompulzivní porucha a sezonní afektivní porucha.

Toxicita a vedlejší účinky.

Toxikologické studie neprokázaly že by třezalka tečkovaná měla v krátkém a střednědobém horizontu toxické účinky. Vedlejší účinky užívání této rostliny nebo přípravků z ní vyrobených bývají mírné a zahrnují zejména trávicí potíže a únavu. Poškození kůže vlivem fotosenzitivity se při běžných terapeutických dávkách objevuje zřídka. Výjimečně byly popsány vážnější vedlejší účinky, spočívající v kožních, alergických nebo psychiatrických reakcích. Největším rizikem spojeným s užíváním třezalkových preparátů je jejich interakce s jinými léčivy. Z tohoto důvodu je doporučováno o užívání třezalky informovat ošetřujícího lékaře.

Fotosenzitivita.

Fotosenzitivita a následné riziko poškození kůže slunečním zářením jsou v souvislosti s třezalkou často zmiňovány. Účinnými látkami jsou hypericiny. Fotosenzitivita se jako vedlejší účinek léčby třezalkou objevuje výjimečně, projevuje se slabě a odezní v horizontu několika dní po konci léčebné kúry. Jedinci s bledou pletí bývají citlivější. K vyvolání projevů fototoxicity je zapotřebí dávky obsahující 30x až 50x více hypericinu než je v běžných terapeutických dávkách.

Interakce s léčivy.

Výzkum farmakologického působení třezalky ukázal, že floroglucinoly v ní obsažené (hyperforin, adhyperforin) ruší účinek některých léků. Mechanismus tohoto účinku spočívá v aktivaci enzymů, které léčiva v organismu odbourávají, konkrétně cytochromu P450 3A4 a P-glykoproteinu. Výsledkem pak je pokles hladiny daných medikamentů v krvi a související oslabení jejich terapeutického účinku. Mezi léky, které třezalka takto ovlivňuje mimo jiné patří antikoncepční přípravky, léky na ředění krve (warfarin), imunosupresiva (cyklosporin), antidepresiva, chemoterapeutika používaná při léčbě rakoviny (irinotekan), kardiotonika (digoxin), antiastmatika (theofylin) a léky proti AIDS (idinavir).

Inhibice MAO.

Autoři prvních odborných studií účinku třezalky na centrální nervovou soustavu došli k závěru, že hlavní mechanismus antidepresivního účinku této rostliny spočívá v inhibici monoamin-oxidázy, enzymu který se v těle podílí na odbourávání biogenních aminů. V kombinaci se stravou bohatou na tyramin, jako je červené víno nebo sýr, anebo s některými léčivy (sympatomimetika, antidepresiva) je v takovém případě riziko potenciálně škodlivých vedlejších účinků projevujících se zejména prudkým zvýšením krevního tlaku (hypertenzní krize). Tyto závěry ovšem v pozdějších studiích nebyly potvrzeny a bylo zjištěno, že účinek třezalky je komplexnější a postavený na odlišných mechanismech. Obsah flavonoidových aglykonů vyvolávajících tento účinek je v třezalce příliš nízký na to, aby se mohl při běžném dávkování tento účinek projevit. Navíc není v odborné literatuře dosud popsán ani jediný klinický případ takové interakce. Přesto s tímto potenciálním účinkem dále operuje např. i oficiální zpráva Evropské komise z roku 2002, týkající se zdravotních rizik potravních doplňků s obsahem třezalky a hypericinu.

Užívání v těhotenství a při kojení.

Účinek užívání třezalkových preparátů na vývoj plodu není dosud uspokojivě prozkoumán. Obecně se užívání těchto preparátů v době těhotenství a při kojení spíše nedoporučuje. Některé studie ukázaly nižší porodní váhu, zatímco v jiných bylo užívání třezalky v době těhotenství bez viditelného dopadu na vývoj plodu.

Otravy u zvířat.

Třezalka je ve větším množství toxická pro spásající dobytek kvůli obsahu hypericinu a následné fotosenzibilitě. Mezi charakteristické projevy patří u hospodářských zvířat zejména puchýře a otoky. Nejméně odolní jsou koně, nejvíce kozy. Obecně jsou tmavě zbarvená zvířata lépe chráněna než světlá. Úhyn zvířat je výjimečný, některé průvodní jevy (slepota, otok nebo bolesti tlamy) zabraňují zvířatům v přijímání potravy a vody, což následně může vést ke smrti dehydratací nebo hladověním. Kozy a hovězí dobytek se třezalce spíše vyhýbá a konzumuje ji zejména při nedostatku jiné pastvy.

Historie využití.

Třezalka byla využívána jako léčivá rostlina již za časů Starověkého Řecka a také ve středověku. Věřilo se, že je naplněna magickou silou a ochraňuje před zlem a nemocemi. Pedanius Dioscorides, řecký lékař a botanik žijící v prvním století našeho letopočtu, rozlišoval celkem 4 druhy třezalek, mezi nimi i třezalku tečkovanou pod názvem "Uperikon". Doporučoval je spolu s medovou vodou na ischias a zevně na spáleniny. V Galénově systému je třezalka popisována jako bylina povahy horké a suché. Paracelsus píše že může být užita jako amulet proti zakletí a přízrakům. Bylina byla hojně využívána v předkřesťanské Anglii a z této doby se k ní dochovala řada legend. Středověký botanik John Gerard uváděl že mast z této byliny je nejdrahocennější prostředek k hojení hlubokých zranění a že lepšího přírodního balzámu pro tyto účely není. Herbalisté ze 16. a 17. století ji uvádějí pod starým latinským názvem "Fuga daemonum" s tím, že sloužila k odhánění démonů. Niocholas Culpeper, anglický botanik, lékař a astrolog ze 17. století, přiřadil třezalku zvířetníkovému znamení Lva a domu Slunce. Doporučoval ji jako jedinečnou bylinu k léčení ran s tím, že léčí vnitřní zranění a zhmoždění a v podobě masti rozpouští otoky, uvolňuje neprůchodnost a uzavírá okraje rány k sobě. Doporučoval ji také při bodnutí či kousnutí jakýmkoliv jedovatým zvířetem, ischiasu, epilepsii a ochrnutí. Třezalkový olej byl v minulosti používán chirurgy k čištění ran. V Evropě patřil k neoblíbenějším lidovým prostředkům na odřeniny, zranění a pohmožděniny. Brzy po jejím zavlečení do USA ji zařadili do svého výběru léčivých rostlin po bok severoamerickým druhům třezalek i domorodí indiáni, zatímco mezi bílými Američany začala být oceňována až v polovině 19. století. Koncem 19. století již zde byla používána v obdobných indikacích jako v dnešním bylinářství.

Zpracování.

Čerstvá nebo sušená kvetoucí nať třezalky tečkované se označuje jako "Herba hyperici". Ta se různými způsoby zpracovává na celou řadu přípravků, přičemž způsob zpracování má zásadní vliv na obsah a skladbu účinných látek. Při léčbě depresí jsou nejvyužívanější sušené alkoholové extrakty upravené do podoby tablet nebo kapslí. Alkoholový výluh se získává ze sušené nati a v rámci poměrně komplikovaného zpracování je zahuštěn, vysušen a poté standardizován na obsah účinných látek. Rozpouštědlem je nejčastěji ethanol, řidčeji methanol. Dalšími lékovými formami získávanými ze sušené rostliny jsou tinktury (tekuté alkoholové výluhy), olejové extrakty nebo tablety lisované přímo z jemně drcené rostliny. Výrobce obvykle při výrobě smísí nať planých i pěstovaných rostlin pocházejících z různých zdrojů a různých let. Čerstvá nať je zpracovávána na homeopatické přípravky, vyluhována v oleji nebo je z ní lisována šťáva.

Komerční přípravky.

