Klubová kariéra.

FK Partizan.

Dne 9. dubna 2006 ve věku 16 let debutoval za celek FK Partizan pod hlavním trenérem Jürgenem Roberem během zápasu ligy proti FK Vozdovac. První vstřelené branky za FK Partizan si Jovetić připsal během utkání kvalifikace Poháru UEFA proti celku Zrinjski a to 2. srpna 2007. Zápas FK Partizan vyhrál 5:0 a 17letý Stevan Jovetić si připsal hattrick ve svém nízkém věku. V říjnu 2007 byl spojen s několika velkokluby jako Manchester United a Real Madrid. Jovetić se stal kapitánem svého klubu ve věku 18 let (leden 2008) poté, co bývalý kapitán Antonio Rukavina byl prodán do německé Bundesligy do klubu Borussia Dortmund. To ho učinilo nejmladšího kapitána Partizanu v historii. Překonal klubovou legendu Alberta Nady, který se stal kapitánem ve věku 19 let.

ACF Fiorentina.

Sezóna 2008/09.

Dne 10. května 2008 přestoupil do Serie A hrajícího celku ACF Fiorentina za 8 milionů liber. Svůj první gól za Fiorentinu dal v zápase ligy proti Atalantě v podobě pokutového kopu dne 5. dubna 2009.

Sezóna 2009/10.

Sezónu 2009/10 začal brankou proti Sportingu Lisabon na 1-1 a následná remíza při zpáteční cestě na Stadio Artemio Franchi byla velmi důležitá, neboť dala Fiorentině možnost vstupu do skupinové fáze Ligy mistrů. Další rozhodující góly byly proti Palermu, Sampdorii a Livornu. Dne 29. září 2009, když vstřelil oba góly a rozhodl prakticky zápas sám, AC Fiorentina zvítězila nad 2:0 nad Liverpoolem ve skupinové fázi Ligy mistrů. Dne 9. března 2010 Jovetič vstřelil dva góly a Fiorentina tak porazila 3:2 FC Bayern Mnichov. 28. března také skóroval v zápase proti Udinese, který nakonec jeho celek zvládl poměrem 4:1.

Sezóny 2010/11 a 2011/12.

Během předsezónní přípravy pro sezónu 2010/11 utrpěl zranění vazu v pravém koleně, kvůli kterému nakonec zmeškal celou sezónu.  Jovetić se vrátil po zranění ve skvělé formě do sezóny 2011/12, vstřelil 2 branky v zápase s Parmou a Fiorentina tak zvítězila 3:0. Dne 15. října 2011 Jovetić podepsal smlouvu do roku 2016.

Manchester City.

Anglický vicemistr koupil třiadvacetiletého hráče v létě 2013 za 22 milionů £. V klubu dostal dres s číslem 35. V sezoně 2013/14 byl často zraněný a proto mu náležela pozice až čtvrtého útočníka.

Reprezentační kariéra.

Jovetić hrál v reprezentaci Černé Hory do 21 let.  V A-mužstvu Černé Hory debutoval 24. 3. 2007 v přátelském zápase v Podgorici proti reprezentaci Maďarska.

Stevan Jovetić (černohorskou cyrilicí Cтeвaн Joвeтић; * 2. listopadu 1989, Titograd, SFR Jugoslávie) je černohorský fotbalový útočník, od léta 2017 hráč klubu AS Monaco. V roce 2009 získal v Černé Hoře ocenění Fotbalista roku. Stylem hry bývá přirovnáván k italskému šutérovi Roberto Baggiovi.

Stevan Jovetić (* 2. November 1989 in Titograd) ist ein montenegrinischer Fußballspieler, der seit Ende August 2017 bei der AS Monaco unter Vertrag steht.


Nejstarší historie.

Názvy obce: 1672 Hardt; 1718 Harth; 1720 Alt Hart; 1751 Althart; 1846 Alt Hart, Stará Hobza; 1872 Althart, Staré Hobzí.  Názvy polních tratí: Aumühle, Urbitzlis, Obergüterholz, Mühlberg, Rotallen, Obere Rotallen, Pharhofbreite, Rannowitz, Dreiquanten, Wilden, Lange List, Bruckmühle, Hinterlies, Thayawiesen, Hintausäcker, Schanzgraben, Unteres Bruckfeld, Steinbruch, Kirchenlies, Grummetluß, Drei Kreutz, Hühnerluß, Lange Luß, Gräberäcker, Hofstadt, Kalkbreiten, Dubenken, Kräutäcker, Lusthof, Lusthofleithen, Füllergarten, Hasenbühl, Spinnfabrik, Blaseberg, Höllteichäcker, Grabeluß, Wachtberg, Schafmeisterbreiten, Sattel Leithen, Vogeljagd, Teichbreiten, Hönitzwiesen, Baumgarten, Stadel Breiten, Mauth Breiten, Stadt Breiten, Pflanzsteig, Tenlgarten (pramen), Hirschgraben, Zugab, Braberg, Langerberg, Taubenberg, Winkelholz, Cottonbleiche, Perschling, Glashütte, Kreutzberg.

Majitelé ve středověku.

Od konce 9. století do poloviny 10. století se stalo Podyjí útočištěm obyvatel z Podunají a Pomoraví, kteří se z těchto oblastí stahovali před maďarskými nájezdy a útoky. Jedním z takových podyjských slovanských hradišť bylo i Staré Hobzí (další Turecký kopec / Hornice, Palliardiho hradisko / Bítov či na rakouské straně Sand / Raabs an der Thaya), což potvrdily nálezy tuhové keramiky V. Nekudou. Nejstarší písemný záznam o Starém Hobzí pochází z roku 1120 a 1190, kdy je v horní části vsi (německy Obergut) vzpomenuta kaple sv. Ondřeje, mlýn, krčma a dvůr pod patronací premonstrátského

Majitelé v novověku.

Brzy na to držel ves Mikuláš / Niklas ze Zahrádky a na Hobzí, připomínaný v roce 1490. Jeho chotí byla Dorota z Křesyně / Krziessyn. Hobzí připadlo Oldřichovi / Ulrich, synovi Mikuláše a Doroty, který je připomínán roku 1519. Jeho chotí byla Voršila Noglar z Pfaffenschlagu (zaniklá ves u Slavonic). V letech 1535–1544 drželi Hobzí Oldřichovi synové Jan / Johann, Linhart / Leonard, Jindřich / Heinrich a Václav / Wenzel, roku 1560 a roku 1563 se připomíná Jiří / Georg, roku 1611 a roku 1614 jeho syn Jindřich / Heinrich, soudce v Brně, roku 1649 Karel / Karl Bohobud, syn Jindřichův, po jehož smrti bylo zadlužené

Johann Peter Flick.

Johann Peter Flick, původem z Východního Pruska, byl výjimečným příkladem úspěšného manufakturisty v bavlnářství na Moravě. Začínal původně jako sluha hraběte Františka Josefa z Deblína, potom jako faktorista bavlněné příze do dolnorakouských bavlnářských podniků a v roce 1782 postavil s povolením vrchnosti na jejím pozemku manufakturu na výrobu mušelínu, piketu a grádlu. V roce 1787 mu gubernium udělilo privilegium k provozu a jeho podnik s 19 tkalcovskými stavy a 65 zaměstnanci obdržel nejen nejvyšší ochranu, ale také titul dvorní c. k. továrny se znakem císařského orla a právo zřizovat sklady v hlavních městech provincií monarchie.  Po tragické smrti hraběte Františka Josefa z Deblína roku 1786 nastal jeho strmý vzestup, na 200 tkalcovských stavů pro Flicka pracovalo po celých Čechách, Moravě a Slezsku a v roce 1802 už zaměstnával na 400 tkalců (Weber) a 3 000 přadláků (Spinner).

Panství a velkostatek Jemnice - Staré Hobzí.

Panství Jemice-Staré Hobzí o rozloze 3 517,45 ha zakoupil Alfons sen. Pallavicini (1807–1875), syn markýze Eduarda von Pallavicini a hraběnky Josefy zu Hardegg (zu Hardegg auf Glatz und im Marchlande), za 822 000 zlatých od hraběnky Therese von Trautmannsdorf 29. ledna 1841. V roce 1842 přikoupil od svobodného pána Georga Simona von Sina vídeňský palác (Palais Pallavicini) na Josefsplatz čp. 5, v roce 1844 se oženil s Gabrielou Fürstenberg (1821–1895), v roce 1845 získal český šlechtický inkolát a v roce 1868 mu císař potvrdil užívání rakouského titulu v překladu markrabě. Jemnické panství i s palácem ve Vídni zdědil v roce 1873 jeho nejstarší syn Alexander von Pallavicini, c. k. tajný rada a komoří, rytíř Řádu zlatého rouna, který v roce 1876 pojal za manželku hraběnku Irmu Széchényi von Sálvár-Felsövidék (* Ödenburg 28. 6. 1855 - Jamnitz, † 7. 10. 1932). Z manželství pošly děti: Karl (1877–1900), Alfons jun. (1883–1958) a Alexander jun. (1890–1941). V roce 1884 přikoupil Alexander von Pallavicini v Čechách velkostatek Dašice - Vysoké Chvojno na Pardubicku a v roce 1912 Alfons jun. Pallavicini od rytíře Ernsta von Wessely maďarské majetky Szilvásvárad a ves Nagyvisnyó. Staré Hobzí čítalo 152 domů, 771 německých obyvatel a 124 českých, Nové Hobzí 16 domů, 82 obyvatel německých, 17 českých (r. 1890). K alodiálnímu statku Staré Hobzí náležel zámek s kaplí sv. Tomáše, dvůr, cihelna a pila. K tomu popl. dvůr v Hejnicích, Veselíčko (Lusthof), „Johannihof” se dvorem, pilou a myslivnou a 4 mlýny. Rodina Pallavicini pobývala na zámku v Jemnci v letním období, v zimním naopak v paláci ve Vídni. Zámek ve Starém Hobzí nechala upravit pro ubytování letních hostů. V roce 1910 se v zámku nacházelo na 30 bytů s jedním až třemi pokoji. Jemnické panství spravovala zčásti ve své režii, kdy v Jemnici zaměstnávala správce velkostatku (Gutsverwalter), účetního (Buchhalter), podkoního ((Wirtschaftsbereiter), lesního kontrolního (Forstkontrollor), v Janově na statku hospodářského správce (Wirtschaftsverwalter), hajného a adjunkta v Janově údolí, hajného a lesního adjunkta v Komárovicích, hajného a adjunkta v oboře (Tiergarten) u Starého Hobzí, hajného v bažantnici (Fasangarten), hajného v Louce, vrchního zahradníka ve Starém Hobzí a zahradníka v Jemnici a 3 myslivce (Wildheger), dále provozovala při hospodářském dvoře v Janově 1 lihovar (Spiritusbrennerei), ve Starém Hobzí 1 cihelnu a 1 pilu. Zbytek pronajímala: Jakob Goldmann měl pronajaté hospodářské dvory a lihovar v Rácovicích a Komárovicích (Komarowitz), hospodářské dvory v Jemnici, Louce, Pálovicích a Menharticích a lihovar v Pálovicích, Josef Hilfreich hospodářský dvůr ve Chvalkovicích, Max Spitz hospodářský dvůr v Mutné, Samuel Kohn hospodářský dvůr v Hejnicích.  Alexander Pallavicini byl hlavou celé rodiny. Podle rodové tradice nastoupil v roce 1853 vojenskou kariéru a před vypuknutím první světové války se účastnil v roce 1913 vojenských manévrů v Čechách. Po vypuknutí první světové války věnoval Uherskému Červenému kříži v Budapešti 5 000 korun, Rakouskému Červenému kříži / Österreichische Rote Kreuz ve Vídni 5 000 korun, Rakouské společnosti Bílého kříže / Österreichische Gesellschaft vom Weißen Kreuze ve Vídni 3 000 korun, Ministerstvu vnitra ve Vídni (Válečnému pomocnému úřadu) 5000 korun, pro rodiny povolaných uherských pomocných rezervistů v Budapešti 3 000 korun (celkem 21.000 korun). Zámek v Jemnici a ve Starém Hobzí dal k dispozici Maltézskému řádu / Malteserritterorden, v Jemnici pro ubytování a ošetření raněných důstojníků. Po vypuknutí války byl nasazen na polské hranici u města Przemyśl, po prolomení fronty byl umístěný u města Nový Sandec (Neu-Sandez) a pak převelen do Vídně. Na začátku roku 1915 byl pověřen úkolem podat zprávu o situaci v zemích Koruny České. V průběhu své cesty navštívil i jemnické panství a lazaret na zámku.

Československá republika.

Konec první světové války, porážka Rakouska-Uherska a vznik národních států na území bývalé monarchie představoval pro rodinu Pallavicini závažný zlom v jejich majetkové situaci. Panství Jemnice jim bylo roku 1919 zkonfiskováno, všechny krátce před tím provedené prodeje od října 1918 pozemkovým úřadem prohlášené za neplatné. V roce 1920 stát nařídil u části venkovských pozemků nucený pronájem, u pozemků, které byly déle jak 10 let v pronájmu provedl odprodej na nájemníky. V roce 1923 započalo přídělové řízení Státního pozemkového úřadu zbytkového statku Chvalkovice (53 ha), Komárovice (40 ha), Rácovice (103 ha) a lihovaru při dvoře v Rácovicích. V roce 1924 převzala obvodová úřadovna ve Znojmě velkostatek Jemnici (1 189 ha), Ředitelství státních lesů a statků (ŘSLS) v Třeboni získalo lesy a tři další velkostatky u Starého Hobzí (Hejnice, Veselíčko, Janov). V Janově byla zřízena Správa státních statků a při ní v roce 1928 státní sýrárna. Zámek v Jemnici a ve Starém Hobzí si mohla rodina podržet pod podmínkou, že zámek bude přístupný veřejnosti, každou sebemenší změnu bude povolovat ministerstvo kultury a že ze zámku nebude zařízení odváženo. Rozloha panství Jemnice činila v roce 1920 3 516,81 ha, po pozemkové reformě rodině zůstalo 617,33 ha. Po léta táhnoucích se soudních procesech, kdy došlo až na mezinárodní soud v Haagu (Cour arbitrale mixte hongroise-chechoslovaque), obdržela rodina Pallavicini v lednu roku 1934 od Československa odškodnění ve výši 4.400.000 Kč, podle rodinných zápisů bylo odškodnění hluboce pod skutečnou cenou.

Příliv českého obyvatelstva.

