Děj.

Děj filmu začíná v roce 1905 v americkém Kansasu, kde vystupuje druhořadý kouzelník Oscar Diggs v cirkusu. Po představení ho navštíví v maringotce jeho dívka Annie, která právě obdržela nabídku k sňatku od mladého farmáře z okolí. Annie doufá, že toto sdělení přiměje Oscara k žárlivosti a bude se s ní chtít oženit sám. Ale Oscar ji poradí ať se vdá, protože on má dobrodružnou povahu a proto se pro ženění nehodí. V tom uslyší, že se k maringotce řítí cirkusový zápasník, který se doslechl, že Oscar flirtoval s jeho ženou. Oscar uniká v horkovzdušném balónu, ale je vtažen do tornáda, které ho zanese do magické země Oz. Tam se setká s půvabnou, ale naivní čarodějkou Theodorou, která věří, že Oscar je čaroděj, který má podle proroctví zničit zlou čarodějku, která zabila krále země Oz. Theodora ho doprovází do Smaragdového města a doufá, že si ji Oscar vybere jako svoji partnerku. Po cestě Oscar zachrání kouzelnickým trikem létajícího opičáka Finleyho před lvem. Finley mu za záchranu nabídne své služby a po zbytek cesty nese jeho zavazadlo.  Ve Smaragdovém městě se Oscar seznámí se sestrou Theodory, čarodějkou Evanorou, která mu ukáže zlatý poklad. Řekne mu, že ho získá jen tehdy pokud je zbaví zlé čarodějnice, která žije v Temném lese. Musí zničit její hůlku, zdroj její síly. Při cestě do lesa Oscar a Finley prochází kolem poničené Porcelánové vesnice. Tam objeví malou Panenku, která naříká, protože zlá čarodějnice rozbila její domov a přitom pochroumala i její nohy a ona nemůže chodit. Oscar má ve své brašně lepidlo a nohy jí spraví. Panenka se hned rozhodne, že je bude na jejich cestě za zlou čarodějnici doprovázet. Když se dostanou do lesa a získají hůlku, zjistí že "zlá čarodějnice" je ve skutečnosti Glinda, hodná čarodějka, dcera zesnulého krále a zlá čarodějnice je Evanora. Oscar je při setkání s Glindou překvapen, že je velice podobná Annie, kterou opustil v Kansasu. Glinda přenáší Oscara a jeho doprovod do jejího království na jihu Země Oz. Mezitím Evanora ve Smaragdovém městě pozoruje v křišťálové kouli útěk Oscara s Glindou a vysílá za nimi svoji armádu a létající monstra. Theodora pochopí, že Evanora je tou zlou čarodějnicí a netají se svou lítostí nad tím, že ji Oscar podvedl a uprchl s Glindou. Evanora ji na zlomené srdce nabízí kouzelné jablko. Když si z něj Theodora ukousne, její lítost se změní ve zlobu a ona se promění v nebezpečnou zelenou čarodějnici, létající na koštěti.  Ve svém království představí Glinda všem obyvatelům Oscara jako mocného čaroděje, který je přišel zachránit před zlými silami. Sama ale brzy pochopí, že Oscar není tím za koho ho mají. Přesto mu důvěřuje a snaží se Oscara přesvědčit, aby se pokusil nezklamat důvěru lidí. Oscar se nejprve zdráhá a nevěří si, ale když uspává Panenku, vzpomene si na "čaroděje" Edisona a dostane nápad. Lidé v království jsou všeumělové a dokáží vyrobit cokoliv. Nejprve tak vyrobí umělou armádu ze slámy, kterou posunují po Makovém poli ke Smaragdovému městu. Obě čarodějnice proti nim vyšlou svá létající monstra, která se nadýchají makové vůně a odpadnou. Oscar nechá také vyrobit promítací přístroj se zvětšovacím objektivem a s jeho pomocí promítne svůj zvětšený obraz v trůnním sále Smaragdového města. Za pomoci kouřových efektů, zesíleného hlasu a ohňostroje vytvoří dokonalou iluzi mocného a nezničitelného čaroděje. Zastraší tím zlé čarodějnice Evanoru a Theodoru, které nenávratně prchnou ze země. Oscar s Glindou se mohou rozhodnout, zda se vrátí do reality, nebo zůstanou v říši fantazie.