Na trhu je prodávána celá řada třezalkových preparátů: drcená nať sypaná nebo v nálevových sáčcích, prášek z byliny lisovaný do tablet, suchý extrakt v tabletách a kapslích, tinktury, šťáva lisovaná z čerstvých bylin, macerát v oleji a rovněž homeopatické přípravky.  Medicínský význam preparátů z třezalky prudce vzrostl před rokem 2000. V roce 1995 se v USA prodaly přípravky za 20 miliónů dolarů, o 2 roky později to již byl desetinásobek. V roce 1996 němečtí lékaři předepsali celkem 131 miliónů denních dávek léčivých přípravků z třezalky a na německém trhu bylo v nabídce více než 50 různých preparátů. V roce 1999 se v Evropě prodala třezalka tečkovaná za 6 miliard dolarů (200 miliard Kč podle tehdejšího kurzu dolaru). V letech 2007 až 2008 bylo v Evropě prodáno téměř 10 miliónů balení třezalkových přípravků za rok. Největšími trhy jsou Německo, Ruská federace a Polsko. Prodej v těchto 3 zemích představuje téměř 80 % prodeje v celé Evropě. Prodej preparátů v Německu čtyřnásobně převyšuje prodej antidepresiva fluoxetinu, známého jako Prozak.

Třezalkový olej.

Třezalkový olej ("Oleum Hyperici") je tradiční medicínská podoba třezalky. Je používán k domácímu léčení spálenin, drobných zranění a různých kožních neduhů, vnitřně pak při potížích s trávením (dyspepsie). Při přípravě v domácích podmínkách se čerstvé třezalkové květy napěchují do zavařovací sklenice a zalijí olejem. Většinou se doporučuje olej olivový, občas je používán i lněný nebo kvalitní slunečnicový. Sklenice se uzavře a postaví na několik týdnů na slunce. Po vylouhování se olej zcedí. Uchovává se v uzavřené tmavé nádobě. Trvanlivost je minimálně jeden rok. Ve veterinární péči se používá buď tekuté podobě nebo ve formě masti. Aplikuje se zevně při zánětech vemene, na záněty, ekzémy, dermatózy ap.  Působením slunečního světla při maceraci dochází k rozkladu hypericinu na rozkladné produkty, které dávají výslednému produktu červené zbarvení a jsou na rozdíl od hypericinu rozpustné v oleji. Čerstvý olej obsahuje účinnou látku hyperforin, její obsah však při uskladnění vlivem oxidace rychle klesá.

Pěstování.

V minulosti byla většina třezalky sbírána v přírodě, v souvislosti s rostoucím významem v psychoterapii je stále více pěstována. K získání co do obsahových látek stejnoměrné produkce byly vyšlechtěny kultivary. Je jako zemědělská plodina poměrně nová, přesto je již registrováno několik kultivarů zejména v Německu. Šlechtění dále probíhá. Mezi žádané vlastnosti náleží zejména vysoký a vyrovnaný obsah účinných látek, životaschopnost a odolnost vůči antraknóze. Jednou z nejpěstovanějších forem je polský kultivar 'Topas', registrovaný v roce 1982.  V roce 1995 se na třezalkových plantážích ve Švýcarsku objevila antraknóza, houbové onemocnění způsobující odumírání rostlin, které v podstatě kultury zničilo. Původce byl identifikován jako "Colletotrichum gloeosporioides". Později byly vyšlechtěny kultivary proti tomuto onemocnění odolnější.  Hlavními producenty jsou Německo, Polsko a Mallorka. V roce 2003 bylo v Německu oseto třezalkou více než 600 hektarů.

Odkazy.

Externí odkazy.

Třezalka tečkovaná ("Hypericum perforatum") je známým představitelem rodu třezalka. Je to vytrvalá bylina se vstřícnými jednoduchými listy a zlatožlutými, pravidelnými květy v bohatých květenstvích. Je rozšířena v Evropě, Asii a severní Africe. V České republice roste zejména na výslunných stanovištích nižších a středních poloh.

Das Echte Johanniskraut ("Hypericum perforatum"), auch Echt-Johanniskraut, Gewöhnliches Johanniskraut, Durchlöchertes Johanniskraut, Tüpfel-Johanniskraut oder Tüpfel-Hartheu, meist kurz Johanniskraut oder Johanneskraut, genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Johanniskräuter ("Hypericum") innerhalb der Familie der Hypericaceae (früher Hartheugewächse). Es findet Anwendung als Heilpflanze, vor allem als mildes Antidepressivum.


Historie.

Přesto že je ve standardu plemene dle FCI uvedeno, že bylo vyšlechtěno v Německu okolo roku 1820, ve skutečnosti toto plemeno existovalo již mnohem dříve na území dnešní Itálie — v římské říši. Za římské říše byl využíván jako arénový pes a pes pro boj na otevřeném poli s nepřáteli, postupně toto plemeno ale vymizelo.  O mnoho let později se v Německu vytvořilo podobné plemeno, ale využívané k jiným účelům; nejdříve jako lovec škodné, později pro tahání vozíků s nákladem. Rotvajlerům se říkalo a stále říká "řezničtí psi", právě kvůli tomu, že v Německu je většinou vlastnili řezníci. Rotvajleři jim pomáhali hnát dobytek na trh a rozváželi maso. V USA bylo plemeno uznáno v roce 1935, ve Velké Británii se objevilo o rok později, tedy roku 1936.  Oficiální používaná zkratka je RTW.

Je to opravdu bojové plemeno?

V současné době existují ve společnosti spolky snažící se zakázat tzv. bojová plemena, ono "bojové" plemeno může však být i pudl, když ho člověk špatně vychová.Tady ale jde na řadu to, že tito psi dokážou zabít. U Rottweilerů mnohem více než u ostatních plemen psů záleží na výchově. Označení je zavádějící, jelikož pes nikdy nebyl šlechtěn pro boj a povahově se řadí mezi nejvyrovnanější plemena. Ale opět záleží, jak psa vychováte. Dle německého řazení patří do 1/ 2. kategorie (1 - nebezpeční, 2 - zvláštní, 3 - přes 20kg nebo 40cm). Problém nastává, pokud majitel nezvládne psa vychovat a dostatečně socializovat. Útočící rotvajler díky své síle představuje výrazně velké nebezpečí. Ale jistě že "bojové" plemena psů neexistují je to mýtus. Je tak znám kvůli své minulosti, protože se jim dříve říkalo řezničtí psi.

Povaha.

Rotvajler je výborný hlídací pes, ale dnes si ho lidé pořizují i jako skvělého rodinného společníka, pro jeho silnou povahu a vyrovnanost. Patří mezi klidná a inteligentní plemena s velkou mírou možné socializace a tolerance vůči okolí. Rotvajleři i přes zažitý názor nejsou zlí a „drsní“ psi, protože pes se stane zlým a drsným pouze v případě, že není svým pánem dobře veden. Rotvajler je vlídný, přátelský a miluje děti, ale většinou pouze děti svojí rodiny, je velmi oddaný, poslušný a rád pracuje. Jeho zjev prozrazuje rozhodnost, chování je sebejisté, nebojácné a pes je pevných nervů. Na své okolí reaguje s velikou pozorností.  Dokáže velmi dobře vycítit nebezpečí a své lidi chránit za každou cenu, je například běžné, že pokud jste s rotvajlerem na procházce a někoho potkáte, postaví se mezi vás a tohoto člověka. Snaží se vás tímto způsobem chránit pro případ, že by se na vás pokusil někdo zaútočit; v tom případě si můžete být jisti, že vám váš rotvajler pomůže. Neznamená to však, že by byl k cizím nepřátelský; pokud je dobře vychovaný, nechá se od cizích lidí klidně i pohladit, ovšem jen ve vaší přítomnosti a s vaším "souhlasem".

Využití.

Rotvajlera je možno vycvičit i jako obranářského psa, přesto (nebo právě proto) však zůstává velmi klidným a na své lidi si nikdy nedovolí. Dnes se ale většinou využívá spíše jako společník do rodiny.

Pro koho se hodí.

Rotvajlera by si měli pořídit jen lidé, kteří jsou schopni s ním chodit často ven a zvládnout ho a kteří na něj mají dost času. Pokud rotvajlera nezvládnete, může být nebezpečný a to při jeho tělesné stavbě může být opravdu zlé.