Od roku 1919 začala ve vsi působit Národní jednota pro jihozápadní Moravu, která se snažila o zřízení české menšinové školy. Moravský zemský národní výbor rozhodl 13. srpna 1919 o otevření české obecné školy ve Starém Hobzí, do jejíhož obvodu spadaly také obce Nové Dvory a Vnorovice. Současně došlo na německé obecné škole ke zredukování provozu na dvě třídy. Na podkladě zákona o propůjčování míst legionářům začal od října 1920 na české obecné škole vyučovat bývalý legionář Josef Plšek a mohla být otevřena druhá třída.  Česká škola se dělila až do konce roku 1920 o prostory zámku s vojenskou jednotkou, která zde byla umístěna po obsazení provincie Německá jižní Morava. V roce 1922 byla obecná škola přeměněna na českou školu menšinovou a při škole začal pracovat divadelní ochotnický soubor místního okrsku Národní jednoty. Zřízení měšťanské školy (smíšené) ve Starém Hobzí schválilo Ministerstvo školství a osvěty výnosem z 2. října 1926. V roce 1927 přibyla v prostorách zámku vedle obecné, měšťanské školy, četnické stanice ještě česká mateřská

Spor o konfiskovaný dvůr Veselíčko.

Zábor z velkostatku Alexandra Pallaviciniho se ve Starém Hobzí týkal dvorů Nové Hobzí, Janův dvůr, Hejnice a Veselíčko. Celková výměra zabrané půdy na těchto statcích činila 470,5 ha zemědělské půdy a 412 ha veškeré půdy a její přerozdělování doprovázela celá řada konfliktů mezi českými a německými zájemci. Spor o dvůr Veselíčko dokonce skončil až před soudem. Na návrh místního odboru Národní jednoty pro jihozápadní Moravu a místní odbočky agrární Domoviny přiznal Státní pozemkový úřad rozparcelovanou půdu 26 žadatelům z řad

Činnost německých spolků.

Ještě v první pol. 30. let nebyla německá tzv. obranářská činnost ve Starém Hobzí přesvědčivá a v místních odbočkách nijak silně zastoupená. Na týdenním školení německých rolníků, pořádaném v Písečném Organizací německých zemědělců Moravy/Organisation der deutschen Landwirte Mährens od 22. do 27. února 1926 reprezentovali Hobzí jen 4 sedláci. Změna nastala až po roce 1935, kdy byla také založena odbočka Svazu Němců ve Starém Hobzí/Bundesgruppe Althart, která spadala pod svazový okres Slavonice/Bundesbezirk Zlabings župy jižní Moravy/Gau Südmähren. Slavonický okres tvořily odbočky: Staré Hobzí (Althart), Český Rudolec (Böhmisch Rudoletz), Hostkovice (Hostes), Lipolec (Lipolz), Marketa (Margarethen), Matějovec (Modes), Písečné (Piesling), Slavětín (Slawathen), Cizkrajov (Sitzgras), Stálkov (Stallek), Stoječín (Stoitzen), Dolní Radíkov (Unter Radisch), Slavonice (Zlabings), Vratěnín (Fratting), Mešovice

Židovské obyvatelstvo.

Staré Hobzí přišlo o svoji židovskou komunitu na konci dvacátých let 20. století. Po vzniku Československa a při sčítání lidu v roce 1921 žily ve Starém Hobzí dvě židovské rodiny, Sachsova a Singerova. Podnikatel Hugo Singer si v roce 1913 pronajal na 12 let pozemky fary ve Starém

Četnické stanice a celní pohraniční pásmo.

Četnické stanice: Dačice, Český Rudolec, Slavonice, Jemnice, Vratěnín, Telč, Studená, Želetava zřídilo c. k. místodržitelství na Moravě a zemské velitelství četnictva č. 4 v Brně na podkladě c. k. zákona o četnictvu č. 19/1876 říšského zákoníku. Ve Starém Hobzí se četnická stanice nenacházela a městys spadal do četnického obvodu jemnického a slavonického. Další četnické stanice pod Okresním četnickým velitelstvím v Dačicích přibyly až po roce 1920: Budeč, Markvarec, Budíškovice, Řečice, Staré Hobzí, Písečné, Bolíkov, Nová Říše, Mrákotín, Popelín, Stará Říše, Urbanov, Panské Dubenky.  Dohoda o malém pohraničním styku z roku 1929 rozšířila pohraniční pásmo po obou stranách hranice do hloubky 15 km. Slavonické pohraniční pásmo tvořily: Bolíkov, Cizkrajov (Cizkrajov, Felixův Mlýn, Myslivna, Zámeček u Bolíkova), Nové Hobzí, Staré Hobzí (Janský Dvůr, Hejnice, Staré

Doprava.

Po zřízení nového čsl. státu se na jihozápadní Moravě zhroutil za Rakouska-Uherska léty budovaný dopravní systém napojený na Dolní Rakousko. V roce 1920 si představitelé místních německých obcí vymohli u ředitelství pošt a ministerstva pro veřejné práce zavedení jednoho poštovního autobusu na trase Slavonice-Písečné-Dešná-Jemnice, který umožnil spojení se železniční dráhou Slavonice-Schwarzenau a Slavonice-Jihlava, dále pak s lokální

Třetí říše/župa Dolní Podunají.

Přes protesty českého obyvatelstva bylo Staré Hobzí podle sčítání lidu z roku 1910 zahrnuto do odstoupeného území a 8. října 1938 obsazeno německou armádou. Staré Hobzí spadalo pod Ostmark - Reichsgau Niededonau - 26. Landkreis Waidhofen an der Thaya (27 obcí). Soudní úřady se nacházely ve městech Raabs an der Thaya, Waidhofen an der Thaya a ve Slavonicích, do jehož soudního obvodu připadlo Staré Hobzí. Podle úředního soupisu z roku 1942 žilo v Hobzí 715 obyvatel z toho 339 mužů. Domácností

Československá socialistická republika.

Zajatecký Tábor.

Motorizované jednotky RA dorazily do Starého Hobzí ze směru od Jemnice 12. května 1945, po nich pak na koních a s povozy další jednotky 2. ukrajinského frontu maršála Malinovského, které sebou přivezly válečné maďarské a německé zajatce. Obce se dotkly i velké přesuny vojsk RA přes jihozápadní Moravu. Zajatecký tábor u Starého Hobzí fungoval od 12. 5. do 16. 7. 1945. Podle svědků zde mělo být soustředěno až na 40 000 zajatců, které rudoarmějci postupně přepravovali z vlakového nádraží ve Slavonicích do gulagů na

Odsun německého obyvatelstva.

Partyzánská skupina z Tábora o síle 10. čet pod velením pluk. jezdectva Vladimíra Hobzy se přesunula 6. června 1945 do Slavonic a ještě téhož dne provedla odsun německého obyvatelstva ze Slavonic do Rakouska. Podle rozkazu pluk. Hobzy, sepsaném na velitelství partyzánů ve Slavonicích, následoval 7. června 1945 dopoledne odsun v obcích: Nové Sady, [Marketa (Písečné)|[Marketa]], Písečné, Modletice, Václavov, Nové Hobzí, Staré Hobzí, Mutná, Holešice a odpoledne v obcích: Cizkrajov, Urbaneč, Vnorovice, Nové Dvory. Rozkaz byl adresován posádkovému velitelství četnictva, které mělo zajistit četnické hlídky ve jmenovaných obcích a podílet se na odvodu vystěhovaného obyvatelstva až za hranice. Osobní věci, zabavené při „čištění“ dačického okresu, měl odevzdat podplukovník Čekal

Politická správa.

Dekretem presidenta republiky ze dne 27. října 1945 o územní organisaci správy, vykonávané národními výbory, došlo k obnovení země Moravskoslezské a správního okresu Dačice. Prvním předsedou MNV ve Starém Hobzí se stal Rudolf Hála, člen KSČ. Na základě správní reformy z roku 1948 a vládního nařízení o územní organisaci okresů 3/1949

Kolektivizace.

Místní organizace KSČ byla ve Starém Hobzí založena těsně po odsunu německého obyvatelstva a již 2. srpna 1945 podával časopis komunistické strany na Jihlavsku „Kladivo a srp” zprávu o jejím fungování. Místní komunistická organizace propagovala v koutu jihozápadní Moravy politiku KSČ a v zemědělství zakládání Jednotných svazů českých zemědělců. V říjnu 1945 byla znovu zřízena Vrchní správa státních statků v Janově se státním lihovarem (zrušen roku 1952) a státními dílnami. Dnem 1. ledna 1949 stát zřídil

Části obce.

V katastru obce Staré Hobzí se nalézá lovecký zámeček v Janovském údolí (nyní Camping Letní den s.r.o.), Janovský dvůr/Johannihof (nyní rekreační středisko Janov), hospodářský dvůr Veselíčko /

Pamětihodnosti.

Kříže u cesty, kapličky a Boží muka nesly jména svých donátorů, německé nápisy a jména zakladatelů byly po odsunu německého obyvatelstva odstraněny: na cestě k Louckému mlýnu „Pokorny“ kříž, „Pokorny“ boží muka, u odbočky k Louckému mlýnu „Seidl“ kříž, na silnici do Jemnice „Vorreiter“ kříž a

Turistika a rekreace.

Hipostezka Vranov nad Dyjí - Uherčice - Plačovice - Maříž.

V rámci projektu „Podpora jezdecké turistiky na jihozápadní Moravě” vznikla za podpory Nadace Partnerství za účelem propojit hipostezku Znojmo - Vranov nad Dyjí s jihočeskými trasami hipotrasa Vranov nad Dyjí - Uherčice - Plačovice - Maříž. Hipostezka prochází jižně pod

Cyklostezka Greenway řemesel a vyznání.

Cyklistická trasa Greenway Praha–Vídeň je doplněna navazujícím okruhem „Greenway řemesel a vyznání”. Jedná se o síť místních tras severně od

Staré Hobzí (dříve též Stará Hobža, nebo ) je obec v okrese Jindřichův Hradec. Žije zde obyvatel. Obec Staré Hobzí, zmíněná poprvé v zakládací listině Louckého kláštera z 25. října 1190, byla v rámci moravských okresů příslušná: v letech 1850 až 1855 do obvodu okresního hejtmanství v Dačicích, v letech 1855–1868 do obvodu smíšeného okresního úřadu v Jemnici, od roku 1868 do roku 1897 opět pod okresní hejtmanství v Dačicích, poté, když bylo vytvořeno okresní hejtmanství v Moravských Budějovicích, do jeho politického okresu a v roce 1911 po vzniku slavonického soudního okresu do obvodu okresního hejtmanství v Dačicích.

Staré Hobzí (deutsch "Alt Hart") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt acht Kilometer südlich von Dačice und gehört zum Okres Jindřichův Hradec. Der Ort ist als ein Dreieckplatzdorf angelegt.


Vymezení.

Pohoří se táhne od severozápadu na jihovýchod v délce 75 km a jeho šířka v průměru dosahuje 35 km. Rozkládá se mezi údolím řeky Marica na jihozápadě, která ji odděluje od severozápadních výběžků východních Rodopů (hřebeny Gorata, Gradište a Chuchla), a údolím řeky Sazlijka na západě, která ji odděluje od Hornothrácké nížiny. Na východě ji od Derventské vysočiny odděluje Sremská soutěska řeky Tundža a na jihovýchodě v evropském Turecku jeho nejzazší nízké hřbety dosahují téměř k městu Edirne v Dolnothrácké nížině. Na severu se táhne do údolí řek Sokolica (levý přítok Sazlijky) a Sinapovska a v blízkosti obce Orlov Dol je propojena velmi nízkým sedlem s Manastirskou vysočinou.  Hřeben hor se vyznačuje plochými vrcholy, táhnoucími se od severozápadu na jihovýchod, kdežto na jihozápad a severovýchod od nich se oddělují dlouhé a strmé hřbety, které dobíhají k údolím řek na pomezí hor. Nejvyšším bodem Sakaru, i jihovýchodního Bulharska, je Višegrad (856,1 m), který se nachází v geografickém středu pohoří.

Přírodní poměry.

Geologická stavba.

Většina pohoří je tvořena žulovým batolitem, který je obklopen pláštěm z přeměněných hornin – rulami, amfibolity a břidlicemi. Na tomto podkladu leží malá ložiska polymetalických rud bez průmyslového významu. Současný reliéf se utvořil ve svrchních třetihorách a čtvrtohorách a byl modelován vlivem epirogenního pohybu a erozivně denudačních procesů.

Podnebí.

Podnebí je zde přechodné středomořské.

Vodopis.

Pohoří odvodňuje mnoho řek – přítoky Sazlijky, (Sokolica a Glavanska reka), Marici (Bakărdere, Goljama reka, Levčenska reka, Čengenedere, Kalamica, Kemal atd.) a Tundži (Sinapovska reka, Bozaška reka, Karabaška reka atd.).

Půdy.

Převládající půdy jsou především vyluhované podzolové kambizemě (CMx2), místně silně erodované.

Flora a fauna.

Hřebeny a svahy jsou porostlé listnatými lesy a rozsáhlými pastvinami. Je to jedna z nejbohatších oblastí v Bulharsku s mnoha druhy dravců, kterých ubývá. Z tohoto důvodu je pohoří z hlediska ekologie důležitým místem pro ochranu rostlin a živočichů.

Hospodářství.

V regionu Sakar je velmi vhodný terroir pro pěstování vinné révy. Produkují se zde renomovaná nová bulharská červená vína odrůd Merlot, Cabernet Sauvignon a Syrah, která obdržela uznání od světoznámých degustátorů.  V horské oblasti má velikou tradici lovecká a rybářská turistika. Poblíž Topolovgradu je mnoho loveckých chat se zkušenými průvodci, kteří mohou doporučit různé trasy vhodné pro lov zvěře.

Historie.

Pohoří bylo osídleno od nejstarších dob. Legendy říkají, že tu nějakou dobu pobýval vojvoda Indže – legendární kardžalijský vůdce, který se odvrátil od zbojnictví a stal se jedním z nejvýznamnějších povstaleckých vůdců v Bulharsku.

Památky.

Nejvýznamnějšími zdejšími kulturně-historickými památkami jsou megalitické dolmeny z 2. tisíciletí př. n. l., Ustremský klášter svaté Trojice, rovněž znám jako Chajduški, protože jeho stavba je spojena s vojvodou Indže a Kara Koljou, kulturní památka hrad Matočina a v jeho blízkosti dva skalní kostely z 10. století, pevnost Paleokastro, vojenská svatyně obětem Balkánských válek na hoře Vălča krepost (Kurtkale).  Přírodních památek se zde nachází ještě více: kaskádové proudy v lokalitě Kazankite, skalní výtvory Orle, Kostenurka (želva) a vrcholek Kartalkata, jeskyně Babini bozki, neobyčejně krásné Tesni skaly (Darkaja) a celkem sedm chráněných území (místo zvané Bakărilja a šest přírodních památek).

Sídla.

Na svazích a úpatích pohoří se na území Bulharska nachází 1 město a 58 vesnic a na území Turecka 5 vesnic.

Doprava.