Kritiky.

Věršina kritiků ohodnotila film jako typicky disneyovský produkt, který postrádá větší umělecké ambice. Film nepřichází s originálním námětem, je pouze prequelem pohádkového muzikálu režiséra Victora Fleminga "Čaroděj ze země Oz" z roku 1939. "Mocný vládce Oz" používá především digitální triky a 3D podívanou, která otevírá bránu do světa fantazie dětí i dospělých. Film se nesnaží přijít s novým přístupem k popkulturnímu mýtu Čaroděje ze země Oz, tak jako se o to pokoušel "Čaroděj" režiséra Sidneyho Lumeta z roku 1978, který představil moderní černošskou variaci původního příběhu.

Mocný vládce Oz (v anglickém originálu Oz the Great and Powerful) je americký dobrodružný fantasy film režiséra Sama Raimiho z roku 2013. Jedná se o další filmové zpracování literárního námětu podle předlohy knižní série o zemi Oz Lymana Franka Bauma. Scénář napsali David Lindsay-Abaire a Mitchell Kapner.

Die fantastische Welt von Oz (Originaltitel "Oz the Great and Powerful") ist ein US-amerikanischer 3D-Fantasy-Film des Regisseurs Sam Raimi aus dem Jahr 2013, der die Vorgeschichte zu Lyman Frank Baums Kinderbuchreihe um das Zauberland Oz beziehungsweise deren Verfilmungen "Der Zauberer von Oz" und "Oz – Eine fantastische Welt" erzählt. Die Weltpremiere des Films fand am 14. Februar 2013 in Hollywood statt. Am 7. März 2013 kam der Film in die deutschen und österreichischen Kinos. In der Titelrolle ist James Franco zu sehen.


Život a dílo.

Rodiče Christiny Livingstonové pocházeli ze Skotska, i když se narodila na King's Road čp. 8 v Chelsea v Londýně, jako sedmá z osmi dětí. Jejím otcem byl Alexander Livingston (1812–1875), mistr švec a její matka Margaret Fair (1826–1884). V roce 1889 si vzala Alberta Edwarda Brooma (1864–1912). Spolu měli dceru Winifredu Margaretu, narozenou 7. srpna 1890. V roce 1903, po selhání rodinného obchodu s hračkami a dalšími obchodními záležitostmi, si Christina vypůjčila krabicovou fotografickou kameru a sama se učila fotografovat. Postavila si stánek na Royal Mews v Buckinghamském paláci a prodávala pohlednice s fotografiemi, které sama nafotografovala. Tento stánek provozovala od roku 1904 do roku 1930.  Poté, co se rodina přestěhovala na Burnfoot Avenue, používala jako temnou komoru uhelný sklep. Pomáhala jí dcera Winifred, která kvůli tomu opustila školu. Její muž Albert na pohlednice psal úhledným písmem titulky. Pohlednice se prodávaly dobře: během jedné noční směny vytiskli až 1000 kopií.  Christina byla jmenována oficiální fotografkou divize domácnosti Household Division od roku 1904 do roku 1939 a měla temnou místnost v kasárnách v Chelsea. Díky tomu také pořídila mnoho fotografií místních scén, včetně těch v Paláci, stejně jako závodů lodí The Boat Race a pochodů a výstav Sufražetek.  Albert zemřel v roce 1912 a Christina s Winifredou se přestěhovali na Munster Road do Fulhamu. Christina si osvojila profesionální jméno Mrs Albert Broom. Ve dvacátých a třicátých letech minulého století se její práce objevila v publikacích, jako jsou "Illustrated London News", "The Tatler", "The Sphere" nebo "Country Life".  Christina Broom patří mezi úspěšné fotografky působící na počátku 20. století. Dalšími průkopnicemi fotografkami své doby byly: Alice Hughes, Lallie Charles, Rita Martin, Lizzie Caswall Smith nebo Kate Pragnell.  Christina Broom zemřela 5. června 1939 a byla pohřbena na starém hřbitově ve Fulhamu.

Odkaz.