Péče.

Rotvajler má přiléhavou a středně dlouhou srst, která dobře izoluje proti vodě, ne však proti zimě. Srst rotvajlera je skoro bezúdržbová, líná dvakrát do roka, v této době je potřeba ji vyčesávat častěji, ale jinak ne. Pokud je pes špinavý, je nutné ho umýt pod vodou, ale častým mytím šamponem se vyhněte.  Rotvajler se sice může zdát těžkopádný a nemotorný, ale má rád veškerý pohyb. Umí se i přizpůsobit vašemu stylu života, takže nutně nepotřebuje zbytečně dlouhé procházky každý den. Rotvajler má rád pohyb ale mnoho jedinců nemá rádo vodu ani koupání, proto raději zvolte pohyb na souši.  Výcvik i výchova jsou nutností, bez nich by se mohl pes stát velice agresivním a dominantním. Potřebuje výcvik a hlavně socializaci již od štěněte, nejlépe však bez přílišného bití. Výcvik by měl vést člověk, který umí se psy zacházet nebo má alespoň teoretickou představu o tom, jak psí mozek při plnění povelů funguje.

Rotvajler (: Rottweiler) je německé psí plemeno molossoidního typu. Jeho historie sahá až do dob Starověkého Říma, kde bylo využíváno jako válečné. Své jméno ale získalo až mnohem později díky městu Rottweil na jihozápadě Německa, kde bylo hojně využíváno jako tzv. řeznické plemeno (německy "Metzgerhund"), tedy k nahánění skotu na trh.

Der Rottweiler ist eine von der Fédération Cynologique Internationale (FCI) anerkannte deutsche Hunderasse (FCI-Gruppe 2, Sektion 2.1, Standard Nr. 147).


Výsledky a tabulky.

Základní část.