Po jihozápadním úpatí pohoří v úseku Charmanli – Generalovo prochází úsek dálnice Marica. Západní části pohoří probíhá severojižním směrem silnice č. 55 (Debelec – Nova Zagora – Svilengrad) v délce 51,4 km od obce Mărdec do Svilengradu. Od jihozápadu k severovýchodu, z Charmanli k vesnici Kňaževo, vede v délce 61 km silnice č. 76 (Topolovgrad – Charmanli – Elchovo). Pohořím vedou silnice třetí třídy č. 559 (Polski Gradec – Topolovgrad – Ustrem, délka 21,8 km), č. 761 (Kňaževo - Matočina, délka 40,3 ) a č. 809 (Ljubimec - Goljama Zvezda, délka 21,4 km).

Sakar ( "Сакар"), je oblé pohoří v jihovýchodním Bulharsku a v severozápadním cípu evropské části Turecka. Leží v bulharských oblastech Chaskovo a Stara Zagora a v turecké provincii Edirne.

Sakar () ist ein kleines Gebirge im Südosten Bulgariens (Thrakien). Diese kuppelförmige Erhebung hat als höchsten Punkt den Gipfel Wischegrad (). Sakar liegt zwischen den Flüssen Mariza, Tundscha, Sokolniza und Saslijka. Der niedrigste Punkt am Fuße des Gebirges ist nur hoch. Durch das Sakar-Gebirge verläuft die Landstraße von Topolowgrad nach Swilengrad.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1362. Většina území města náležela vždy k Čechám, ale katastrální území Tušť bylo k někdejšímu Československu připojeno až 31. července 1920 jako součást tzv. Západního Vitorazska, a v rámci Čech začleněno do soudního okresu Třeboň stejnojmenného politického okresu.  14. prosince 2005 byla obec povýšena na město na základě splnění kritéria alespoň 3000 obyvatel.

Přírodní poměry.

Suchdol leží v chráněné krajinné oblasti Třeboňsko. Severně od města leží přírodní rezervace Na Ivance.

Rybníky.

Největším rybníkem na katastrálním území Suchdola je Podřezaný neboli Nový lipnický (68 ha). Následuje rybník Velký Šustov (36 ha) u Hrdlořez. Zajímavá je soustava menších rybníků Tří Facek. Nejseverněji je rybník Kocínov, pod ním M. a V. Tichava, Rohlík a Pasečný. Na východ od nich se rozprostírá V. a M. Hadač, Mošna, Panoš a největší z nich, Růže. Podobně soustava rybníků pod osadou Benátky je vyhledávána k procházkám: M. a V. Hojek a V. Filiš, které se rozkládají těsně u samého konce Benátek, M. Praseta a V. Praseta tvoří střed soustavy, na jejímž druhém konci jsou Jan, Hospodář, Dobrý, Malý Filiš, Suchý a Jezárko.

Řeka Dračice.

Horní tok říčky Dračice po Františkov tvoří balvanité koryto řeky s hojnými peřejemi v úzkém údolí chráněném jako přírodní rezervace Dračice. V minulosti byl tok využíván k pohonu hamrů. Od Františkova jde o klidný meandrující tok, který se vlévá do Lužnice.

Obecní správa.

Části města.

Město Suchdol nad Lužnicí se skládá ze šesti částí na pěti katastrálních územích.  Město je členem Dobrovolného svazku obcí Vitorazsko.

Znak a vlajka.

Znak města: Štít kobaltové modři je dělen stříbrnou vlnou se třemi hrotitými vrcholy. V horní části znaku je umístěn šikmo zlatý klíč.  Vlajka města: Vrchní a spodní pole vlajky je modré, prostřední část tvoří stříbrná vlnovka s pěti prohlubněmi. Ve vrchním poli u žerďové strany je zlatý klíč.

Partnerská města.

Brand-Nagelberg, Rakousko

Město Suchdol nad Lužnicí ( případně "Suchental an der Lainsitz, historicky též" Sukdol", lidově" Sůdol) se nachází v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji. Žije zde obyvatel, katastrální výměra je 64 km2, nejvyšší nadmořská výška je 500 m n. m. („Smolků vršek“).

Suchdol nad Lužnicí (deutsch "Suchenthal", auch "Suchental") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt 16 Kilometer südöstlich von Třeboň und gehört zum Okres Jindřichův Hradec.


Výskyt.

Teplomilná rostlina s areálem rozloženým od Francie na jihozápadě Evropy přes střední a jižní Evropu, Turecko a jižní Ukrajinu až k okraji Kavkazu. Severní hranice areálu prochází Belgii, Německem, jihem Moravy a Slovenska, jižní hranice sahá ke Středozemnímu moři.  V České republice roste pouze v kolinním stupni na jižní Moravě, převážně v Chráněné krajinné oblasti Pálava v Pavlovských vrších a okolí.

Ekologie.

Rostlina preferuje výslunné skalní stráně, stepi, řídkými křovinami zarostlé louky, suché trávníky nebo vinice a jiná slunná a suchá antropogenní stanoviště. Roste na živinami bohatých půdách zásaditého charakteru, hlavně na vápencovém podloží v pahorkatinách. Ploidie druhu je 2n = 20.

Popis.

Jednoletá bylina s lodyhou přímou, vysokou 10 až 40 cm, vyrůstající ze světlého, úzkého, kořene s tenkými, postranními kořínky. Lodyha bývá jednoduchá nebo od báze rozvětvená, lysá a výrazně rýhovaná. Je střídavě porostlá složenými listy, jež jsou ve spodní části řapíkaté a výše přisedlé s pochvou. Listová čepel, v obrysu trojúhelníkovitá až vejčitá, je téměř lysá, třikrát zpeřená, její lístky jsou peřenodílné až peřenosečné a úkrojky čárkovité, celokrajné a na vrcholu tupé či špičaté.  Drobné, 4 mm velké, bílé nebo slabě narůžovělé květy jsou sestavené do koncových okolíků složených ze tři vnitřních a obvykle pěti vnějších okolíčku, obaly i obalíčky tvoří nejčastěji pět špičatých listenů. Okolíčky obsahují dva až čtyři květy (obvykle okrajové) oboupohlavné, ostatní (střední) jsou samčí. Pětičetné květy s redukovaným šídlovitým kalichem mají bílé nebo slabě narůžovělé korunní lístky hluboce dvoulaločné. U okrajových květů krajních okolíčků jsou vně směřující korunní lístky velmi nápadně zveličené, bývají až 1,5 cm dlouhé a hluboce dvojklané. Květy se opylují samosprašně nebo je opyluje drobný létající hmyz slétající se za nektarem. Plod je hnědavá eliptická dvounažka s karpoforem. Merikarpia (semena) jsou asi 7 mm dlouhá, mají hlavní žebra plochá, štětinatá a vedlejší žebra výrazná, se dvěma řadami vzhůru zahnutých ostnů.  Rostlina je terofyt a může se rozšiřovat výhradně semeny. Ta bývají roznášena větrem nebo po dešti povrchovou vodou, k rozptylu také napomáhají háčky zachytávající se za srst zvířat.

Ohrožení.

Paprska velkokvětá byla v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" z roku 2012 zařazena, pro svůj výskyt pouze v nevelkém areálu, mezi druhy silně ohrožené (C2r); zákonem ale chráněná není.

Paprska velkokvětá ("Orlaya grandiflora") je jednoletá, planě rostoucí rostlina, jediný druh rodu paprska vyskytující se v české krajině. Bylina, kvetoucí v červnu a červenci drobnými bílými kvítky, je sice v české přírodě původní druh, vyskytuje se však jen ojediněle a je ohrožena vymizením.

Der Strahlen-Breitsame ("Orlaya grandiflora", Syn.: "Caucalis grandiflora"), auch Groß-Strahldolde, Großblütige Strahldolde und Großblütiger Breitsame genannt, ist eine Pflanzenart, die zur Familie der Doldenblütler (Apiaceae) gehört. In Deutschland kommt die ursprünglich im Mittelmeergebiet verbreitete Art nur vereinzelt vor, in Österreich selten bis sehr selten.


Biografie.

Byl synem vídeňského truhláře Johanna Prutschera a Marie roz. Tondl, jeho starší bratr Hans Prutscher byl také architekt. Vyučil se v dílně svého otce, pak nastoupil na vídeňskou "Vyšší odbornou školu dřevařského průmyslu" (1895-1897) a roku 1895 odjel na studijní cestu do Paříže a Londýna. V letech 1897-1901 studoval na vídeňské "Uměleckoprůmyslové škole u Franze Matsche", "Wilibalda Schulmeistera" a Josefa Hoffmanna. Po ukončení školy v roce 1903 byl asistentem na "Grafickém a výzkumném ústavu" a od roku 1904 samostatně činný. Roku 1909 získal místo profesora na "Uměleckoprůmyslové škole" ve Vídni, kde působil do nuceného odchodu do penze roku 1939 a pak opět po ukončení druhé světové války v letech 1945-1946. V době první světové války sloužil jako dobrovolník v Klosterneuburgu, po jejím ukončení se stal inspektorem zvyšování kvalifikace na Průmyslové škole ve Vídni. Od roku 1926 byl civilním architektem. V roce 1912 se stal zakládajícím členem rakouského Werkbundu. Patřil k blízkým spolupracovníkům Josefa Hoffmanna a kmenovým designérům Wienera Werkstätte. V letech 1922-1941 byl členem vídeňského "Domu umělců". Pracoval v časopise "Interieur". Připravil nebo se podílel na přípravě řady výstavních projektů, mezi nejvýznamnější patřil jeho podíl na přípravě umělecké přehlídky Kunstschau pořádané ve Vídni roku 1908. V roce 1947 získal rakouskou státní cenu za architekturu. Roku 1911 se oženil s židovkou Helenou Süssmandl. Díky kontaktům manželčiny rodiny získal řadu zámožných klientů. Roku 1938 byl postaven před rozhodnutí rozvést se a tím odsoudit manželku k deportaci do koncentračního tábora. Rozhodl se vzdát se veškerých společenských postů i pedagogické činnosti. Vzhledem k tomu, že ve Vídni patřil ke společensky významným osobám, podařilo se mu za cenu osobních obětí manželku a dvě dcery zachránit. Dcery po válce odešly do Itálie, kde jeho potomci žijí dodnes. Byl pohřben do čestného hrobu na "Wiener Zentralfriedhof" ve Vídni.

Realizace.

Otto Prutscher patřil k významným představitelům vídeňské secese. Začal jako návrhář interiérového zařízení a nábytku, mimo to navrhoval stříbrné předměty (např. pro Wiener Werkstätte), šperky, porcelán, keramiku a lustry. Nejdříve se věnoval zařizování interiérů. Jeho prvním architektonickým dílem byl nájemní dům na Salisstraße 3 ve Vídni. Inspiraci čerpal především v pracích J. Hofmanna. Dbal na vytvoření určité nálady,snažil se dát stavbě komplexní vzhled – od architektury až ke kompletnímu interierovému vybavení, tzv. Gesammtkumstwerk, v duchu pozdní secese a art déco.

Otto Prutscher (7. dubna 1880, Vídeň, Rakousko-Uhersko – 15. února 1949, tamtéž) byl rakouský designér a architekt, který působil také na území Čech, Moravy a Slezska. Navrhoval nábytek, látky, stříbrné a kovové předměty, šperky, sklo a keramiku. Byl důležitou osobností secesního hnutí ve Vídni, jeden ze spolupracovníků Wiener Werkstätte. Jeho dílo se vyznačuje citem pro ornament a dekor.

Otto Prutscher (* 7. April 1880 in Wien, Österreich-Ungarn; † 15. Februar 1949 ebenda) war ein österreichischer Architekt und Kunsthandwerker.


Kariéra.

V roce 2005 si došla pro stříbrnou medaili na mistrovství Evropy do 23 let v německém Erfurtě. O rok později získala stříbro na evropském šampionátu v Göteborgu. V roce 2007 se v japonské Ósace stala mistryní světa v chůzi na 20 km v čase 1:30:09, druhá v soutěži Ruska Taťána Šemjakinová ztratila 33 sekund. Její první účast na letních olympijských hrách 2008 skončila v Pekingu ziskem zlaté medaile, když v dešti prošla cílem v čase 1:26:31.  Na mistrovství světa v atletice 2009 v Berlíně došla do cíle jako první, když postupně navyšovala náskok na soupeřky. Irka Olive Loughnaneová prošla jako druhá se ztrátou 49 sekund. V roce 2010 došla na mistrovství Evropy v Barceloně v čase 1:27:44 do cíle závodu na 20 kilometrů chůze jako první. Na mistrovství světa v atletice 2011 v Tegu došla opět do cíle jako první, když o 18 sekund porazila druhou Číňanku Liou Chung.  Na Letních olympijských hrách v Londýně v roce 2012 obsadila druhé místo za vítěznou krajankou Jelenou Lašmanovovou, i když byla na všech mezičasech první. Zatímco Lašmanovová překonala světový rekord časem 1:25:02, Kaniskinová za ní zaostala jen o sedm sekund.  Na podzim roku 2013 oficiálně vyhlásila konec kariéry.

Doping.

V lednu 2015 ruská antidopingová agentura RUSADA objevila nesrovnalosti v jejím biologickém pasu a potrestala ji spolu se Sergejem Kirďapkinwm, Valerijem Borčinam a dvěma další chodci. Následně odstoupil Valentin Maslakov z funkce šéftrenéra atletické reprezentace.  V roce 2016 byl její trest za doping zpřísněn a chodkyně tak přišla o tituly a medaile ze dvou světových šampionátů (2009 a 2011), mistrovství Evropy v roce 2010 i olympijských her 2012.

Olga Nikolajevna Kaniskinová (; * 19. ledna 1985) je bývalá ruská atletka, která se věnovala sportovní chůzi. Její hlavní disciplínou je chůze na 20 km, ve které v roce 2007 vyhrála mistrovství světa a o rok později olympiádu..

Olga Nikolajewna Kaniskina (; * 19. Januar 1985 in Napolnaja Tawla) ist eine ehemalige russische Geherin. Sie war Olympiasiegerin sowie Welt- und Europameisterin.


Genová a proteinová struktura.

IL-10.

Cytokin IL-10 je homodimer; každá z jeho podjednotek má délku 178 aminokyselin.  IL-10 je klasifikovaný jako cytokin druhé třídy, do které patří skupina cytokinů zahrnující IL-19, IL-20, IL-22, IL-24, IL-26 a interferony typu I (IFN-α, IFN-β, IFN-ω, IFN-ε a IFN-κ), typu II (IFN–γ) a typu III (IFN-λ - také IL-28/29).

IL-10 receptor.