Winifred pomohla ochránit Christiny negativy tím, že je nechala archivovat ve veřejných institucích. Kolekce fotografií vlastní Muzeum Londýna, Národní portrétní galerie, Imperial War Museum, Národní muzeum Skotska v Edinburghu, Královské námořní muzeum v Greenwich, Guards Museum v Londýně; Royal Borough of Kensington and Chelsea Local Studies Library; the Hammersmith and Fulham Archive, National Army Museum; Maidstone Art Gallery, Kent; Harry Ransom Center a Gernsheim Collection, University of Texas, both at Austin, Texas, United States.  Dne 17. prosince 2009 byla na aukci v Sotheby's v Londýně nabídnuta sbírka přibližně 2000 fotografií, zejména vojenských předmětů. Očekávalo se, že za kolekci bude nabídnuto až 35 000 liber. Prodej se však nezdařil a fotografie byly předány do vlastnictví Londýnskému muzeu. V červnu 2015 Muzeum zahájilo výstavu fotografií s názvem "Vojáci a Sufražetky".

Christina Broom, rodným jménem Livingston (28. prosince 1862 Londýn – 5. června 1939 tamtéž) byla skotská fotografka, označovaná jako „první britská novinářská fotografka“.

Christina Broom (* 28. Dezember 1862 in London; † 5. Juni 1939 in London) war eine britische Fotografin, die als "erste Pressefotografin des Vereinigten Königreichs" bezeichnet wurde.


Popis.

Muchálek guamský byl malým druhem pěvce, jeho velikost se vyšplhala asi na třináct centimetrů. Zbarvení horní části těla se lišilo v závislosti na pohlaví, samci jej měli leskle modročerný, samice spíše nahnědlý. Ocas měl odstíny modré břidlice, končetiny byly černé včetně chodidel. Spodní strana těla byla skořicová na prsou a bílým hrdlem a bradou. Zobák měl odstín černé.

Biologie.

Muchálek guamský žil na ostrově Guam v Marianách, které leží v západní části Tichého oceánu − jednalo se o zdejší endemit. Jako vhodný biotop mu zde sloužily například lesní porosty, ale osídlil velkou část různých stanovišť. Rozmnožoval se zde hlavně mezi lednem a červnem, avšak mohlo k tomu dojít během celého roku. Samička nakladla do dovedně ukrytého hnízda z rostlinných materiálů (například mechů), jež byly pospojovány pavučinou, jedno až dvě vejce krémové barvy. Jedná generace trvala 4,2 let. Muchálek guamský se živil hmyzem, který detekoval díky vouskům u zobáku.  Někdy žil společně s poddruhem pávíka australasijského "Rhipidura rufifrons uraniae"; ten je rovněž považován za zaniklý.

Vyhynutí.

Ve čtyřicátých letech dvacátého století po druhé světové válce došlo na ostrově Guam k introdukci bojg hnědých ("Myiagra freycineti"). Tito hadi, měřící až dva metry, sem byli pravděpodobně zavlečeni na lodích americké armády a začali ptáky lovit. Ještě do sedmdesátých let nebyl muchálek vzácným druhem; do roku 1980 však stál druh na pokraji vyhynutí. O tři roky později byla nalezena už jen skupinka méně než sta exemplářů, která žila v blízkosti řeky Pajon a za půl roku byl na stejném místě odchycen poslední exemplář druhu; tuto poslední populaci možná mohla zlikvidovat nějaká choroba. Zbývající pták − samec − měl posloužit pro záchranu druhu v lidské péči, avšak jiní muchálci, tedy i samice, již od té doby nebyli na Guamu objeveni. Samec uhynul příští rok. Mezinárodní svaz ochrany přírody vyhlásil muchálka guamského o deset let později, v roce 1994, vyhynulým druhem. Společně s ním na Guamu následkem introdukce bojg vyhynuli i jiní původní ptáci.  Exempláře muchálků guamských vlastní muzea v Honolulu (včetně hnízd s vejci), Washingtonu a Leidenu.

Muchálek guamský ("Myiagra freycineti") je vyhynulý druh lejskovcovitého ptáka obývající ostrov Guam. Říkalo se mu také chuguangguang. Druh popsal Emile Oustalet v roce 1881. Vyhynul následkem rozšíření nepůvodních bojg hnědých.

Der Guam-Monarch ("Myiagra freycineti"), auch als Guam-Fliegenschnäpper bezeichnet, ist eine ausgestorbene Singvogelart aus der Familie der Monarchen (Monarchidae). Er war auf der Marianen-Insel Guam endemisch. Zeitweise wurde er als Unterart des Karolinen-Monarchen ("Myiagra oceanica") betrachtet.