Rumunsko – Švédsko 1:8 (0:2, 0:2, 1:4)  21. dubna 1977 (10:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Rumunska: 58:52 Eduard Pana Branky Švédska: 13:44 Mats Åhlberg, 16:29 Hans Jax, 24:39 Lars Lindgren, 27:52 Rolf Edberg, 41:40 Bengt Lundholm, 45:07 Bengt Lundholm, 49:40 Roland Eriksson, 55:14 Nils-Olof Olsson Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – Walter Wieser, Oskar Wögerer (AUT) Vyloučení: 3:2 (0:1) Diváků: 1 500  21. dubna 1977 (14:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: nikdo Branky SSSR: 2:59 Valerij Charlamov, 7:43 Boris Michajlov, 8:12 Vladimir Lutčenko, 13:41 Sergej Kapustin, 14:28 Vladimir Petrov, 22:44 Viktor Žluktov, 23:00 Valerij Charlamov, 29:07 Vladimir Lutčenko, 48:45 Sergej Babinov, 57:20 Helmuts Balderis Rozhodčí: Stig Karlsson (SWE) – Mihai Presneanu (ROM), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 6:1 (0:2, 0:1) Diváků: 4 500  21. dubna 1977 (17:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 1:09 Ivan Hlinka, 1:51 Marián Šťastný, 6:41 Ivan Hlinka, 8:43 Bohuslav Ebermann, 13:20 Jaroslav Pouzar, 13:48 Milan Chalupa, 15:05 Milan Nový, 34:31 Milan Nový, 39:29 Marián Šťastný, 42:55 Eduard Novák, 52:10 Peter Šťastný Branky Finska: 3:30 Esa Peltonen, 14:59 Jukka Alkula, 40:27 Pertti Koivulahti. Rozhodčí: Marcel Vaillancourt (CAN) – Martin Erhard (GER), Nico Toemen (NED) Vyloučení: 2:6 (2:0, 1:0) + Jiří Novák na 5 min. Diváků: 2 500  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, František Kaberle, Miroslav Dvořák, Milan Chalupa – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Vincent Lukáč, Ivan Hlinka, Jiří Holík – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar – Eduard Novák, Jiří Novák.  Finsko: Urpo Ylönen – Seppo Lindström, Seppo Suoraniemi, Risto Siltanen, Hannu Haapalainen, Pekka Marjamäki, Pekka Rautakallio – Veli-Marti Ruisma, Pertti Koivulahti, Esa Peltonen – Jukka Alkula, Martti Jarkko, Seppo Ahokainen – Antero Lehtonen, Timo Sutinen, Kari Makkonen – Jukka Porvari.  21. dubna 1977 (20:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Kanady: 11:32 Phil Esposito, 13:42 Jean Pronovost, 33:27 Wilf Paiement, 59:14 Pierre Larouche Branky USA: 13:03 Robert Miller Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS) – Harry Westreicher (AUT), László Schell (HUN) Vyloučení: 6:4 (1:1) Diváků: 7 500  22. dubna 1977 (14:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 25:36 James McElmury, 27:55 Warren Miller, 32:57 David Debol, 39:47 Warren Williams, 41:08 David Debol, 52:48 Robert Miller, 54:51 Robert Krieger Branky Rumunska: 9:29 Doru Tureanu, 21:56 Florea Zginca Rozhodčí: Josef Kompalla (GER) – Walter Wieser, Oskar Wögerer (AUT) Vyloučení: 10:7 Diváků: 1 000  22. dubna 1977 (16:00) – Vídeň (Donaupark-WIG Halle) Branky SSSR: 7:31 Vladimir Petrov, 16:06 Vladimir Petrov, 26:35 Sergej Kapustin, 27:07 Valerij Charlamov, 31:32 Valerij Charlamov, 33:37 Alexandr Malcev, 37:35 Vjačeslav Fetisov, 38:37 Viktor Žluktov, 43:57 Sergej Kapustin, 44:30 Boris Michajlov, 47:25 Valerij Charlamov Branky Finska: 24:59 Pertti Koivulahti, 36:28 Jukka Alkula, 53:45 Martti Jarkko, 56:48 Pertti Koivulahti, 58:16 Hannu Haapalainen, 58:25 Jukka Alkula. Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – Harry Westreicher (AUT), László Schell (HUN) Vyloučení: 4:4 (1:0, 0:1) Diváků: 1 000  22. dubna 1977 (17:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 2:04 Milan Nový, 8:55 Marián Šťastný, 13:21 Bohuslav Ebermann, 18:55 Bohuslav Ebermann, 27:24 Bohuslav Ebermann, 38:47 Milan Nový, 45:18 Ivan Hlinka, 50:56 Vladimír Martinec, 56:11 Marián Šťastný Branky SRN: 0:24 Erich Kühnhackl, 7:46 Udo Kiessling, 28:06 Lorenz Funk Rozhodčí: Raimo Sepponen (FIN) – Karl-Gustav Kaisla (FIN), Mihai Presneanu (ROM) Vyloučení: 6:7 (3:1, 1:0) + Ivan Hlinka na 5 min. Diváků: 1 000  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Chalupa, František Kaberle, Miroslav Dvořák – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Vincent Lukáč, Ivan Hlinka, Jiří Holík – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar.  SRN: Sigmund Suttner – Udo Kiessling, Ignaz Berndaner, Josef Völk, Werner Klatt, Klaus Auhuber, Horst Kretschmer, Peter Scharf – Alois Schloder, Erich Kühnhackl, Reiner Philipp – Hans Zach, Franz Reindl, Hermann Hinterstocker – Walter Köberle, Vladimir Vacatko, Lorenz Funk – Miroslaw Slezak.  22. dubna 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 5:43 Mats Åhlberg, 7:08 Lars-Erik Ericsson, 27:07 Lars-Erik Ericsson, 59:48 Per-Olov Brasar Branky Kanady: 53:23 Jean Pronovost, 59:34 Pierre Larouche Rozhodčí: Ivo Filip (TCH) – Nico Toemen (NED), Martin Erhard (GER) Vyloučení: 4:8 (1:0) + Wilf Paiement na 5 min. Diváků: 4 500  24. dubna 1977 (10:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 6:02 Jaroslav Pouzar, 7:26 Jiří Novák, 10:05 Bohuslav Ebermann, 15:16 Jiří Holík, 18:17 Eduard Novák, 21:34 Ivan Hlinka, 22:30 Ivan Hlinka, 23:51 Vladimír Martinec, 24:19 Eduard Novák, 42:07 Peter Šťastný, 46:12 Marián Šťastný, 48:01 Eduard Novák, 56:00 Marián Šťastný Branky Rumunska: 44:29 Laszlo Solyom. Rozhodčí: Josef Kompalla (GER) – Harry Westreicher (AUT), László Schell (HUN) Vyloučení: 0:2 (1:0) Diváků: 1 000  ČSSR: Vladimír Dzurilla – Oldřich Machač, František Pospíšil, Milan Chalupa, Milan Kajkl, František Kaberle, Miroslav Dvořák, Jiří Bubla – Eduard Novák, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Jiří Holík – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar – Ivan Hlinka, Vincent Lukáč.  Rumunsko: Valerin Netedu (Gheorghe Hutan) – Dezideriu Varga, Ion Ionita, Florea Zginca, Doru Morosan, Sandor Gall, Elöd Antal – Eduard Pana, Constantin Dumitru, Marian Pisaru – Ion Gheorghiu, Adrian Olenici, Tiberiu Miklos – Marian Costea, Doru Tureanu, Dumitru Axinte – Laszlo Solyom.  24. dubna 1977 (14:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 13:42 Stefan Persson, 50:12 Kent-Erik Andersson, 52:05 Bengt Lundholm, 55:26 Stefan Persson, 55:36 Bengt Lundholm Branky Finska: 36:50 Esa Peltonen Rozhodčí: Marcel Vaillancourt (CAN) – Walter Wieser, Oskar Wögerer (AUT) Vyloučení: 0:0 Diváků: 2 000  24. dubna 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 5:39 Warren Miller, 13:14 Warren Williams, 27:49 James McElmury Branky SRN: 8:41 Lorenz Funk, 24:42 Reiner Philipp, 48:40 Erich Kühnhackl Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS) – Mihai Presneanu (ROM), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 6:2 (1:1) Diváků: 6 000  24. dubna 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Kanady: 38:48 Rick Hampton Branky SSSR: 8:36 Helmuts Balderis, 11:09 Valerij Charlamov, 14:32 Alexandr Jakušev, 21:47 Alexandr Jakušev, 26:51 Valerij Vasiljev, 29:40 Helmuts Balderis, 30:36 Boris Michajlov, 31:53 Alexandr Jakušev, 44:39 Viktor Žluktov, 47:31 Boris Michajlov, 50:43 Alexandr Jakušev Rozhodčí: Stig Karlsson (SWE) – Nico Toemen (NED), Martin Erhard (GER) Vyloučení: 5:1 (0:3, 0:1) + Wilf Paiement na 5 min.  