IL-10 signalizuje přes receptorový komplex (heterotetramer) složený ze dvou homodimerů. Komplex se skládá ze čtyř IL-10 receptorových molekul (dvou IL-10 receptor-1 a dvou IL-10 receptor-2 proteinů). Molekula IL-10 receptor-1 je zodpovědná za vazbu ligandu, na rozdíl od IL-10 receptor-2, který je klíčový pro přenos signálu uvnitř buňky. Většina hematopoetických buněk konstitutivně exprimuje na svém povrchu IL- 10 receptor-1, přičemž intenzita exprese může být výrazně zvýšena v odpovědi na příslušný stimul. IL-10 receptor-2 je konstitutivně přítomen na membránách mnoha typů buněk.  Vazba ligandu na receptor IL-10 aktivuje asociované kinázy JAK1 a Tyk2, které dále iniciují signalizaci STAT3 přes fosforylaci cytoplazmatických konců IL-10 receptor-1 + IL-10 receptor-2 proteiny. STAT3 ovlivňuje v jádře mimo jiné transkripci pro IL-10, čímž dochází ke zvýšení jeho exprese. Jedná se tak o pozitivní zpětnou vazbu. Potlačení této signalizace indukuje inhibice kinázy JAK2.

Exprese a syntéza.

U lidí je cytokin IL-10 kódován genem pro IL-10, který je lokalizovaný na chromozomu 1 a skládá se z pěti exonů.  IL-10 je primárně produkován monocyty a regulačními T lymfocyty (Treg). Mezi další producenty IL-10 z adaptivní imunity patří několik typů T lymfocytů (Th2), ale i B lymfocyty. Z buněk vrozené imunity exprimují IL-10 dendritické buňky (DC), makrofágy, žírné buňky, NK buňky, eozinofily a neutrofily. Skutečnost, že IL-10 je tvořen více typy buněk, souvisí s jeho komplexním účinkem a také s faktem, že některé jeho funkce jsou nezastupitelné jinými složkami imunity.  Exprese IL-10 je snížena v nestimulovaných tkáních a praděpodobně vyžadují aktivaci od komensální nebo patogenní flóry. Exprese IL-10 je striktně regulována na transkripční a posttranslační úrovni. Indukce IL-10 zahrnuje aktivaci signalizace MAPK ERK1/2, p38 a NF-κB a transkripční aktivaci přes pomoter interagující s transkripčními faktory NF-κB a AP-1. IL-10 je schopen svojí expresi autoregulovat přes negativní zpětnou vazbu zahrnující autokrinní stimulaci IL-10 receptoru a inhibici signalizační dráhy p38. Exprese IL-10 je široce regulována na posttranskripční úrovni, která zahrnuje kontrolu stability mRNA přes AU-bohaté oblasti a mikroRNA jako je například miR-106.

Funkce.

IL-10 je cytokin s velmi komplexním působením na organismus. Má četné, pleiotropní vlastnosti v imunoregulaci a zánětu. Snižuje expresi Th1 cytokinů, MHC II. třídy a kostimulačních molekul na makrofázích. Mimo jiné přispívá k přežívání B lymfocytů, jejich proliferaci a produkci protilátek. IL-10 může zablokovat aktivitu NF-κB a je zahrnutý v regulaci JAK-STAT signalizační dráhy.  IL-10 byl objeven v roce 1991. Původně bylo myšleno, že potlačuje sekreci cytokinů, antigenní prezentaci a aktivaci Th lymfocytů. Následné výzkumy prokázaly, že IL-10 především inhibuje lipopolysacharid (LPS) a bakteriální produkt prostřednictvím indukce sekrece pro-zánětlivých cytokinů (TNFα, IL-1β, IL-12 a IFN-γ) přes Toll-like receptor (TLR) aktivovaný v myeloidních buňkách.  Pozdější výzkumy odhalily další funkce cytokinu IL-10. Ukázalo se, že IL-10 inhibuje tvorbu metastází u myší s nádorovým onemocněním. Další výzkumy s výslednými daty pocházející z mnoha laboratoří potvrdily imunostimulační funkci IL-10 v rámci imunoonkologického kontextu.

Role v onemocnění.

Při výzkumech na knockout myších se předpokládalo potvrzení imunoregulatorní funkce IL-10 v intestinálním traktu a rovněž pacienti trpící Crohnovou chorobou reagovali na léčbu rekombinantním IL-10. Tento výsledek demonstruje podstatu IL-10 proti působení hyperaktivní imunitní odpovědi v organismu.  IL-10 je schopný inhibovat syntézu pro.zánětlivých cytokinů (IFN-γ, IL-2, IL-3, TNFα a GM-CSF) produkovaných především makrofágy a Th1 lymfocyty.

Interleukin 10 (IL-10), byl poprvé popsán jako lidský faktor inhibující tvorbu cytokinů (CSIF, Human cytosine synthesis inhibitory factor). Hlavní funkcí IL-10 je regulace zánětlivé odpovědi (protizánětlivý cytokin). Je produkovaný především regulačními T lymfocyty. IL-10 inhibuje buněčně zprostředkovanou imunitu, procesy podporující záněty a současně podporuje procesy spojené s navozením tolerance.

Interleukin-10 (oder kurz: IL10, oder veraltet: "Cytokine-synthesis inhibitory factor" bzw. kurz: "CSIF") gehört innerhalb der Zytokine (Botenstoffe des Immunsystems) zu den Interleukinen. Es wird vor allem von Monozyten und ferner von TH2-Lymphozyten sezerniert. Es hat zahlreiche Funktionen in der Regulation des Immunsystems. Es wirkt unter anderem begrenzend und hemmend auf Abwehrvorgänge, die z. B. in einen septischen Schock münden können und schützt damit den Organismus davor, sich durch übersteigerte Entzündungsprozesse selbst zu zerstören. Es ist zusammen mit TGF-β eines der wichtigsten "anti"entzündlichen Zytokine und wichtig zur Entwicklung der Immuntoleranz. Es hemmt die Bildung von Zytokinen der Th1-Antwort und wirkt verlängernd auf das Überleben, Vermehrung und die Antikörperproduktion von B-Lymphozyten. Es blockiert den nukleären Faktor NF-κB und ist in die Regulation des JAK-STAT-Signalweges einbezogen. Interleukin-10 ist ein wesentlicher Immunmodulator im Intestinaltrakt. Ein Mangel geht mit einer Veranlagung zu chronisch entzündlichen Darmerkrankungen wie Morbus Crohn oder Colitis ulcerosa einher.


Týmové soutěže.

V argentinském daviscupovém týmu debutoval v roce 2007 prvním kolem Světové skupiny proti Rakousku, v němž vyhrál dvouhru nad Jürgenem Melzerem. V roce 2016 plnil roli jedničky družstva, které poprvé historii vyhrálo Davisův pohár a Argentina se stala prvním jihoamerickým šampionem soutěže. V záhřebském finále přehráli Chorvatsko 3:2 na zápasy. Chorvat Marin Čilić byl přitom blízko zisku třetího rozhodujícího bodu, když nad del Potrem vedl již 2–0 na sety. Zbylou sadu se mu však získat nepodařilo a po téměř pětihodiném dramatu odešel poražen. V závěrečné dvouhře již dominoval Argentinec Federico Delbonis. Do dubna 2018 v soutěži nastoupil k třinácti mezistátním utkáním s bilancí 15–4 ve dvouhře a 1–2 ve čtyřhře.  Argentinu reprezentoval na Letních olympijských hrách 2012 v Londýnu, kde v mužské dvouhře vybojoval bronzovou medaili po výhře nad Srbem Novakem Djokovićem. Do smíšené čtyřhry nastoupil s Giselou Dulkovou, aby soutěž opustili ve čtvrtfinále po prohře od třetího nasazeného amerického páru Lisa Raymondová a Mike Bryan.  Zúčastnil se také riodejaneirských Her XXXI. olympiády, kde v úvodním kole dvouhry opět zdolal světovou jedničku Djokoviće a v semifinále přešel přes Rafaela Nadala. V utkání o zlato pak podlehl obhájci trofeje a světové dvojce Andymu Murraymu po čtyřsetovém průběhu. Finálové drama trvalo přes čtyři hodiny a oba aktéři si patnáctkrát prolomili svá podání. Argentinec hrál pod žebříčkovou ochranou, když se na dvorce vrátil v únoru 2016 po dlouhodobém zranění zápěstí. Během turnaje mu patřila 141. příčka na žebříčku. Spolu s Máximem Gonzálezem skončili v mužské čtyřhře ve druhém kole na raketách španělského páru a pozdějších olympijských vítězů Marca Lópeze a Rafaela Nadala.

Individuální tenisová kariéra.

Tenis začal hrát v sedmi letech. Debutové utkání v mužské soutěži odehrál v roce 2004, kdy mu bylo patnáct let a první výhru si připsal jako sedmnáctiletý v únoru 2006 nad 117. hráčem klasifikace Albertem Portasem na Delray Beach Open.  V sezóně 2008 vytvořil druhou nejdelší sérii vítězných zápasů, o jedno vítězství více dosáhl Nadal, a v rámci hráčů do 20 let druhou nejdelší sérii v otevřené éře, když neprohrál 23 utkání v řadě během šesti turnajů. Během ní se stal prvním tenistou v historii ATP, který získal první čtyři tituly právě na čtyřech odehraných turnajích, když mezi červencem a srpnem 2008 ovládl v řadě akce ve Stuttgartu, Kitzbühelu, Los Angeles a Washingtonu. Jeho vítězné tažení ukončil až ve čtvrtfinále US Open 2008 Andy Murray. Do elitní světové desítky žebříčku pak debutově pronikl 6. října 2008.  Po dosažení kariérního žebříčkového maxima, kdy v lednu 2010 figuroval na 4. příčce, vynechal většinu sezóny 2010 pro zranění pravého zápěstí. Na okruh se vrátil během roku 2011 a v lednu 2014 mu opět patřila 4. příčka. Následně však přerušil kariéru tentokrát pro poranění levého zápěstí, které mu stěžovalo kariéru již od roku 2012.  Po operaci a rekonvalescenci se pokusil odehrát lednové Apia International Sydney 2015 a Australian Open 2015, ale pokračující bolest v zápěstí jej vyřadila na další rok a vedla opět k chirurgickému zákroku během června 2015. Prvním zápasem po návratu se 15. února 2016 stal vítězný duel proti Denisu Kudlovi na Delray Beach Open 2016. V létě téže sezóny pak odehrál dvě bitvy proti Andymu Murraymu – na letní olympiádě mu podlehl ve finále a o měsíc později Skotovi porážku vrátil v pětisetovém klání glasgowského semifinále Davis Cupu, jež trvalo 5 hodin a 7 minut.  Premiérový titul ze série Masters získal na březnovém BNP Paribas Open 2018 v Indian Wells. Ve čtvrtfinále otočil nepříznivý průběh s Němcem Philippem Kohlschreiberem a po výhře nad Milosem Raonicem počtvrté v kariéře prošel do závěrečného boje o titul. V něm sehrál dramatický třísetový duel proti švýcarské světové jedničce Rogeru Federerovi, když odvrátil tři mečboly.  Do druhého kariérního finále grandslamu se probojoval opět ve Flushing Meadows na US Open 2018, kam přijel v roli světové trojky. Po čtvrtfinálové výhře nad jedenáctým nasazeným Johnem Isnerem mu v semifinále vzdal obhájce trofeje a světová jednička Rafael Nadal pro zranění kolena. V duelu Argentinec získal první dvě sady. Na třech ze čtyř předcházejících grandslamů přitom Španěl del Potra vyřadil. V boji o titul pak podlehl šestému nasazenému Srbu Novaku Djokovići po třísetovém průběhu. Srbský šampion navýšil poměr vzájemných duelů na 15–4, z toho dosáhl třinácté výhry v řadě a přeskočil Jihoameričana na žebříčku, když jej vystřídal na 3. příčce.

Soukromý život.

Narodil se roku 1988 v Tandil do rodiny veterináře a poloprofesionálního hráče rugby Daniela del Potra. Matka Patricia del Potrová je pedagožka. Má mladší sestru Julietu del Potrovou. Vyjma rodné španělštiny hovoří také anglicky a částečně italsky.  Prvním trenérem v dětství se stal Marcelo Gómez, který vedl v Tandilu narozené hráče Juana Mónaca, Mariana Zabaletu a Máxima Gonzáleze. Jeho tenisový talent rozpoznal bývalý italský tenista Ugo Colombini, který jej v počáteční fázi rozvíjející se kariéry trénoval a poté působil ve funkci del Potrova tenisového agenta.  Vyznáním je římský katolík.

Juan Martín del Potro, přezdívaný jako „Delpo“ (* 23. září 1988 Tandil) je argentinský tenista, stříbrný olympijský medailista z Riodejaneirských her a bronzový medailista z Londýnských her. Profesionální kariéru zahájil v sezóně 2005. Ve své dosavadní kariéře vyhrál na okruhu ATP World Tour dvacet dva turnajů ve dvouhře a jeden ve čtyřhře. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal šest titulů ve dvouhře a dva ve čtyřhře.

Juan Martín del Potro (* 23. September 1988 in Tandil) ist ein argentinischer Tennisspieler. Bislang gewann er 22 Turniere im Einzel sowie einen Doppeltitel. Sein größter Erfolg war der Gewinn der US Open im Jahr 2009. In der Weltrangliste erreichte er im August 2018 mit Position drei seine beste Platzierung.


Historie.

Původ.

Odrůda byla získána jako náhodný semenáč v okolí Brém a v roce 1828 popsána. Ve známost vešla v Berlíně v roce 1860 a do seznamu 50 doporučovaných odrůd se dostala až roku 1874.

Rozšíření.

Rozšířila se po celé Evropě v extenzívních výsadbách, zejména v silničních stromořadích.

Vlastnosti.

Růst.

Růst odrůdy je střední, později slabý. Koruna kulovitá, nezahuštěná. Větve řidší, nasazované v tupém až pravém úhlu, křivé. Slabě obrůstá plodonosným obrostem ve formě trnců a středně dlouhých plodných větví. Vyžaduje výchovný řez a nesnáší radikální zmlazování.

Plodnost a zralost.

Plodí záhy, uspokojivě a pravidelně s malými výkyvy. Plody jsou velmi odolné při manipulaci a dopravě. Poškozená místa na plodech zasychají, nehnijí. Sklízí se co nejpozději po půlce října, konzumní zralosti dosahuje v lednu vydrží až do června.

Plod.

Plod je široce tupě kuželovitý, velký. Slupka hladká, pevná, lesklá, někdy slabě mramorovaná a ve zralosti mírně mastná. Základní barva je zelená, poději žlutozelená s načervenalým „rozmytým“ líčkem na osluněné straně. Dužnina je bílá, pevná, jemně zrnitá málo šťavnatá s mírně nakyslou chutí, nevýrazná, bez aromatu, „prázdná“, ale poměrně stabilní po celou dobu skladování. Proti jiným odrůdám obsahuje více vitamínu C. Velmi dobře se skladuje. Plody při skladování nevadnou, nehnijí, nepřezrávají.

Choroby a škůdci.

Proti strupovitosti a padlí je málo odolné. Proti mrazu je 'Boikovo' velmi odolné.

Hodnocení.

Hlavním nedostatkem odrůdy jsou chuťové vlastnosti. Předností je dobrá odolnost při přepravě a dlouhá skladovatelnost při zachování svěže nakyslé chuti. Odrůda je vhodná pro extenzivní výsadbu vysokokmenů i do chudších půd. Při dnešních možnostech skladování v klimatizovaných velkoskladech ztrácí pěstování této odrůdy smysl.

Boikovo ("Malus domestica" 'Boikovo') je ovocný strom, kultivar druhu jabloň domácí z čeledi růžovitých. Řadí se mezi vysloveně zimní odrůdy.

Der Boikenapfel ist eine Sorte des Kulturapfels. Der Boikenapfel gehört in die Familie der Gulderlinge und ist nicht mit dem Riesenboikenapfel und dem Neuhäuser Boikenapfel verwandt.


Život.

Narodil se v rodině hostinského, otec však brzy zemřel a matka se přestěhovala do Kolína. V letech 1892–1896 studoval historii a bohemistiku na Karlově univerzitě, kde ho ovlivnili Jaroslav Goll, Josef Emler a zejména Tomáš Garrigue Masaryk. V letech 1897–1918 byl knihovníkem C. k. veřejné a univerzitní knihovny v Praze (pozdější Národní knihovna). Na přelomu století s Masarykem zakládal Českou stranu lidovou (realistickou) a podílel se na vypracování jejího programu. V rámci realistického tábora bývá řazen k takzvaným "mladorealistům", kteří nebyli spokojeni s vedením listu Čas Janem Herbenem. Vynutili si pak vznik paralelní realistické revue nazvané "Přehled". V roce 1905 realistickou stranou otřásla aféra, v níž byl Jan Herben svými rivaly obviněn z defraudace peněz z veřejné sbírky. Celé mladorealistické křídlo pak reagovalo odchodem k mladočechům.  Od roku 1906 byl aktivním politikem mladočeské strany. Šlo o součást širší vlny, kdy do mladočeské strany vstoupili mladí aktivisté z řad původních masarykových realistů.  Ve volbách do Říšské rady roku 1911 se stal za mladočechy poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Čechy 21. Usedl do poslanecké frakce Český klub. Ve vídeňském parlamentu setrval do zániku monarchie. Poté, co byla v počátečních letech světové války paralyzována česká politická scéna raziemi a mladočeská strana přišla o vězněné předáky Karla Kramáře a Aloise Rašína, reprezentoval Tobolka dočasně aktivistický, prorakouský proud v oslabené straně. Poté, co byly zastaveny "Národní listy", vydávali Tobolka a Jindřich Maštálka jako tiskový orgán aktivistického křídla mladočechů list "Česká svoboda".  Od podzimu 1915 se za mladočechy podílel na organizování schůzek v rámci zamýšleného vzniku Národního souručenství (nezaměňovat se stejnojmennou organizací v Protektorátu Čechy a Morava), které mělo být volnou aliancí nesocialistických českých stran a překonat tak dávný rozkol mezi staro- a mladočechy. Roku 1916 Tobolka spolu agrárníkem Antonínem Švehlou a sociálním demokratem Bohumírem Šmeralem dohodl vznik Českého svazu jako střechového obranného sdružení všech českých politických sil na Říšské radě. V předjaří roku 1917 formuloval český a jihoslovanský protest adresovaný vládě Heinricha Clam-Martinice za její plány na realizaci ústavních změn vedoucích k majorizaci neněmeckých etnik v redukovaném Rakousku. S tím, jak od roku 1917 ožívala politická scéna, klesal vliv aktivistických politiků. Do vedení mladočeské strany pronikali radikálové a stoupenci českého státního práva a Tobolka v srpnu 1917 rezignoval na členství v Českém svazu.  V letech 1913–1918 byl docentem ČVUT pro obor občanská nauka.  Od roku 1920 byl členem československé sociálně demokratické strany. Po vzniku Československa ale působil primárně v akademické sféře. Byl jmenován prvním ředitelem parlamentní knihovny. Stal se i ředitelem nově založené knihovnické školy. Od roku 1926 byl redaktorem řady "Monumenta bohemiae typographica", celkem 11 svazků faksimile významných tisků. Roku 1926 organizoval mezinárodní knihovnický kongres v Praze a 1927 se stal prvním docentem knihovnických věd na Karlově univerzitě, kde učil až do svého penzionování roku 1939. Roku 1930 založil Československou knihovědnou společnost, roku 1927 byl spoluzakladatelem Mezinárodní knihovnické federace a v letech 1931–1934 redigoval časopis „Slovanská knihověda“.  Od roku 2000 je Sdružením knihoven ČR udělována osobám i institucím " Medaile Z. V. Tobolky".

Zdeněk Václav Tobolka (20. června 1874 Poděbrady – 5. listopadu 1951 Praha) byl český historik, politik a knihovník, otec české knihovědy.

Zdeněk Václav Tobolka (* 20. Juni 1874 in Poděbrady; † 5. November 1951 in Prag) war ein tschechischer Historiker und Politiker, der einen großen Einfluss auf die Geschichte der tschechischen Bibliographie ausübte.


Děj.

Britští bratři Terry a Ian z Jižního Londýna byli vychováni slabým otcem, vedoucím restaurace, a silnou matkou, která své syny učila, aby vzhlíželi ke svému strýci Howardovi, úspěšnému podnikateli. Bratři se rozhodnou koupit si plachetnici, kterou pojmenují "Kasandřin sen" po chrtovi, který vyhrál závod, v němž Terry vyhrál peníze na koupi lodě. Protože nevěděli nic o řecké mytologii, nevěděli nic o zlověstné minulosti tohoto jména – věštby antické věštkyně Kassandry nebyly vyslyšeny jejími blízkými. Po dni stráveném plavbou na lodi s jejich současnými přítelkyněmi narazí Ian při cestě v půjčeném autě na Angelu Starkovou, herečku, do níž se zamiluje.  Kvůli finančním problémům (Terry má problémy s gamblerstvím a Ian chce investovat do hotelů v Kalifornii, aby mohl financovat svůj nový život s Angelou) požádají bratři o pomoc strýce Howarda. Ten souhlasí s tím, že jim pomůže, ale žádá po nich něco na oplátku – musí pro něj někoho zavraždit. Přizná, že může jít do vězení kvůli obviněním Martina Burnse, obchodního partnera, který proti němu chce svědčit. Požádá tedy své synovce, aby se ho zbavili. Po počátečním odmítání bratři souhlasí.  Vytvoří si dvě pistole z kovu a dřeva, které plánují potom spálit. Při prvním pokusu o Burnsovu vraždu čekají u něj doma, ale ona nečekaně přijde s nějakou ženou. Bratři zpanikaří a odejdou a domluví se, že vraždu spáchají další den.  Při dalším pokusu se jim vražda podaří. Zbraně potom spálí. Ian pokračuje jako by se nic nestalo, ale Terry je sžírán vinou a začne pít alkohol a brát prášky. To vystraší jeho přítelkyni, která o všem řekne Ianovi a zmíní se o tom, že Terry věří, že někoho zabil. Terryho chování se vymkne kontrole, což Iana vyděsí. Poté, co se Terry bratrovi svěří, že přemýšlí o udání se policii, Ian jde k Howardovi pro radu. Společně dojdou k tomu, že pro ně neexistuje jiná alternativa než odstranit Terryho. Ian plánuje bratra otrávit při cestě na lodi. Nakonec ale Ian přijde na to, že nedokáže svého bratra zabít a zaútočí na něj v záchvatu vzteku. V nastalém chaosu Terry strčí Iana ze schodů do kajuty a tím ho zabije. Terry, který již měl sebevražedné sklony, se utopí.

Ohlas.

"Kasandřin sen" sklidil smíšené reakce kritiky. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 115 hodnocení kritiků skóre 46%. Server Metacritic hodnotí film 49 body ze 100 na základě 31 recenzí. Uživatelé ČSFD snímek hodnotí průměrně 73%.

Kasandřin sen (v anglickém originále "Cassandra's Dream") je koprodukční britsko-francouzsko-americký film z roku 2007, který napsal a režíroval Woody Allen, s Colinem Farrellem a Ewanem McGregorem v hlavních rolích bratrů, kteří musí něco obětovat, aby si mohli splnit sny.

Cassandras Traum (Originaltitel: "Cassandra’s Dream") ist ein Filmdrama aus dem Jahr 2007 von Woody Allen, der Regie führte und das Drehbuch schrieb.


Život.

Mládí.

Otec Marie Leticie byl Napoleon Josef, synovec Napoleona I., tedy syn Napoleonova nejmladšího bratra Jérômeho Bonaparta, krále Vestfálska. Mariina matka Marie Klotilda byla dcerou Viktora Emanuela II., díky tomu tedy byla Marie Leticie neteř krále Umberta I. a jeho manželka Marie Savojské.  Marie Leticie se narodila v Palais Royal v Paříži dne 20. listopadu 1866. Střídavě vyrůstala v Paříži, Římě i jinde v Itálii se svými dvěma bratry Napoleonem Viktorem (1862–1926) a Ludvíkem (1864–1932). Po pádu druhého francouzské císařství v roce 1870 se její rodina přestěhovala do rezidence nedaleko Ženevského jezera ve Švýcarsku.  Manželství Mariiných rodičů bylo velmi nešťastné: zatímco Marie Klotilda chtěla žít klidný život se svými dětmi, Napoleona Josefa naplňovaly oslavy, lovy a jeho pozice u královského dvora. Navíc, v den svatby bylo Marii Klotilde pouhých 15 let, zatímco Napoleonu Josefovi již 37 let. Když roku 1878 zemřel Klotildin otec Viktor Emanuel, přestěhovala se i s dcerou Marií Leticií do Turína bez manžela. Během tohoto období obě pobývali v zámku Moncalieri, zatímco Mariini bratři zůstávali s otcem.  Postupem času z Marie Leticie vyrostla žena, která byla obecně pokládána za velice krásnou, typickou příslušnici rodu Bonapartů. Údajně připomínala i sestry Napoleona I. Bonaparta, které byly svojí krásou proslavené. Měla se ve Florencii provdat za svého bratrance Emanuela Filiberta Savojského, avšak k tomu nikdy nedošlo. Sám Emanuel si nakonec vzal Helenu Orleánskou. Pár spolu nakonec měl syna Tomislava II., který se stal jediným králem Nezávislého státu Chorvatsko. Krátce po svatbě Emanuela a Heleny, v roce 1886 se ale začalo spekulovat o tom, že se Marie Leticie chystá provdat za svého dalšího bratrance; Rolanda Bonaparta. Ani k tomuto sňatku nakonec nedošlo.

Manželství.

Marie Leticie se poprvé se svým budoucím manželem setkala v Moncalieri, kde se krom samotného Amadea setkala i s jeho otcem, Emanuelem II., vévodou z Aosty. Amadeus byl Mariin strýc z matčiny strany a byl o mnoho let starší. Marie Leticie byla považována za velmi okouzlující dámu a po celou dobu návštěvy v Itálii dělala Amadeovi společnost. Roku 1888 ji požádal o ruku a ona souhlasila. Samotné oznámení svazku ale způsobilo velký skandál, důvodem byl nejen dvaadvacetiletý rozdíl mezi snoubenci, ale především jejich blízká příbuznost; Amadeus byl bratr Marie Klotildy Savojské, matky Marie Leticie Bonaparte. I přesto ale papež svazek povolil.  Svatba se konala 11. září 1888 v Královském paláci ("Palazzo Reale") v Turíně. Oddávajícím byl kardinál "Gaetano Alimonda". Svatby se zúčastnilo mnoho členů obou rodin; Savojských i Bonapartů. Byla zde například i Marie Pia Savojská, manželka portugalského krále. Sama Marie Leticie se stala až druhou (a poslední) manželkou Amadea, jeho první ženou byla Marie Viktorie z Pozza, která roku 1876 zemřela. Vzhledem k věkovému rozdílu novomanželů, Amadeovo první dítě z předchozího manželství bylo jen o tři roky mladší než Marie Leticie.  Pár žil v Turíně a měl jednoho potomka; syna Umberta, budoucího hraběte ze Salmu (1889–1918). Necelý rok po jeho narození Amadeus zemřel a Marie Leticie tak ovdověla velice mladá. Její syn pak byl zabit během první světové války.

Vdovství.

Až do roku 1902 žila Marie Leticie se synem Umbertem u italského královského dvora. Umberto se příliš na veřejnosti neobjevoval, nenechával se ani portrétovat, což způsobilo mnoho spekulací o tom, zda není znetvořený či mentálně retardovaný. V pozdějších letech se ale začal v médiích objevovat více a mýty byly vyvráceny. Samotný vdovský život Marie Leticie byl velmi chudý. Byla odkázána na příspěvky od rodiny Savojských, jelikož veškerý majetek po Amadeovi zdědili pouze jeho první tři synové z prvního manželství. Závislost Marie Leticie a Umberta na příspěvcích od Savojských pak často vedla ke sporům mezi Umbertem a Viktorem Emanuelem III.  Přestože Marie Leticie se již nikdy nevdala, otevřeně vedla vztah s o dvacet let mladším vojákem. Tento vztah byl velmi skandální především kvůli rozdílnému postavení obou milenců.  Zemřela 25. října 1926, přežila tedy nejen svého manžela, ale i syna. Jediným dědicem, který získal veškeré její bohatství, se tedy stal její mladší milenec. Byla pohřbena v bazilice Superga na okraji Turína.

Marie Leticie Bonaparte (celým jménem "Marie Leticie Evženie Kateřina Adéla Bonaparte", 20. listopadu 1866, Palais Royal, Paříž – 25. října 1926, Moncalieri) byla vévodkyně z Aosty, manželka Amadea I. Španělského. Narodila se jako jedna ze tří dětí Napoleona Josefa Bonaparta a jeho manželky Marie Klotildy Savojské.

Sie wurde am 20. November 1866 in Paris als Tochter von Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparte, dem Sohn von Jérôme Bonaparte und somit Neffen von Kaiser Napoleon I., und dessen Gemahlin Maria Klothilde von Savoyen, einer Tochter des italienischen Königs Viktor Emanuels II., geboren. Sie wurde nach Napoleons Mutter benannt.


Vítězové.