Diváků: 8 000  25. dubna 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 13:08 Mats Åhlberg, 15:34 Roland Eriksson, 28:44 Roland Eriksson, 30:03 Roland Eriksson, 35:59 Rolf Edberg, 59:16 Kent-Erik Andersson, 59:58 Stefan Persson Branky SRN: 46:15 Hans Zach Rozhodčí: Raimo Sepponen (FIN) – Harry Westreicher (AUT), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 2:7 (3:0)+ Erich Kühnhackl na 10 min. Diváků: 2 000  25. dubna 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 2:45 Viktor Žluktov, 4:48 Viktor Šalimov, 10:20 Boris Michajlov, 19:59 Viktor Šalimov, 21:44 Sergej Babinov, 23:17 Sergej Kapustin, 23:36 Vjačeslav Fetisov, 26:22 Sergej Kapustin, 28:18 Vjačeslav Fetisov, 29:52 Helmuts Balderis, 35:46 Viktor Šalimov, 37:33 Boris Michajlov, 40:53 Boris Michajlov, 45:03 Valerij Charlamov, 47:09 Helmuts Balderis, 48:21 Vladimir Petrov, 57:33 Vladimir Petrov, 59:46 Vasilij Pěrvuchin Branky Rumunska: 50:23 Dezideriu Varga Rozhodčí: Ivo Filip (TCH) – Walter Wieser, Oskar Wögerer (AUT) Vyloučení: 0:0 Diváků: 600  26. dubna 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 19:49 Robert Krieger, 51:00 Warren Williams Branky Finska: 8:10 Pekka Rautakallio, 45:16 Timo Sutinen, 57:44 Timo Sutinen Rozhodčí: Marcel Vaillancourt (CAN) – Walter Wieser, Oskar Wögerer (AUT) Vyloučení: 1:1 Diváků: 4 000  26. dubna 1977 (20:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 21:58 Marián Šťastný, 30:33 Jaroslav Pouzar, 41:01 Milan Nový Branky Kanady: 34:17 Pierre Larouche, 34:42 Wayne Merrick, 35:37 Ron Ellis Rozhodčí: Raimo Sepponen (FIN) – Martin Erhard (GER), Nico Toemen (NED) Vyloučení: 1:4 (1:0) + Walt McKechnie na 10 min. Diváků: 8 500  ČSSR: Vladimír Dzurilla – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, František Kaberle, Miroslav Dvořák, Milan Chalupa – Eduard Novák, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Vladimír Martinec, Ivan Hlinka, Jiří Holík - Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar – Jiří Novák, Vincent Lukáč.  Kanada: Tony Esposito – Dallas Smith, Phil Russell, Carol Vadnais, Greg Smith, Rick Hampton, Dennis Kearns – Rod Gilbert, Wayne Merrick, Eric Vail – Wilf Paiement, Walt McKechnie, Alan MacAdam – Ron Ellis, Pierre Larouche, Ralph Klassen – Phil Esposito.  27. dubna 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: 1:18 Walter Köberle, 9:25 Hans Zach, 12:35 Erich Kühnhackl, 27:46 Alois Schloder, 47:22 Hans Zach, 49:56 Reiner Philipp Branky Rumunska: 28:58 Florea Zginca, 34:32 Doru Tureanu, 50:23 Laszlo Solyom. Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS) – Walter Wieser (AUT), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 7:9 (1:0, 1:0) + Marian Costea na 10 min. Diváků: 3 000  27. dubna 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Kanady: 11:00 Eric Vail, 15:09 Alan MacAdam, 41:57 Carol Vadnais, 54:38 Ron Ellis, 59:09 Alan MacAdam Branky Finska: 35:35 Esa Peltonen Rozhodčí: Ivo Filip (TCH) – Harry Westreicher (AUT), László Schell (HUN) Vyloučení: 3:2 Diváků: 4 000  28. dubna 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 2:54 Lars-Erik Ericsson, 11:02 Mats Åhlberg, 15:01 Rolf Edberg, 19:58 Mats Åhlberg, 21:00 Lars Zetterström, 27:52 Mats Åhlberg, 31:06 Hans Jax, 45:03 Kent-Erik Andersson, 56:28 Rolf Edberg Branky USA: nikdo Rozhodčí: Marcel Vaillancourt (CAN) – Walter Wieser, Oskar Wögerer (AUT) Vyloučení: 5:4 (3:0, 1:0) Diváků: 4 000  28. dubna 1977 (20:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 12:18 Vladimír Martinec Branky SSSR: 4:27 Viktor Žluktov, 22:46 Sergej Kapustin, 25:58 Boris Michajlov, 28:00 Sergej Kapustin, 34:06 Sergej Babinov, 52:08 Alexandr Jakušev Rozhodčí: Josef Kompalla (GER) – Nico Toemen (NED), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 4:3 (0:1) Diváků: 9 000  ČSSR: Jiří Holeček – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák, František Kaberle – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Vincent Lukáč, Ivan Hlinka, Jiří Holík - Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar – Jiří Novák.  SSSR: Vladislav Treťjak – Gennadij Cygankov, Alexandr Gusev, Sergej Babinov, Vladimir Lutčenko, Valerij Vasiljev, Vasilij Pěrvuchin – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Viktor Šalimov, Vladimir Šadrin, Alexandr Jakušev – Helmuts Balderis, Viktor Žluktov, Sergej Kapustin.  29. dubna 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 12:45 Esa Peltonen, 16:22 Jukka Porvari, 45:20 Timo Sutinen, 46:20 Pertti Koivulahti Branky Rumunska: 29:18 Florea Zginca, 56:38 Dumitru Axinte Rozhodčí: Stig Karlsson (SWE) – László Schell (HUN), Martin Erhard (GER) Vyloučení: 5:5 (1:0) Diváků: 2 500  29. dubna 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: 15:32 Franz Reindl, 49:31 Reiner Philipp, 57:37 Josef Völk Branky Kanady: 12:24 Carol Vadnais, 17:31 Eric Vail, 26:47 Wilf Paiement, 28:33 Carol Vadnais, 34:11 Rod Gilbert, 50:17 Phil Esposito, 47:06 Rod Gilbert, 48:38 Pierre Larouche, 54:24 Wilf Paiement Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – Harry Westreicher (AUT), Nico Toemen (NED) Vyloučení: 4:8 (1:1) Diváků: 3 500  30. dubna 1977 (17:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 18:25 Jaroslav Pouzar, 43:31 Ivan Hlinka, 47:21 Oldřich Machač Branky Švédska: 8:52 Martin Karlsson Rozhodčí: Marcel Vaillancourt (CAN) – Martin Erhard (GER), Nico Toemen (NED) Vyloučení: 3:4 (1:0) Diváků: 6 500  ČSSR: Vladimír Dzurilla – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, František Kaberle, Milan Chalupa – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Jiří Novák, Ivan Hlinka, Jiří Holík - Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar.  Švédsko: Hardy Åström – Stig Salming, Ulf Weinstock, Lars Lindgren, Lars Zetterström, Stefan Persson, Jan-Erik Silfverberg – Martin Karlsson, Per-Olov Brasar, Hans Jax – Kent-Erik Andersson, Rolf Edberg, Bengt Lundholm – Mats Waltin, Nils-Olof Olsson, Lars-Erik Ericsson – Mats Åhlberg, Roland Eriksson, Lars-Gunnar Lundberg.  30. dubna 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 5:16 Viktor Šalimov, 11:18 Boris Michajlov, 13:53 Sergej Kapustin, 14:10 Vladimir Petrov, 14:52 Boris Michajlov, 20:22 Vladimir Petrov, 29:54 Boris Michajlov, 30:47 Vladimir Šadrin Branky USA: 37:44 Wally Olds, 38:10 David Hynes Rozhodčí: Raimo Sepponen (FIN) – Karl-Gustav Kaisla (FIN), Mihai Presneanu (ROM) Vyloučení: 3:7 (1:0) + Warren Williams na 10 min. Diváků: 4 000  1. května 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Kanady: 2:22 Ron Ellis, 14:52 Phil Esposito, 29:15 Eric Vail, 37:34 Alan MacAdam, 42:46 Wayne Merrick, 43:56 Alan MacAdam, 46:18 Ralph Klassen Branky Rumunska: 3:41 Doru Tureanu, 9:36 Dumitru Axinte Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – László Schell (HUN), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 3:2 (0:0, 1:0) Diváků: 3 500  1. května 1977(20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 7:18 Esa Peltonen, 16:18 Pekka Rautakallio, 38:14 Pertti Koivulahti, 56:05 Veli-Marti Ruisma Branky SRN: 59:50 Walter Köberle Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS) – Walter Wieser, Harry Westreicher (AUT) Vyloučení: 5:5 (2:0) + Pekka Marjamäki a Horst Kretschmer na 5 min. Diváků: 2 500  2. května 1977 (17:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 12:45 Vladimír Martinec, 20:14 Ivan Hlinka, 27:10 Jiří Holík, 37:36 Ivan Hlinka, 40:22 Milan Nový, 49:34 Peter Šťastný Branky USA: 15:56 David Hynes, 16:49 Robert Miller, 21:29 Robert Krieger Rozhodčí: Stig Karlsson (SWE) – Walter Wieser, Oskar Wögerer (AUT) Vyloučení: 2:5 (2:1) Diváků: 2 500  ČSSR: Jiří Holeček (21. Vladimír Dzurilla) – Oldřich Machač, František Pospíšil, Miroslav Dvořák, Milan Chalupa, Milan Kajkl, František Kaberle, Jiří Bubla – Eduard Novák, Milan Nový, Bohuslav Ebermann - Vladimír Martinec, Jiří Novák, Jiří Holík – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar – Ivan Hlinka.  USA: Mike Curran – Louis Nanne, Robert Paradise, James McElmury, Joseph Micheletti, Russell Anderson, Wally Olds – Thomas Younghans, Thomas Vannelli, Robert Miller – Warren Miller, David Debol, Mark Heaslip – Warren Williams, David Hynes, Robert Krieger.  2. května 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 5:04 Per-Olov Brasar, 21:40 Kent-Erik Andersson, 38:26 Mats Åhlberg, 41:00 Bengt Lundholm, 57:34 Rolf Edberg Branky SSSR: 44:53 Gennadij Cygankov Rozhodčí: Josef Kompalla – Martin Erhard (GER), László Schell (HUN) Vyloučení: 5:2 (2:1) + Lars Zetterström na 10 min a Sergej Kapustin na 5 min. Diváků: 6 500  Československo - SSSR 4:3 (3:0, 1:3, 0:0)