Mužskou dvouhru vyhrál Čech Petr Korda a připsal si tak jediný singlový grandslam v kariéře.  V ženské dvouhře obhájila titul Švýcarka Martina Hingisová a v této soutěži získala druhou trofej z Australian Open a celkově pátý grandslam.  Soutěž mužské čtyřhry vyhrál švédsko-nizozemský pár Jonas Björkman a Jacco Eltingh. titul pro Björkmana představoval první grandslam v mužské čtyřhře. Pro Eltinga to byla druhá výhra na Australian Open (první 1994) a celkově čtvrté vítězství na Grand Slamu. V ženské čtyřhře zvítězila švýcarsko-chorvatská dvojice Martina Hingisová a Mirjana Lučićová. Hingisová obhájila titul z loňského ročníku a následně vyhrála další tři grandslamy sezóny, čímž získala jako čtvrtá tenistka historie čistý kalendářní grandslam v ženské čtyřhře. Pro Lučićovou to byl jediný vyhraný grandslam v tenisové kariéře.  Smíšenou čtyřhru vyhrál americký pár Venus Williamsová a Justin Gimelstob. Pro oba hráče titul představoval první grandslam ve smíšené čtyřhře. Společně pak ještě vyhráli následující událost French Open 1998, pro oba poslední titul v mixu.

Bitva pohlaví.

Na grandslamu byla sehrána tzv. bitva pohlaví mezi německým hráčem Karstenem Braaschem a americkými sestrami Venus a Serenou Williamsovými. Mužskému zástupci patřila 203. příčka žebříčku ATP. Němec proti každé ze sester nastoupil k jednomu setu a oba z nich hladce vyhrál, s mladší Serenou 6–1 a nad zkušenější Venus výsledkem 6–2. Příprava na zápas podle Braasche spočívala v ležérním golfu odehraném ráno před soubojem a několika pivech s limonádou.

Finále juniorských soutěží.

Dvouhra juniorů.

Julien Jeanpierre vs. Andreas Vinciguerra, 4–6, 6–4, 6–3

Dvouhra juniorek.

Jelena Kostanićová vs. Wynne Prakusjaová, 6–0, 7–5

Čtyřhra juniorů.

Jérôme Haehnel / Julien Jeanpierre vs. Mirko Pehar / Lovro Zovko 6–3, 6–3

Čtyřhra juniorek.

Evie Dominikovicová / Alicia Moliková vs. Leanne Bakerová / Rewa Hudsonová 6–3, 3–6, 6–2

Reference.

Australian Open 1998 byl 86. ročník úvodního tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 19. ledna až 1. února. Hrálo se v Melbourne Parku, sportovním centru hlavního města australského spolkového státu Victoria v Melbourne.

Die Australian Open 1998 fanden vom 19. Januar bis 1. Februar 1998 in Melbourne statt. Es handelte sich um die 86. Auflage des Grand-Slam-Turniers in Australien.


Život.

Narodil se jako Muhammed Fethullah Gülen v obci Korucuk v blízko města Erzurum v severovýchodní části Turecka. Jeho otec, Ramiz Gülen, byl imámem v regionu. Jeho matka Emine Hanim pečovala o rodinu a měla tedy hlavní vliv na Gülenův duchovní a náboženský vývoj. Fethullah Gülen navštěvoval základní školu v rodné vsi a poté, co se s rodinou přestěhoval do nedalekého městečka, začal rozvíjet své náboženské vzdělání. V roce 1959 byla Fethullahu Gülenovi v Edirne udělena státní kazatelská licence a v roce 1966 byl převeden do města Izmir. Tam se začaly formovat jeho progresivní myšlenky o vzdělání, vědě, ekonomice a sociální spravedlnosti a množství jeho stoupenců se začalo zvyšovat.  Během této doby cestoval do různých provincií v Anatolii, kde přednášel v mešitách, kavárnách a podobně. Fethullah Gülen mluvil o důležitých otázkách, od míru a sociální spravedlnosti až po teoretický naturalismus. Jeho hlavním cílem podle jeho vlastního vyjádření zůstávalo sloužit lidstvu a vést mladou generaci k harmonii mezi intelektem a náboženskou tradicí. Během svého života až do dnes byl Fethullah Gülen silně ovlivněn myšlenkami mnoha velkých muslimských učenců, mezi kterými byli: Said Nursi, Mawlana Jalaladdin Rúmí, Abu Hanifa, Ghazali, Imam Rabbani, Yunus Emre.  V souladu s těmito mysliteli ztělesňují Gülenova filozofie a knihy myšlenky altruistické služby své komunitě a lidstvu obecně, harmonii mezi inteligencí a srdcem, upřímnost a hlubokou oddanost a lásku ke stvoření. Po celý svůj život je Gülen známý svou podporou demokracie, vědy, dialogu a nenásilí.  Fethullah Gülen je považován za zakladatele a inspirátora světového sociálního hnutí známé jako "Hizmet" (Služba), často známého pod názvem "Gülenovo hnutí". Ve 140 zemích fungují Gülenovy školy.  V roce 1994 se stal spoluzakladatelem „Nadace novinářů a spisovatelů“ a její členové ho zvolili čestným předsedou. V roce 1997 se Fetullah Gülen kvůli lepšímu přístupu k lékařské péči přestěhoval do USA. Svůj čas věnuje čtení, psaní a zbožnosti. Jeho principem je „žít, aby ostatní mohli žít lépe“ („yaşatmak için yaşamak“ v turečtině). Fethullah Gülen žije v Pensylvánii, kde pokračuje v psaní a přednáškách na různá témata. Od roku 1999 je čestným předsedou Rumiho fóra.  V roce 2008 se umístil na prvním místě v anketě o nejvýznamnější intelektuály současnosti pořádané americkým časopisem "Foreign Policy".

Zatykač v Turecku, žádost o vydání z USA.

V roce 2014 na něj byl v Turecku vydán zatykač za údajné vedení teroristické skupiny. Prezident Erdoğan se totiž domníval, že zločinci spojení s Gülenem infiltrovali klíčové orgány včetně soudů a policie, ovládli televizní studia a usilují o jeho svržení.  Poté, co se v červenci 2016 část armády pokusila převzít moc v zemi, označil prezident Erdogan Gülena za "„strůjce pokusu o převrat“". Po jeho potlačení bylo odvoláno téměř 3000 soudců a státních zástupců. Důvodem jejich propuštění bylo jejich údajné napojení právě na Gülena. Ten se však od puče distancoval. Erdogan žádá Spojené státy, aby ho vydaly do Turecka.

Fethullah Gülen (* 27. dubna 1941, Korucuk, provincie Erzurum) je turecký islámský učenec, myslitel, intelektuál, aktivista, teolog, autor a básník, obhájce vzdělání a emeritní kazatel. Je vůdcem náboženského hnutí, ke kterému se hlásí přes 10 milionů členů. Od konce 90. let 20. století žije v USA.

Fethullah Gülen [ɡyˈlɛn] (* 27. April 1941 in Korucuk, Provinz Erzurum, Türkei) ist das geistliche Oberhaupt der Gülen-Bewegung, die als Neo-Nurcu-Bewegung in der Nachfolge Said Nursîs gilt. Er lebt seit dem 21. März 1999 im selbstgewählten Exil in Saylorsburg, Pennsylvania, USA. Gülens Bewegung wurde in der Türkei von der AKP-Regierung zur Terrororganisation FETÖ erklärt. Der Chef des Bundesnachrichtendienstes widersprach der Einschätzung der türkischen Regierung, die Gülen-Bewegung sei islamisch-extremistisch oder gar terroristisch: „Die Gülen-Bewegung ist eine zivile Vereinigung zur religiösen und säkularen Weiterbildung“, führte er aus. Ansprechpartner in Deutschland für Werte und Positionen Gülens ist die "Stiftung Dialog und Bildung", deren Hauptsitz in Berlin ist.


Historie.

Kostel byl vybudován v letech 1285 až 1379 na místě stejnojmenného staršího kostela připomínaného již v polovině 13. století, který byl nejspíš současně s výstavbou nového postupně bořen. Výstavba probíhala v rámci budování nového kláštera řádu augustiniánů, které v roce 1285 pozval do Prahy český král Václav II. Teprve 17. dubna 1379 byl po dokončení trojlodí kostel vysvěcen, a to papežským legátem, kardinálem Pileem.  V červnu 1420 byl kostel vypálen, později vyhořel ještě v roce 1541 při velkém požáru Malé Strany. Zhruba v polovině 16. století začaly jeho opravy v renesančním slohu a 29. prosince 1593 se uskutečnilo jeho znovuvysvěcení. V letech 1727 až 1731 proběhla přestavba kostela bez zásahu do jeho dispozičního řešení.  Poslední generální oprava kostela proběhla v letech 1960 až 1971, další opravy včetně výměny krovu byly provedeny po roce 1990. Od 1. července 2004 je jediným farním kostelem na Malé Straně.

Popis.

V jádru gotický chrám je překryt bohatě členěnou architekturou Kiliána Ignáce Dientzenhofera.

Malířská výzdoba.

Nástropní malby od Václava Vavřince Reinera na kupoli a v kněžišti se týkají "života sv. Tomáše", v lodi "sv. Augustina".  U jednoho z nejvýznamnějších malířů té doby, Petra Paula Rubense, nechal Antverpách roku 1637 zhotovit obrazy hlavního oltáře "Umučení sv. Tomáše" a menší "Sv. Augustin" převor kláštera Jan Svitavský. Originály jsou v Národní galerii. Před hlavním oltářem vlevo je oltář s renesančním obrazem "sv. Šebestiána" od Bartoloměje Sprangra. Na protějším oltáři je barokní vyobrazení "sv. Rocha" od Františka Xavera Palka.  Nejvýznamnější český malíř raného baroka, Karel Škréta, je autorem dvou obrazů "Nanebevzetí Panny Marie" a "Nejsvětější Trojice" (kolem roku 1644). Ty jsou umístěné na dalších dvou proti sobě v kněžišti stojících oltářích, v místě pod kupolí. Ze stejného Škrétova období je i obraz "Očišťování Panny Marie" (kolem roku 1645) umístěný v sakristii, zatímco jeho zdejší asi nejvýznamnější dílo, "sv. Tomáš z Villanovy" (1671) na prvním oltáři vpravo po vstupu do chrámu pochází již z umělcova pozdního období.  V kostele je umístěna jedna z nejlepších prací malíře Antonína Stevense ze Steinfelsu, "Ukřižování" na oltáři Svatého kříže u středního pravého pilíře. Stevens je dále autorem kvalitního díla "Svatý Mikuláš Tolentinský" u vedlejšího pilíře směrem k oltáři a obrazů "Svaté rodiny se sv. Annou a Janem Křtitelem" a "Narození Páně" na oltářích u protějších pilířů.

Sochařská výzdoba.

Sochy nad hlavním ("sv. Augustin") a bočním ("sv. Tomáš") vchodem do kostela jsou dílem Jeronýma Kohla.  Ondřej Filip Quitainer (a dílna) vytvořil podle návrhu Jana Jiřího Heinsche sochy "sv. Augustina, Vojtěcha, Víta" a "Václava" na oltářích "sv. Rodiny" a "sv. Jana Nepomuckého" v levé boční lodi. Ty původně sloužili jako modely pro ze stříbra odlévané sochy pro hlavní oltář. Díky materiálu velmi drahé sochy byly o několik let později roztaveny a nahrazeny levnějšími postříbřenými dřevěnými, díly Ferdinanda Maxmiliána Brokoffa ("sv. Augustin, Monika" a "Ludmila") a jeho žáka Ignáce Millera ("Vojtěch, Vít" a "Václav"). Ostatní řezbářské práce na hl. oltáři jsou dílem Quitainerova syna Jana Antonína, který je autorem bohatě zdobené kazatelny. Z jeho dílny pochází i další sochy na oltářích "sv. Rocha" a "Mikuláše Tolentinského".  Na oltáři Všech svatých vlevo při vstupu do kostela jsou dvě raně barokní sochy, "sv. Rocha" a "Šebestiána", od Jana Jiřího Bendla.  V kapli sv. Doroty vpravo vedle chóru je dřevěný gotický krucifix.

Další díla.

V kostele jsou významné řezbářsky zpracované vysoké lavice z roku 1616, umístěné na zpěvácké kruchtě. Dále jsou zde uložena barokní roucha a různé liturgické předměty (monstrance).

Kostel svatého Tomáše na Malé Straně je Římskokatolický farní kostel při augustiniánském klášteře v Praze 1 na Malé Straně. Kostel zasvěcený sv. apoštolu Tomášovi byl založen již ve 13. století, jeho současná, vrcholně barokní podoba pochází z doby po přestavbě v 1. polovině 18. století.

Die Kirche St. Thomas ("kostel svatého Tomáše") ist die Stiftskirche des ehemaligen Augustinerklosters auf der Prager Kleinseite. Das gesamte Areal ist als Kulturdenkmal eingetragen.


Mezinárodní spolupráce.

Program Argo funguje ve spolupráci více než 30 zemí všech kontinentů (většina je uvedena na grafické mapě v tomto článku), které v celé šíři program spravují a poskytují datový soubor, který může kdokoli použít ke zkoumání mořského prostředí. Argo je součástí systému globálního pozorování oceánů (GOOS) a je koordinován řídícím týmem Argo, mezinárodním orgánem vědců a technických odborníků, který se schází jednou ročně. Správa dat projektu Argo je řízena Týmem pro správu dat Argo. Argo je podporováno také Skupinou pro pozorování Země (GEO) a od svých začátků je podporováno projektem CLIVAR Světového programu pro výzkum klimatu (WCPR) a Experimentem globální asimilace dat o oceánu (GODAE OceanView).

Historie.

Program nazvaný Argo byl poprvé navržen na OceanObs-1999, což byla konference pořádaná mezinárodními agenturami s cílem vytvořit koordinovaný přístup k pozorování oceánů. První návrh Argo vytvořila malá skupina vědců, které předsedal Dean Roemmich, který popsal program s asi 3000 plováky umístěnými v průběhu roku 2007. Cíle bylo dosaženo nakonec v listopadu 2007 - 3000 sond bylo rozmístěno do oceánů celého světa. Řídící tým Argo se poprvé setkal už v roce 1999 v Marylandu (USA) a nastínil principy globálního sdílení dat. Řídící tým Argo podal na konferenci OceanObs-2009 desetiletou zprávu a obdržel návrhy na vylepšení projektu. Mezi tyto návrhy patřilo zvýšení počtu sond v území s vysokou zeměpisnou šířkou, v okrajových mořích (jako je Mexický záliv a Středozemní moře) a podél rovníku, lepší pozorování silných hraničních proudů (jako je Golfský proud a Kurošio), rozšíření pozorování v hloubce a přidání senzorů pro sledování biologických a chemických změn v oceánech. V listopadu 2012 shromáždil indický plovák Argo milióntý profil (tj. dvojnásobek počtu shromážděných profilů výzkumnými plavidly během celého 20. století). Začátkem roku 2018 se rychle rozšířil také program Bio-Argo.

Konstrukce plováků a jejich provoz.

Rozhodující schopností flotily Argo je schopnost stoupat a klesat v oceánu podle naprogramovaného plánu. Plováky to dělají změnou své efektivní hustoty. Hustota jakéhokoli objektu je dána jeho hmotností vydělenou jeho objemem. Plovák Argo udržuje svou hmotnost konstantní, ale změnou objemu mění svou hustotu. To se děje pomocí minerálního oleje vytlačeného z tlakového pouzdra plováku do gumového měchýře na spodním konci plováku, který se tím rozpíná. Jak se měchýř rozšiřuje, plovák má nižší hustotu než mořská voda a stoupá na povrch. Po dokončení naprogramovaných pokynů na povrchu plovák načerpá olej zpátky dovnitř a opět klesne.  Profilované plováky používané v programu Argo vyrábí několik málo společností a organizací. Plováky APEX, vyrobené společností Teledyne Webb Research, jsou nyní nejčastěji používány. Plováky SOLO a SOLO-II (druhé zmíněné používají pístové čerpadlo pro změny vztlaku, na rozdíl od šroubově poháněných pístů v jiných plovácích) byly vyvinuty v Scripps Institution of Oceanography. Mezi další typy patří plovák NINJA vyrobený japonskou Tsurumi Seiki Co. a plováky ARVOR & PROVOR vyvinuté společností IFREMER ve Francii. Většina plováků používá senzory vyrobené společností Sea-Bird Electronics, které jsou také v profilovaném plováku zvaném Navis. Typický plovák Argo je válec přes 1 metr dlouhý a 14 cm široký s hemisférickým uzávěrem. Minimální objem má asi 16.600 kubických centimetrů (cm)  Na Ocean Station Papa v Aljašském zálivu může být teplota na povrchu oceánu asi 6° C a slanost 32,55 hmotnostních dílů na tisíc (tj. tolik gramů soli v kilogramu mořské vody), což tvoří hustotu mořské vody 1,0256 g / cm. V hloubce 2000 metrů (tlak 2000 decibarů) může být teplota 2° C a slanost 34,58 dílů na tisíc. Tudíž, včetně vlivu tlaku (voda je mírně stlačitelná), hustota mořské vody je asi 1,0369 g / cm. Změna hustoty dělená hustotou v hloubce je 0,0109.  Plovák musí těmto hustotám odpovídat, má-li klesnout do hloubky 2000 metrů a potom opět vystoupat na povrch. Protože hustota plováku je rovna jeho hmotnosti vydělená objemem, musí pro svůj pohyb plovák svůj objem změnit o 0,0109 × 16 600 = 181 cm; část této změny objemu je zajištěna stlačitelností samotného plováku a přebytečný vztlak je využit pro udržení antény nad vodou. Všechny plováky Argo nesou senzory pro měření teploty a slanosti oceánu, kterou měří v rozdílných hloubkách, stále větší počet plováků také nese další senzory, které měří například množství rozpuštěného kyslíku a jiné proměnné biologického a chemického charakteru, jako je chlorofyl, množství živin a pH. Rozvíjí se také další rozšíření projektu Argo, které nese název BioArgo. To přidá k metodě vzorkování oceánů ještě biologickou a chemickou část vzorků.  Anténa pro satelitní komunikaci je namontována na horní části plováku, který se po dokončení výstupu vynoří nad mořskou hladinu. Vlivem salinity oceánů, která způsobuje vodivost, není rádiová komunikace pod hladinou moře možná. Počátkem programu Argo plováky využívaly výhradně pomalých jednosměrných družicových komunikací, ale většina plováků rozmístěných v polovině roku 2013 už používá rychlou obousměrnou komunikaci. Výsledkem je, že Argo plováky nyní přenášejí mnohem více dat, než bylo možné dříve. Na mořské hladině proto nyní tráví pouze asi 20 minut namísto bývalých 8–12 hodin, což výrazně snižuje problémy, se kterými se plováky setkávaly, jako je například uváznutí na dně a obrůstání organismy (k jakému dochází na trupech lodí).  Průměrná životnost plováků Argo se od začátku programu výrazně zvýšila, plováky nasazené v roce 2005 měly průměrnou životnost nejprve 4 roky. Probíhající vylepšení by měla vyústit v další rozšíření životnosti na 6 a více let.  V červnu 2014 byly testovány nové typy plováků, které shromažďovaly měření v mnohem větších hloubkách, než jakých bylo možné dosáhnout u standardních plováků Argo. Tyto plováky „Deep Argo“ jsou navrženy tak, aby dosahovaly hloubky 4 000 nebo 6 000 metrů, oproti 2 000 metrů u těch standardních. Nová technologie umožní zkoumat mnohem větší objem oceánu. Měření tohoto typu jsou důležitá pro ucelení poznatků o problematice oceánů, jde například o změny v entalpii. Projektu Deep Argo významně pomohl spoluzakladatel Microsoftu Paul Allen. V roce 2020 již takových plováků pracuje mnoho desítek v řadě oblastí, aktuální mapu viz.

Návrh oblasti.

Původní plán zveřejněný v návrhu Argo požadoval vzdálenost mezi plováky v průměru 3° zeměpisné šířky a 3° zeměpisné délky. To umožnilo, že rozlišení (v kilometrech) ve vysokých zeměpisných šířkách roste jak na severu, tak na jihu, což bylo to považováno za nezbytné také kvůli poklesu Rossbyho poloměru deformace, který řídí měřítko oceánografických rysů, jako jsou například víry. Do roku 2007 se toho do značné míry podařilo dosáhnout, ale v hloubkách jižního oceánu nebylo dosud dosaženo úplného cíle.  Snahou programu je dokončit původní plán a obsadit plováky všechny části světových oceánů. Obtížné je to především v hlubokých oblastech Jižního oceánu, protože tam se možnosti rozmístění objevují jen velmi zřídka.  Jak je uvedeno v odstavci Historie, nyní se plánují vylepšení v rovníkových oblastech oceánů, v hraničních proudech a v okrajových mořích. Cílem je, aby se celkový počet plováků zvýšil na 4000.  Jedním z výhod použití ponořujících se Argo plováků pro vzorkování oceánu je, že měření není sezónně zkresleno.  Graf znázorňuje počet všech plováků Argo každý měsíc roku 2012 v oblasti jižně od 30° jižní šířky (horní křivka) v průběhu listopadu 2012 ve srovnání se stejným diagramem pro všechna ostatní dostupná data hloubkových profilů. Spodní křivka ukazuje silné roční zkreslení čtyřnásobným počtem profilů v australském létě než v australské zimě. U horního grafu (Argo) není patrné žádné zkreslení.

Přístup k datům.

Jednou z podstatných vlastností Argo modelu je globální a neomezený přístup k datům v reálném čase. Plovák pohybující se ve vodě přenáší data velmi rychle, a to do formátu, který lze sdílet přes GTS (Globální telekomunikační systém). GTS je provozován Světovou meteorologickou organizací (WMO), konkrétně za účelem sdílení dat potřebných pro předpovědi počasí. Všechny státy, které jsou členy WMO, tak dostanou všechna data z programu Argo během několika hodin od jejich získání. Data jsou také zpřístupňována prostřednictvím ftp a WWW přístupu prostřednictvím dvou globálních datových center Argo (GDAC), jednoho ve Francii a jednoho v USA.  Přibližně 90 % všech získaných profilů dat je k dispozici do 24 hodin, přičemž zbývající data jsou k dispozici brzy poté.  Od výzkumníka, který chce využít data získané prostřednictvím GTS nebo z Argo Global Data Center (GDAC), jsou vyžadovány programovací dovednosti. GDAC dodává soubory s více profily, které jsou nativním formátem souborů pro Ocean DataView. Pro každý den existují soubory se jmény jako 20121106_prof.nc, jedná se o tzv. multi-profile soubory. Tento příklad je souborem specifickým pro 6. listopadu 2012 a obsahuje všechny profily v jednom souboru NetCDF pro jednu oblast oceánů. GDAC identifikují tři takové oblasti - Atlantik, Indický oceán a Pacifik. Každý soubor Argo, který byl získán v daný konkrétní den, tedy obsahuje tři soubory s více profily.  Uživatel, který chce prozkoumat data Argo, ale nemá programovací dovednosti, si může stáhnout Argo Global Marine Atlas, což je snadno použitelný nástroj, který umožňuje vytváření materiálů založených na datech Argo, jako je výše uvedený graf slanosti, vytváří ale také mapy různých vlastností oceánu s horizontálními vrstvami vody, časové řady jakéhokoli místa atd. Tento Atlas také obsahuje tlačítko „aktualizace“, které umožňuje pravidelnou aktualizaci dat. Argo Global Marine Atlas je udržován v Scripps Institution of Oceanography v La Jolla v Kalifornii.  Data Argo lze také zobrazit v aplikaci Google Earth s vrstvou vyvinutou Technickým koordinátorem Argo.

Výsledky dat.

Argo je nyní dominantním zdrojem informací o klimatickém stavu oceánů a je široce používán v mnoha publikacích, jak je patrné z následujícího obrázků. Mezi řešená témata patří interakce vzduch-moře, mořské proudy, meziroční variabilita, El Niño, víry, vlastnosti vodní hmoty a transformace. Argo nyní také umožňuje přímé výpočty entalpie.  Významný příspěvek publikovali Durack a Wijffels, kteří analyzovali globální změny ve vzorcích povrchové slanosti.  Výzkumníci zjistili, že oblasti světa s vysokou povrchovou slaností se stávají stále slanějšími a oblasti světa s relativně nízkou povrchovou slaností jsou stále méně slané. Tento jev bylo popsán jako „bohaté bohatne a chudé chudne“. Vědecky řečeno, distribuce soli se řídí rozdílem mezi srážkami a odpařováním. Oblasti, jako je severní část Severního pacifického oceánu, kde dominují srážky, je voda sladší než průměr. Výsledek vědeckého zkoumání je to, že Země reaguje intenzifikací globálního hydrologického cyklu. Data programu Argo se také používají jako vstupy počítačových modelů klimatického systému, což vede ke zlepšení schopnosti států předpovídat sezónní klimatické změny.  Při zpracování Kapitoly 3 (Pracovní skupina 1) páté hodnotící zprávy IPCC, která byla zveřejněná v září 2013, byla směrodatná právě data z projektu Argo. Do kapitoly byl přidán také dodatek, který zdůraznil zásadní změny v kvalitě a objemu dat o oceánu na rozdíl od čtvrté hodnotící zprávy IPCC, a také celkové zlepšení informací a popisu změn povrchové slanosti a entalpie v horní části oceánu, a to díky datům Argo.  Data Argo byla použita spolu s údaji o změně hladiny moře ze satelitních výškoměrů v novém vědeckém přístupu k analýze globálního oteplování, který byl uveden v magazínu Eos v roce 2017. David Morrison uvádí, že „[z] těchto datových souborů je zřejmé, že dochází k tepelným depozicím v oceánu, ať už se jedná o teplotní změny v prvních 2 km hloubky nebo o rozpínání oceánské vody v důsledku zahřívání. Tyto informace o oceánu podléhají menšímu šumu než změny teploty půdy a atmosféry.“  Rozsáhlý přehled celého programu a jeho budoucnosti byl publikován v létě 2019.  Analýza z roku 2020, která využívala data Argo, ukazuje, že teplota oceánů byla v roce 2019 oproti všem letům předchozím nejvyšší. Teplota se zvyšovala od roku 1987 čtyřiapůlkrát rychleji, než jak tomu bylo mezi roky 1955 až 1986. Z výsledků vyplývá, že oteplování je stále pokračující, nepřetržité a zrychlující se. Entalpie celé hloubky oceánu se od roku 1960 do roku 2019 zvýšila o 370 zettajoulů.

Argo je mezinárodní program, který používá robotické sondy k pozorování teploty, slanosti, proudů a v poslední době i optických vlastností v oceánech; program funguje od začátku roku 2000. Data, která poskytuje v reálném čase, se používají v klimatologickém a oceánografickém výzkumu. Zvláště významný je projekt v kvantifikaci "změn obsahu tepla" v oceánu (ocean heat content) neboli v počítání změn entalpie.

Argo ist ein mobiles Beobachtungssystem für die Weltmeere, mit dem seit dem Jahr 2000 Temperatur, Salzgehalt, Strömungen und zunehmend auch chemische und biologische Komponenten gemessen werden. Die fast in Echtzeit übertragenen Daten werden in der Forschung und der Klimaüberwachung verwendet. Argo umfasst eine Flotte von etwa 4070 automatisierten Treibbojen (im Englischen "profiling floats" genannt), die über alle Ozeane verteilt sind (Stand: April 2020). Diese Messroboter sind relativ klein und wiegen zwischen 20 und 30 kg. Alle zum Argo-Programm gehörenden Treibbojen unterliegen einer gemeinsamen Datenpolitik, und die Daten stehen in Echtzeit und ohne Einschränkung öffentlich zur Verfügung. In ihrer Mehrzahl treiben die Floats in Tiefen von 1000 m (der sogenannten Parktiefe) und tauchen alle zehn Tage zunächst auf 2000 m ab, um dann aus dieser Tiefe zur Meeresoberfläche aufzusteigen. Während des Aufstiegs messen die Floats Temperatur, Leitfähigkeit und Druck in der Wassersäule. Auf der Basis dieser Messdaten können zusätzlich der Salzgehalt und die Dichte des Meerwassers berechnet werden. Dichte ist eine wichtige Größe in der Ozeanographie, da horizontale Dichteunterschiede die großskaligen Strömungen im Ozean antreiben.


Řečtí bohové.

Starověcí Řekové věřili, že mocní bohové a bohyně dohlížejí na svět a zasahují do lidských záležitostí. Tito bohové se chovali stejně jako lidé, zamilovávali se, hádali se mezi sebou a lhali. Řekové pořádali k uctívání bohů slavnosti a dávali si pozor, aby bohy proti sobě nepoštvali. Řekové pokládali k sochám svých bohů dary, aby jim bohové pomáhali, např. nemocní prosili o uzdravení Asklépia, boha lékařství a hojení. Řekové svým bohům obětovávali zvířata, za nejlepší oběť považovali býka. Někdy také byla obětována úlitba. Pořádali se také velké veřejné svátky, například Panathenské slavnosti, které se konaly každý čtvrtý rok v Athénách. Skoro v každém domě byl oltář pro soukromé bohoslužby. Existovaly chrámy, kde si lidé mohli nechat věštit budoucnost. Nejznámější taková věštírna ležela v Delfách, které patřilo bohu Slunce Apollónovi. Odpovídal prostřednictvím kněžky, které říkali Pýthia.  Řekové věřili, že po smrti překročí řeku Styx a dostanou se do podsvětí. Hádés, král zemřelých, posuzoval, jak dobře žili na zemi. Ti, kdo vedli dobrý život, odešli do Elysejských polí. Ti, kdo vedli špatný život, šli do ohnivé jámy jménem Tartaros. Lidé, kteří nevedli ani dobrý a ani špatný život, odcházeli do stínů, kterému se říkalo Asfodelovy louky.