Finále.

4. května 1977 (17:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 0:41 Vladimír Martinec, 9:53 Jiří Novák, 12:14 Jiří Holík, 20:21 Milan Nový Branky SSSR: 24:20 Valerij Charlamov, 26:49 Boris Michajlov, 29:07 Helmuts Balderis Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – Nico Toemen (NED), Martin Erhard (GER) Vyloučení: 5:4 (2:0) Diváků: 7 000  ČSSR: Vladimír Dzurilla – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Jiří Novák, Ivan Hlinka, Jiří Holík - Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar.  SSSR: Vladislav Treťjak – Gennadij Cygankov, Alexandr Gusev, Sergej Babinov, Vladimir Lutčenko, Valerij Vasiljev, Vasilij Pěrvuchin – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Alexandr Malcev, Vladimir Šadrin, Alexandr Jakušev – Helmuts Balderis, Viktor Žluktov, Sergej Kapustin.  4. května 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Kanady: 2:07 Wayne Merrick, 4:45 Pierre Larouche, 16:26 Phil Esposito, 25:57 Phil Esposito, 28:15 Pierre Larouche, 28:37 Ron Ellis, 47:22 Eric Vail Branky Švédska: nikdo Rozhodčí: Raimo Sepponen – Karl-Gustav Kaisla (FIN), Harry Westreicher (AUT) Vyloučení: 5:1 (1:0) + Carol Vadnais na 5 a 10 min. Diváků: 8 500  Kanada: Tony Esposito – Kearns, Greg Smith, Hampton, Dallas Smith, Vadnais, Russel – Ellis, Phil Esposito, MacAdam – Paiment, Larouche, Vail – Gilbert, McKechnie, Merrick – Klassen.  Švédsko: Åström – Salming, Weinstock, Lindgren, Zetterström, Persson, Waltin – Ahlberg, Brasar, Jax – Olsson, Andersson, Lars-Erik Ericsson – Karlsson, Roland Eriksson, Lundberg – Lundholm, Edberg.  6. května 1977 (17:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 46:20 Vladimír Martinec, 55:38 Bohuslav Ebermann Branky Švédska: 54:48 Hans Jax Rozhodčí: Josef Kompalla (GER) – Martin Erhard (GER), Harry Westreicher (AUT) Vyloučení: 4:3 (0:1) Diváků: 9 000  ČSSR: Vladimír Dzurilla – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Jiří Novák, Ivan Hlinka, Jiří Holík - Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar.  Švédsko: Göran Högosta – Stig Salming, Ulf Weinstock, Lars Lindgren, Lars Zetterström, Stefan Persson, Mats Waltin – Mats Åhlberg, Per-Olov Brasar, Hans Jax – Kent-Erik Andersson, Rolf Edberg, Lars-Gunnar Lundberg – Nils-Olof Olsson, Roland Eriksson, Lars-Erik Ericsson – Martin Karlsson.  6. května 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 4:26 Gennadij Cygankov, 23:08 Alexandr Jakušev, 23:32 Sergej Kapustin, 29:37 Valerij Charlamov, 31:33 Helmuts Balderis, 42:08 Alexandr Jakušev, 45:43 Vladimir Šadrin, 46:20 Helmuts Balderis Branky Kanady: 6:46 Greg Smith Rozhodčí: Raimo Sepponen – Karl-Gustav Kaisla (FIN), Nico Toemen (NED) Vyloučení: 6:11 (4:1) + Pierre Larouche a Carol Vadnais na 10 min., Eric Vail do konce zápasu. Diváků: 9 400  8. května 1977 (14:00) - Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 34:26 Ivan Hlinka, 35:33 Jiří Holík Branky Kanady: 6:03 Wayne Merrick, 9:55 Phil Esposito, 27:34 Ron Ellis, 35:02 Pierre Larouche, 43:08 Wilf Paiement, 47:14 Walt McKechnie, 52:33 Phil Esposito, 53:36 Wilf Paiement Rozhodčí: Stig Karlsson (SWE) – Harry Westreicher (AUT), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 3:8 (0:0, 0:1) Diváků: 9 400  ČSSR: Vladimír Dzurilla – Oldřich Machač, František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák, František Kaberle – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Jiří Novák, Ivan Hlinka, Jiří Holík - Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar – Vincent Lukáč, Eduard Novák.  Kanada: Tony Esposito – Rick Hampton, Dallas Smith, Carol Vadnais, Russel, Dennis Kearns, Greg Smith - Wilf Paiement, Pierre Larouche, Alan MacAdam – Jean Pronovost, Walt McKechnie, Wayne Merrick – Ron Ellis, Phil Esposito, Ralph Klassen.  8. května 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 9:15 Roland Eriksson, 22:52 Roland Eriksson, 29:57 Roland Eriksson Branky SSSR: 7:49 Vladimir Šadrin Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – Nico Toemen (NED), László Schell (HUN) Vyloučení: 4:1 (0:1, 1:0) + Stefan Persson na 10 min. Diváků: 9 000  Švédsko: Högosta – Lindgren, Zetterström, Persson, Waltin, Salming, Weinstock – Andersson, Edberg, Karlsson – Olsson, Roland Eriksson, Lars-Erik Ericsson – Ahlberg, Brasar, Jax.  SSSR: Treťjak – Cygankov, Fetisov, Babinov, Lutčenko, Vasiljev, Pervuchin – Michajlov, Petrov, Charlamov – Maľcev, Šadrin, Jakušev – Balderis, Žluktov, Kapustin – Šalimov.  Finsko – Rumunsko 14:1 (3:0, 6:1, 5:0)

O udržení.

3. května 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 0:16 Timo Nummelin, 11:32 Jukka Porvari, 17:07 Seppo Ahokainen, 20:55 Jukka Alkula, 28:20 Jukka Alkula, 29:24 Pekka Rautakallio, 29:58 Timo Sutinen, 30:35 Martti Jarkko, 39:41 Kari Makkonen, 42:19 Jukka Alkula, 43:08 Seppo Lindström, 52:12 Timo Sutinen, 53:22 Kari Makkonen, 54:48 Antero Lehtonen Branky Rumunska: 38:22 Dumitru Axinte Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – Harry Westreicher (AUT), László Schell (HUN) Vyloučení: 3:4 Diváků: 2 000  3. května 1977(20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 8:19 David Debol, 24:05 Robert Miller, 24:36 Mark Heaslip, 28:12 Buzz Schneider Branky SRN: 17:05 Reiner Philipp Rozhodčí: Viktor Dombrovskij (URS) – Nico Toemen (NED), Karl-Gustav Kaisla (FIN) Vyloučení: 9:5 (1:0) Diváků: 2 000  5. května 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 7:26 Lasse Oksanen, 8:57 Kari Makkonen, 17:19 Jukka Alkula, 19:51 Timo Sutinen, 47:32 Kari Makkonen, 55:37 Martti Jarkko, 57:59 Risto Siltanen Branky SRN: 22:31 Erich Kühnhackl, 39:33 Erich Kühnhackl Rozhodčí: Marcel Vaillancourt (CAN) – Mihai Presneanu (ROM), László Schell (HUN) Vyloučení: 5:5 (2:0, 0:2) Diváků: 2 000  5. května 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 21:57 Robert Krieger, 42:58 Louis Nanne, 58:28 Robert Krieger, 59:47 David Hynes Branky Rumunska: 17:13 Marian Pisaru, 22:50 Doru Tureanu, 32:06 Dezideriu Varga, 35:20 Doru Tureanu, 36:55 Sandor Gall Rozhodčí: Ivo Filip (TCH) – Oskar Wögerer (AUT), Martin Erhard (GER) Vyloučení: 5:5 (1:1) + Louis Nanne na 5 min. Diváků: 1 500  7. května 1977 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: 12:47 Franz Reindl, 37:59 Ignaz Berndaner, 56:10 Alois Schloder Branky Rumunska: 21:49 Florea Zginca, 29:50 Doru Tureanu Rozhodčí: Marcel Vaillancourt (CAN) – Karl-Gustav Kaisla (FIN), Nico Toemen (NED) Vyloučení: 3:2 Diváků: 2 500  7. května 1977 (20:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 21:21 Jukka Porvari, 50:30 Lasse Oksanen Branky USA: 34:50 Robert Krieger, 35:28 Warren Williams, 47:41 Louis Nanne Rozhodčí: Ivo Filip (TCH) – Martin Erhard (GER), Mihai Presneanu (ROM) Vyloučení: 4:7 (1:0, 1:0) Diváků: 1 500

Statistiky.

Soupiska Československa.

1. Československo Brankáři: Jiří Holeček, Vladimír Dzurilla. Obránci: Oldřich Machač, – František Pospíšil, Jiří Bubla, Milan Kajkl, František Kaberle, Miroslav Dvořák, Milan Chalupa. Útočníci: Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann, Jiří Novák, Ivan Hlinka, Jiří Holík, Marián Šťastný, Peter Šťastný, Jaroslav Pouzar, Eduard Novák, Vincent Lukáč. Trenéři: Karel Gut, Ján Starší.

Soupiska Švédska.

2. Švédsko Brankáři: Göran Högosta, Hardy Åström. Obránci: Lars Lindgren, Stefan Persson, Stig Salming, Jan-Erik Silfverberg, Mats Waltin, Ulf Weinstock, Lars Zetterström. Útočníci: Kent-Erik Andersson, Per-Olov Brasar, Rolf Edberg, Lars-Erik Ericsson, Roland Eriksson, Hans Jax, Martin Karlsson, Lars-Gunnar Lundberg, Bengt Lundholm, Nils-Olof Olsson, Mats Åhlberg. Trenér: Hans Lindberg, Kjell Larsson.

Soupiska SSSR.

3. SSSR Brankáři: Vladislav Treťjak, Alexandr Sidelnikov. Obránci: Vladimir Lutčenko, Alexandr Gusev, Gennadij Cygankov, Valerij Vasiljev, Vasilij Pěrvuchin, Sergej Babinov, Vjačeslav Fetisov Útočníci: Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov, Viktor Šalimov, Vladimir Šadrin, Alexandr Jakušev, Helmuts Balderis, Viktor Žluktov, Sergej Kapustin, Alexandr Golikov, Alexandr Malcev. Trenéři: Boris Kulagin, Konstantin Loktěv, Vladimir Jurzinov.

Soupiska Kanady.

4. Kanada Brankáři: Jim Rutherford, Tony Esposito. Obránci: Dennis Kearns, Greg Smith, Phil Russell, Rick Hampton, Carol Vadnais, Dallas Smith. Útočníci: Guy Charron, Walt McKechnie, Wilf Paiement, Alan MacAdam, Wayne Merrick, Ralph Klassen, Phil Esposito, Rod Gilbert, Pierre Larouche, Jean Pronovost, Eric Vail, Ron Ellis. Trenér: John Wilson.

Soupiska Finska.

5. Finsko Brankáři: Jorma Valtonen, Urpo Ylönen. Obránci: Seppo Suoraniemi, Seppo Lindström, Pekka Marjamäki, Hannu Haapalainen, Risto Siltanen, Pekka Rautakallio, Timo Nummelin. Útočníci: Jukka Porvari, Antero Lehtonen, Kari Makkonen, Esa Peltonen, Jukka Alkula, Seppo Ahokainen, Lasse Oksanen, Pertti Koivulahti, Martti Jarkko, Timo Sutinen, Veli-Marti Ruisma. Trenér: Lasse Heikkilä.

Soupiska USA.

6. USA Brankáři: Mike Curran, Dave Reece. Obránci: Louis Nanne, James McElmury, Robert Paradise, Joseph Micheletti, Wally Olds, Russell Anderson. Útočníci: Buzz Schneider, Warren Miller, Warren Williams, Thomas Vannelli, Thomas Younghans, David Hynes, Mark Heaslip, David Debol, Robert Krieger, Robert Miller, Thomas Rowe. Trenér: John Mariucci.

Soupiska SRN.

7. SRN Brankáři: Anton Kehle, Sigmund Suttner. Obránci: Udo Kiessling, Ignaz Berndaner, Josef Völk, Werner Klatt, Klaus Auhuber, Horst Kretschmer. Útočníci: Peter Scharf, Alois Schloder, Erich Kühnhackl, Reiner Philipp, Walter Stadler, Hans Zach, Franz Reindl, Walter Köberle, Vladimir Vacatko, Lorenz Funk, Hermann Hinterstocker, Miroslaw Slezak. Trenér: Hans Rampf.

Soupiska Rumunska.

8. Rumunsko Brankáři: Valerin Netedu, Gheorghe Hutan. Obránci: Elöd Antal, Sandor Gall, Gheorghe Iustinian, Doru Morosan, Dezideriu Varga, Ion Ionita. Útočníci: Florea Zginca, Eduard Pana, Constantin Dumitru, Marian Pisaru, Dumitru Axinte, Doru Tureanu, Marian Costea, Ion Gheorghiu, Laszlo Solyom, Constantin Nistor, Adrian Olenici, Tiberiu Miklos. Trenér: Stefan Ionescu.

MS Skupina B.

Polsko – Nizozemsko 4:2 (2:2, 2:0, 0:0)  10. března 1977 – Tokio  10. března 1977 – Tokio  10. března 1977 – Tokio  10. března 1977 – Tokio  11. března 1977 – Tokio  11. března 1977 – Tokio  12. března 1977 – Tokio  12. března 1977 – Tokio  12. března 1977 – Tokio  13. března 1977 – Tokio  13. března 1977 – Tokio  13. března 1977 – Tokio  14. března 1977 – Tokio  14. března 1977 – Tokio  14. března 1977 – Tokio  15. března 1977 – Tokio  15. března 1977 – Tokio  15. března 1977 – Tokio  16. března 1977 – Tokio  16. března 1977 – Tokio  16. března 1977 – Tokio  17. března 1977 – Tokio  17. března 1977 – Tokio  17. března 1977 – Tokio  18. března 1977 – Tokio  18. března 1977 – Tokio  18. března 1977 – Tokio  19. března 1977 – Tokio  19. března 1977 – Tokio  19. března 1977 – Tokio  20. března 1977 – Tokio  20. března 1977 – Tokio  20. března 1977 – Tokio  21. března 1977 – Tokio  21. března 1977 – Tokio  21. března 1977 – Tokio

MS Skupina C.

Dánsko – Velká Británie 9:2 (2:1, 4:0, 3:1)  12. března 1977 – Kodaň  12. března 1977 – Hørsholm  12. března 1977 – Kodaň  13. března 1977 – Hørsholm  13. března 1977 – Kodaň  13. března 1977 – Hørsholm  14. března 1977 – Hørsholm  15. března 1977 – Kodaň  15. března 1977 – Hørsholm  15. března 1977 – Kodaň  16. března 1977 – Kodaň  17. března 1977 – Hørsholm  17. března 1977 – Kodaň  18. března 1977 – Hørsholm  18. března 1977 – Kodaň  19. března 1977 – Hørsholm  19. března 1977 – Kodaň  19. března 1977 – Hørsholm  20. března 1977 – Kodaň  20. března 1977 – Hørsholm  20. března 1977 – Kodaň

44. mistrovství světa a 55. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 21. dubna – 8. května 1977 ve Vídni v Rakousku.

Die Spiele der A-Gruppe der 44. Eishockey-Weltmeisterschaft und 55. Eishockey-Europameisterschaft fanden vom 21. April bis zum 8. Mai 1977 in Wien in Österreich statt. Die B-Gruppe spielte vom 10. März bis 21. März in Tokio in Japan und die Mannschaften der C-Gruppe trafen sich vom 12. März bis 20. März in Kopenhagen in Dänemark. Mit 24 teilnehmenden Mannschaften gab es einen neuen Rekord. Erstmals trat bei einer Eishockey-Weltmeisterschaft eine Mannschaft Spaniens an; zudem nahm nach 1969 erstmals wieder ein kanadisches Team teil.


Historie.

Vznik.

V roce 1995 byla založena mezinárodní společnost Sea Launch Company (SLC), která se rozhodla postavit pokračovatele starší obdobné základny San Marco Equatorial Range u Afriky. Společnost založily firmy Boeing z USA, RKK Energija z Ruska, norská loďařská společnost Kvaerner (nyní Aker Solutions) a ukrajinský výrobce raket Zenit firma Južnoje a Južmaš. V březnu 1998 byla dokončena výstavba základny v přístavu v Long Beach USA, stejně jako stavba mobilní spouštěcí platformy Odyssey a montážní a velitelské lodi Sea Launch Commander. Z této platformy pak v Tichém oceánu poblíž rovníku startují rakety Zenit. S ohledem na umístění kosmodromu u rovníku je startovací hmotnost vynášených těles o třetinu větší, než je možné vypouštět ze stávajících pozemních kosmodromů.

Nový vlastník skupina S7.

V roce 2016 se stal novým vlastníkem Sea Launch společnost S7 Group, vlastnící také ruské aerolinky S7 Airlines. Skupina S7 odkoupila plošinu Odyssey včetně lodi Sea Launch Commander a pozemního vybavení od dosavadního vlastníka společnosti RKK Eněrgija. K podpisu kupní smlouvy došlo 27. září na Mezinárodním astronautickém kongresu v Mexiku s generálním ředitelem skupiny S7 Vladislavem Filevem. Inženýři z Eněrgije budou s partnery ze skupiny S7 spolupracovat na obnovení infrastruktury do provozního stavu a poskytnou potřebnou pomoc při oživování všech systémů.  Nově vzniklá dceřiná společnost S7 Space má za cíl obnovení kosmických startů z mořského kosmodromu do konce roku 2019 poté co byla po poslední misi v roce 2014 plošina i loď zakonzervována. Největší překážkou jsou však nedostupné rakety Zenit vinou napjatých vztahů mezi Ruskem a Ukrajinou. Nový majitel Sea Launch nicméně věří, že se podaří obnovit jejich výroba. Ve hře je také vyvíjena raketa Irtyš (dříve Sojuz 5) což je ruská obdoba Zenitu, ta ale nebude létat dříve než v roce 2022.

Přesun kosmodromu do Ruska.