Zdroje řecké mytologie.

Řecká mytologie je dnes známa hlavně z řecké literatury a umění z doby od cca 900 – 800 př. n. l. dále.

Literární zdroje.

Mýtické vyprávění hraje významnou roli v téměř každém žánru řecké literatury; i přesto je však jedinou přežívající obecnou starořeckou mytografickou knihou "Bibliografie" Pseudo-Apollodóra. Tato práce se snaží urovnat odporující si příběhy básníků a poskytuje impozantní shrnutí tradiční řecké mytologie a hrdinských legend. Apollodóros žil od cca 180 – 120 př. n. l. a psal o mnohých z těchto témat; jeho dílo tedy mohlo tvořit základ pro Pseudo-Apollodórovu kolekci. "Bibliografie" nicméně pojednává i o událostech, které se udály dlouho po jeho smrti, z kteréhož důvodu je autor uváděn jako Pseudo-Apollodóros.  Mezi nejstarší literární zdroje patří Homérovy dvě epické básně, totiž "Ilias" a "Odysseia". Jiní básníci zase sepsali takzvaný epický cyklus, ale jejich pozdní a méně významné básně jsou dnes téměř úplně ztracené. Navzdory svému tradičnímu názvu nemají Homérské hymny žádnou přímou spojitost s Homérem; jde o chorální hymny z první části takzvaného lyrického věku. Hésiodos, možný současník Homéra, podává ve svém díle "O původu bohů" nejúplnější známé podání nejranějších řeckých mýtů; pojednává v něm o stvoření světa stejně jako o původu bohů, Titánů a obrů, a předkládá pečlivě vypracované genealogie, pověsti a mýty o příčinnách různých věcí na tomto světě. Hésiodovy "Práce a dny", poučná báseň o zemědělském životě, též zahrnuje mýty o Prométheovi, Pandóře a Čtyřech věcích; básník s jejich pomocí radí, jak uspět v nebezpečném světě, který je činěn ještě nebezpečnějším svými bohy.  Lyričtí básníci často hledali v mýtech náměty, nicméně ve svých básních na ně spíše odkazovali, než vyprávěli. Řečtí lyrici, například Pindaros, Bakchylidés nebo Simónidés, a bukoličtí básníci jako Theokritos a Bión, každý vyprávějí vlastní mytologické příhody. Mýtus byl také velmi důležitý prvek klasického Athénského divadla; například tragédi Aischylos, Sofoklés, a Eurípidés převzali většinu dějů svých her z mýtů věku hrdinů a Trójské války. Mnoho slavných tragických příběhů (jako jsou ty o Agamemnónovi a jeho dětech, Oidipovi, Iásónovi, Médeie aj.) na sebe vzalo svou klasickou podobu právě v těchto tragédiích. Spisovatel komedií Aristofanés se také inspiroval mýty, totiž ve svých hrách "Ptáci" a "Žáby". Historici Hérodotos a Diodóros Sicilský a zeměpisci Pausaniás a Strabón, kteří cestovali napříč řeckým světem a zaznamenávali příběhy, které slyšeli, doplňují řeckou mytologii množstvím místních mýtů a legend, přičemž často podávají málo známé, alternativní verze příběhů, a to zejména Hérodotos, který důkladně prozkoumával rozdílná podání, se kterými se setkal, ve světle porovnávání historických a mytologických tradic Řecka a východu ve snaze odhalit původ a směšování odlišných kulturních pojetí.  Poezie helénistických a římských dob byla v první řadě vytvářena pro literární, spíše než kultovní, účely; přesto však uchovává některé detaily příběhů řecké mytologie, které by jinak byly ztracené. Tato kategorie zahrnuje práce: "Fabulae" a "Astronomica" římského spisovatele píšícím stylem Gaia Iulia Hygina jsou dva významné, prózou psané přehledy řecké mytologie. "Obrazy" Filostrata staršího a mladšího a "Popisy" Kallistratovy jsou dva další užitečné zdroje, používané pro čerpání témat.  Konečně, Arnobios a několik byzantských řeckých spisovatelů poskytuje důležité detaily mýtických příběhů, z nichž mnohé převzali ze starších, dnes již ztracených řeckých prací. Podobným zdrojem je i lexikon Hesychia Alexandrijského, tzv. "Suda", nebo spisy Johana Tzetzeseho a Eustácia z Tesaloniky. Křesťanský, mravní poučení vyhledávající úhel pohledu je zabudovaný v přísloví – vztahujícím se k mýtu, podle kterého pomohl Daidalos svým řemeslným uměním Pásifaé k tomu, aby se spářila s Poseidónovým býkem – ἐν παντὶ μύθῳ καὶ τὸ Δαιδάλου μύσος / "en panti muthōi kai to Daidalou musos" ("V každém mýtu je také Daidalovo poskvrnění"); ve stejném duchu vysvětluje encyklopedická Suda Daidalovu roli v ukojení "zvráceného chtíče" Pásifaé, když říká, že Daidalos se stal předmětem přísloví, jelikož byl opovrhován za zlo, které podle legendy spojení Pásifaé a býka zapříčinilo.

Archeologické zdroje.

Objev Mykénské civilizace německým amatérským archeologem, Heinrich Schliemann, v devatenáctém století, a objev Mínojské civilizace na Krétě britským archeologem, Sirem Arthurem Evansem, ve století dvacátém, pomohly objasnit mnohé dosavadní otázky ohledně Homérových eposů a poskytly archeologické doklady mnoha mytologických detailů ohledně bohů a hrdinů. Svědectví o mýtech a rituálech Mykénských a Mínojských nalezišť je celé bez výjimky památkové, jelikož lineární písmo B (kterým se zapisovala raná forma řečtiny jak na Krétě, tak v kontinentálním Řecku) bylo používané hlavně k sepisování majetku, přestože i tak byla jména bohů a hrdinů s pochybami odhalena.  Kresby na keramice z archaického (cca 750–cca 500 př. n. l.), klasického (cca 480–323 př. n. l.) a helénistického (323–146 př. n. l.) období zobrazují jak homérské, tak mnohé další mytologické výjevy, například dobrodružství Hérakla, a takto doplňují existující literární doklady. Tato znázornění mýtů jsou důležitá z hned několika důvodů. Mnoho řeckých mýtů je zpodobněno na vázách starších, než jsou jejich literární zdroje (v některých případech předchází první známé grafické vyobrazení určitého mýtu jeho nejstarší literární doklad z pozdně archaické poezie dokonce o několik století.); například ze dvanácti úkolů Héraklových se pouze zkrocení Kerbera objevuje v textu, které není mladší, než jeho vyobrazení na keramice. Některá umělecká díla též znázorňují mýty či mýtické výjevy, které nejsou doložené vůbec žádným dochovaným literárním zdrojem.

Přehled mytologické historie.

Řecká mytologie se časem měnila spolu s vývojem řecké kultury, jejíž změn je mytologie, jak viditelně, tak skrytě, přehledem. V dochovaných literárních zdrojích řecké mytologie, většinou z doby po konci postupných změn, je neodmyslitelně politická, jak tvrdil Gilbert Cuthbertson.  První obyvatelé Balkánského poloostrova byli zemědělci, jejichž náboženství bylo animistické, a přisuzovali tedy duši všemu v přírodě. Tito neurčití duchové posléze získali lidskou podobu a vstoupili do místní mytologie jako bohové. Po invazi kmenů ze severu poloostrova s sebou útočníci přinesli nový panteon bohů, založený na dobývání, síle, dovednosti v bitvě a násilnickém hrdinství. Staří bohové zemědělců se buď smísili s novými bohy, nebo ztratili význam.  Poté, co uplynula asi polovina archaického období, začaly na četnosti nabírat mýty o vztazích mezi bohy a hrdiny mužského pohlaví, značící souběžný vývoj pederastie, který pravděpodobně započal okolo 630 př. n. l. Do konce pátého století př. n. l. přisoudili básníci alespoň jednoho eromena (tj. dospívajícího hocha, jež byl jejich sexuálním společníkem) všem významným bohům kromě Aréa, stejně jako mnoha legendárním postavám. Starší mýty, například o Achilleovi a Patroklovi, začaly být též podávány pederastické podobě. Nejprve Alexandrijští básníci, později pak obecně mytografové v rané Římské říši, často přepracovávali příběhy řeckých mytologických postav v tomto duchu.  Cílem epické poezie bylo vytvořit cyklus příběhů, a následně nový dojem mytologické chronologie; tudíž se mytologie rozvinula v etapu rozvoje světa a lidstva. I když protimluvy v těchto příbězích činí perfektní časovou osu nemožnou, přibližný časový sled lze sestavit. Výsledné mytologické "dějiny světa" mohou být rozděleny na tři nebo čtyři širší období:  Zatímco dnešní výzkumníci mýtů často jeví největší zájem o věk bohů, věk hrdinů byl zjevnou prioritou pro řecké autory archaického a klasického období, kteří se pokoušeli o ustanovení chronologie velkých lidských skutků poté, co byla vyřešena otázka vzniku světa. Například hrdinské eposy "Ilias" a "Odysseia" převyšovaly "Zrození bohů" a "Homérské hymny", zaměřené na bohy, jak rozsahem, tak popularitou. "Kult hrdinů" vedl pod Homérovým vlivem k reorganizaci duchovního života, vyjádřené v mýtickém rozdělení říše bohů od říše mrtvých a olympských božstev od podsvětních. V "Práci a dnech" užívá Hésiodos schéma čtyř Lidských věků: Zlatého, Stříbrného, Bronzového a Železného. Tyto věky (či rasy) jsou odlišná stvoření bohů, přičemž Zlatý věk připadá na vládu Krona a následující věky jsou dílem Dia. Hésiodos vkládá věk hrdinů do doby právě po konci Bronzového věku. Posledním věkem je u něj Železný věk, totiž současné období, ve kterém básník žil a na které pohlíží jako na nejhorší; přítomnost zla přitom vysvětluje mýtem Pandory, z jejíž převrácené sklenice se vylily všechny nejlepší lidské schopnosti kromě naděje. Hésiodovo pojetí čtyř Lidských věků následuje i Ovidius ve svých "Proměnách".

Věk bohů.

Kosmogonie a kosmologie.

Mýty o stvoření světa představují pokus o vyjádření vesmíru snadno pochopitelným způsobem a zodpovězení otázky původu světa. Nejšířeji přijímaná verze té doby je zaznamenána Hésiodem v jeho "Zrození bohů". Básník začíná s Chaosem, zející prázdnotou. Z prázdnoty se vynořila Gaia (Země) a několik dalších prvotních božstev; Erós (Láska), Tartaros (Propast) a Erebos (Tma). Gaia pak, bez mužské pomoci, porodila Úrana (Nebe) který jí následně oplodnil, z čehož vzešli nejprve Titáni, šest z nich pohlaví mužského -- Koios, Kríos, Kronos, Hyperion, Iapeto a Okeanos—a šest ženského -- Mnémosyné, Foibé, Rheia, Theia, Themis a Téthys. Poté, co se narodil Kronos, Gaia a Úranos prohlásili, se už se nemají narodit žádní další Titáni; místo nich následovali jednoocí Kyklopové a storucí Hekatoncheirové. Kronos, který byl úskočný a ze všech Gainých potomků nejstrašnější, vykastroval svého otce a stal se vládcem všeho a všech spolu se svou sestrou a manželkou Rheiou, přičemž přijal zbylé Titány za svůj dvůr. Narodilo se jim šest dětí, které ovšem nebyly Titány, ale bohy: Hádés, Poseidón, Démétér, Hestiá, Héra a nejmladší Zeus.( Hestia, Héra, Déméthér, Hádes, Poseidón, Zeus; od nejstaršího po nejmladšího boha.)  Motiv konfliktu mezi otcem a synem se znovu projevil, když se Kronovi postavil Zeus. Kronos, když viděl, že jeho potomci jsou bohové, se zalekl jejich moci a v obavě, aby jej jednou nesvrhli z trůnu, tak pokaždé, když Rheia porodila, uchvátil dítě a snědl ho. To Rheia nemohla snést, a proto ho oklamala tím, že novorozeného Dia ukryla na ostrov Kréta a do jeho pokrývky zabalila kámen, který tak Kronos snědl. Když Zeus vyrostl, podal svému otci nápoj, kvůli kterému vyvrhl Rheiny ostatní děti, které zůstaly v jeho žaludku po celou tu dobu, jelikož jsou nesmrtelné. Zeus pak vyhlásil Kronovi válku o vládu nad světem. Zeus a jeho sourozenci nakonec s pomocí Kyklopů a Hekatoncheirů, které vysvobodili z Tartaru, ve válce zvítězili, načež byli Kronos a ti co bojovali na jeho straně, svrženi do Tartaru. Zeus se stal bohem nebe a vládcem bohů. Jeho bratr Poseidón se stal bohem oceánů. A Hádés se stal vládcem podsvětí.  Dia trápila stejná věc jako jeho otce, a poté, co bylo vyřčeno proroctví, že potomek jeho první ženy Métis, zrodí boha mocnějšího než je on a připraví jej o trůn, ji spolkl. Métis už ale byla těhotná, a proto mu bylo špatně, dokud bohyně Athéna, plně vzrostlá a oblečená do boje, nevzešla z jeho hlavy. A jelikož tato nově zrozená bohyně nebyla mužského pohlaví, který by Dia svrhl z trůnu, jak pravila věštba, směla Athéna zůstat na Olympu spolu s ostatními bohy. Tento Diův "porod" byl použit jako výmluva pro to, že nebyl vytlačen dítětem z další generace bohů. Je pravděpodobné, že změny v kultuře, které již byly v chodu, zahrnuly dlouhotrvající kult Athény v Athénách bezkonfliktně, jelikož nemohl být překonán.

Řecká mytologie je z mýtů a legend starých Řeků, pojednávajících o bozích a hrdinech, povaze světa či vzniku a významu řeckého kultu a rituálů, které jsou součástí náboženství starověkého Řecka. Moderní badatelé studují mýty ve snaze zjistit více o náboženském a politickém zařízení starověkého Řecka – jeho civilizace – a pochopit samotnou povahu vytváření mýtů. Někteří teologové považují za možné, že staří Řekové vytvářeli mýty za účelem odpovědět na všechny otázky ohledně světa, aby, tak říkajíc, nezbývaly žádné nezodpovězené. Významným zdrojem řecké mytologie byla mytologie Chetitů či Churritů.

Die griechische Mythologie umfasst die Gesamtheit der antiken griechischen Mythen, also der Geschichten der Götter und Helden (Heroen) des antiken Griechenlands.