Ke konci roku 2019 získala společnost S7 Space veškerá povolení, včetně povolení amerického ministerstva zahraničí potřebného k přemístění plovoucího kosmodromu Sea Launch z domovského přístavu v Long Beach do Ruska. Platforma Odyssey spolu se servisní lodi Sea Launch Commander bude nově kotvit na Dálném východě v přístavu Slavjanka jižně od Vladivostoku.  Velitelská loď SL Commander dorazila do ruského přístavu Slavjanka 17. března 2020 a poté 30. března připlula hongkongská nákladní loď Xin Guang Hua s naloženou plošinou Odyssey.

Konstrukce.

Základna vznikla přestavbou vyhořelé platformy používané pro těžbu ropy Severním moři. Celá má rozměr 160x66 metrů. Poblíž je ukotvena loď s řídícím střediskem, kde je ubytováno 240 lidí – personálu základny.  Vlastní plošina Odyssey má samostatný pohon a možnost zvýšit ponor až na 21 metrů. Spočívá na 10 pilířích upevněných k plovákům s palivem. Má svůj speciální přepravník raket, vlastní vypouštěcí stůl ruské výroby, ubytovací prostory pro 66 osob, které ovšem v době startu na plošině nejsou. Přesunou se na doprovodné lodi Sea Launch Commander asi 5 km daleko a vlastní odpálení je prováděno dálkově.

Využití.

První raketa typu Zenit odtud startovala 28. března 1999 a vynesla na nízkou oběžnou dráhu testovací náklad DemoSat. Poté kapacitu základny využívala a chce využívat hlavně telekomunikační firma Hughes. Je uvažováno s asi 10 starty za rok. Do konce roku 2007 odtud startovalo 23 těchto raket, z toho dva starty nebyly úspěšné.

Havárie a návrat.

Dne 30. ledna 2007 vybuchla při startu na startovací plošině 60 metrů vysoká raketa o hmotnosti 400 tun. Při výbuchu byla zničena i družice NSS-8, která měla být vynesena na oběžnou dráhu Země. Posádka plošiny byla v době startu 5km daleko na doprovodné lodi a tedy ke zraněním nedošlo. Plošina byla zčásti poničena a proto byla odeslána do opravy, která měla být hotová v roce 2012.  Rozsah škod však nebyl tak velký, opravy proto trvaly jen necelý rok. Už 15. ledna 2008 znovu odstartovala ze Sea Launch družice Thuraya3 na geostacionární dráhu, 19. března následovala televizní družice DirectTV-11.

Sea Launch je původně mezinárodní mořský kosmodrom umístěný na plošině v Tichém oceánu poblíž rovníku, od roku 2016 ve vlastnictví ruské společnosti S7 Space.

Sea Launch ist ein Schweizer Raumfahrtunternehmen, das Raketenstarts von einer speziell adaptierten Bohrplattform in Äquatornähe vermarktet. Gestartet wurde von 1999 bis 2014 mit Zenit-3SL-Trägerraketen; dabei handelt es sich um eine Zenit-2 mit Block-DM-Oberstufe und einigen Modifikationen für den Start von See aus. Insgesamt wurden mit dieser Rakete 33 Nutzlasten mit Massen von bis zu sechs Tonnen in Geotransferorbits (GTO) befördert. Infolge des Konflikts zwischen Russland und der Ukraine sind keine Zenit-Raketen mehr verfügbar.


Výskyt.

Krajta mřížkovaná obývá jihovýchodní Asii, Indonésii a Filipíny. Preferuje podmáčené a pobřežní lesní porosty, mokřady, močály a rýžová pole. Dobře šplhá po stromech a velice ráda se koupe, často vydrží ve vodě celé hodiny. Její kořistí jsou převážně drobní savci, ptáci, nebo plazi, poblíž lidských obydlí si nezřídka upytlačí slepici či menší selátko. Mohutní jedinci si dokonce troufnou na živočichy typu divokých prasat, telat buvolů, antilop, jelenů a dokonce i na lidi (jde však o velmi vzácné případy spíše „sebeobranného“ typu, obvykle se člověka bojí a vyhýbá se mu).

Vzhled.

Krajta druhu "Python reticulatus" je had dorůstající běžně délky 5-6 metrů, nejdelší změřený a řádně zdokumentovaný jedinec z Pittsburské zoo měl 8,7 metru. V posledních letech byl ovšem tento rekord zpochybňován a Guinnessova kniha rekordů uvádí jako nejdelšího jedince chovaného v zajetí hada jménem Medusa z Missouri o délce 7,67 m. Jako u jiných hadů, i zde jsou barevné diference. Často je svrchu žlutavá nebo hnědavá s velkými žlutými (přibližně kosočtverečnými) skvrnami s tmavým okrajem, které daly této krajtě druhové jméno.

Rozmnožování.

K páření dochází v říjnu až listopadu. Po 3–4 měsících gravidity snáší samice okolo 50 vajec, výjimečně jich může být ale až 100. Je starostlivou matkou, svoji snůšku obtáčí, zahřívá a chrání svým mohutným, svalnatým tělem. Inkubační doba je tak jako u většiny plazů závislá na teplotě a pohybuje se mezi 54–105 dny. Vylíhlá mláďata měří okolo 50 cm a ihned se o sebe dokáží postarat sama. Tito plazi potřebují 10 až 20 let na to, aby vyrostli do hmotnosti kolem 60 kilogramů. Jejich růst je tedy velmi pomalý.

Ohrožení.

Jediným nebezpečným nepřítelem pro dospělého hada je člověk. Krajty se stávají obětí poptávky po své krásně vzorované kůži a ve své domovině jsou nemilosrdně pronásledovány a loveny. Pro místní obyvatele představují také vítané zpestření jídelníčku a některé vnitřní orgány navíc využívá tradiční medicína.

Rekordy.

Přes nejednotnost zdrojů se krajtě mřížkované přisuzuje několik rekordů:  V dubnu 2016 byl v Malajsii odchycen jedinec o udávané délce okolo 8 metrů, záhy však uhynul a nebyl dosud oficiálně přeměřen.

Chov v zajetí.

Vzhledem ke své velikosti je krajta mřížkovaná nevhodná pro chov v bytových podmínkách, omluvitelný je snad ještě odchov mladých jedinců. Přerostlých a nezvladatelných hadů se pak ale člověk jen těžko zbavuje. Drobný chovatel si takového plaza nevezme, protože mu nedokáže připravit dostatečně velké terárium a není s ním schopen sám manipulovat, a ani každá zoologická zahrada či podobná instituce není k chovu tak obrovských hadů vybavena. Problémy znásobuje fakt, že krajty mřížkované jsou velmi silní, rychlí a často velice útoční hadi. Proto je při manipulaci s většími jedinci, nutná spolupráce alespoň dvou, nebo raději více osob. Jsou tak chovány pouze ve specializovaných zařízeních.

Krajta mřížkovaná ("Python reticulatus") je had z čeledi krajty. Přestože se udává, že dosahuje délky až přes 12 metrů, nejdelší udávaný jedinec (zabitý roku 1912 na ostrově Celebes), jenž byl změřen, měl 9,76 m. Neexistuje ale dostatek zdrojů, které by tento rekord mohly doložit a potvrdit. Nejdelší doložený rekord náleží krajtě mřížkované chované v Pittsburghské zoologické zahradě, která byla změřena v listopadu 1956 a jež dosahovala délky 8,7 metru. Již několik ověřených volně žijících jedinců však přesáhlo hranici sedmi metrů a i díky tomu je krajta mřížkovaná považována za nejdelšího hada na světě. Je též považována za druhého nebo třetího "nejtěžšího hada světa", v hmotnosti ji předstihuje jen o málo kratší, ale zavalitější anakonda velká a snad i krajta tygrovitá. Nutno podotknout, že jde o maximální hodnoty, kterých hadi běžně nedosahují.

Der Netzpython ("Malayopython reticulatus") zählt zur Gattung "Malayopython" in der Familie der Pythons (Pythonidae). Er ist eine der größten Schlangen der Welt. Netzpythons leben in den Tropen Südostasiens. Ursprünglich bewohnte die Art dort feuchte Regenwälder und Sümpfe, sie ist jedoch sehr anpassungsfähig und besiedelt auch landwirtschaftliche Nutzflächen und Siedlungen.