Děj.

Hra se odehrává rok po událostech hry Metro 2033 se špatným koncem, kdy Arťom odpálil rakety na Temné. Po vybombardování Temných se Arťom stal členem Řádu a přestěhoval se z rodné Exhibice do D6. Jednoho dne ho navštíví Chán a oznámí mu, že našel malého Temného, který zdánlivě jako jediný přežil bombardování. Miller Arťomovi nařídí Temného zničit a pošle s ním svou dceru Annu. Ve zbytcích hnízda Temného najdou, ale než se jim podaří ho dostat, Arťoma zajmou nacisté.  V nacistické stanici se Arťom seznámí s Pavlem, spoluvězněm a vojákem Rudé trasy. Oběma se společně podaří probít se z nacistického vězení. Pavel mu slíbí, že jestli mu Arťom pomůže dostat se na Rudou trasu, pomůže mu vrátit se do D6. Jakmile se dostanou na stanici Těatralnaja, Pavel se snaží Arťoma přetáhnout na jejich stranu. Když se mu to nepodaří, tak ho zradí a předá ho vůdcům Rudé trasy, kde je vyslýchán mocným generálem Korbutem. Syn vůdce Rudé trasy Moskvina Arťoma osvobodí a pomůže mu utéct. Nyní je Arťomovým úkolem dostat se k Temnému dříve než Rudí, kteří ho od nacistů odkoupili. Z rozhovorů vojáků se dozvěděl, že byl převezen do Benátek (Treťjakovskaja-Novokuzněckaja). Když se dostane do Benátek, Temný je už ale Pavlem převezen jinam a Arťom je nucen se přesunout na blízkou Sparťanskou základnu, kde se znovu shledá s Annou. Základnu ale přepadnou Rudí vedení špionem a zrádcem Lesnickým, a zmocní se Anny. Tu Arťom najde ve stanici Okťjabrskaja, kterou Rudí zamořili virem a povraždili její obyvatele.  Arťom s Annou jsou zachráněni vojáky Hanzy a Chánem. Chán Arťomovi oznámí v Polisu se bude konat mírová konference mezi Spartou, nacisty, Hanzou a komunisty a Arťom je odhodlán jim říct o incidentu na Okťjabrské. Jakmile se ukáže, že nejsou nakaženi, Chán pomůže Arťomovi se vrátit v myšlenkách zpět a podaří se jim lokalizovat karavanu s malým Temným. Temný je ještě dítě a pokládá Arťoma za přítele a tak ho následuje. Po cestě do D6 se Arťom střetne s mnoha vojáky Rudé trasy, mezi nimiž je i Lesnickij a Pavel, které může Arťom zabít nebo ušetřit. Pavel se nachází na Rudém náměstí, kvůli konferenci jediném otevřeném vstupu do metra. Malý Temný se dostanem Lesnickému a Pavlovi do pamětí a zjistí, že Korbut plánuje využít konference a nepřítomnosti Millera a Moskvina k útoku na D6. Arťom s maličkým dorazí ke vstupu do Polisu. Zde se ukáže, že dosud v dosud neotevřených vratech v D6 se nachází celá populace Temných a maličký je chce osvobodit. Arťom a Chán ho výměnou za to poprosí o pomoc při nadcházejícím boji.  Arťom, Chán, Miller i malý Temný dorazí na konferenci. Temný donutí svou mocí Moskvina se ke všemu přiznat a říct o útoku. Sparťané se přesunou do D6, připraveni na obranu. Rudí zahájí útok a i přes významný odpor prolomí sparťanskou obranu. Když ke zraněnému Arťomovi a Millerovi přijde Korbut, Miller Arťomovi nařídí zničit celý komplex a tudíž všechny obětovat. Stejně jako v předešlém díle, jsou i zde dva konce. „Špatný“ konec skončí tím, že Arťom splní rozkaz a všichni zemřou. Na konci je vidět Anna a Arťomův syn. V „dobrém“ konci Arťoma zastaví malý Temný a přivede na pomoc ostatní Temné. Ti po pomoci nadobro odejdou z Moskvy. Na dobrý konec navazuje děj hry.

Hra.

Hra má lineární dějovou linii s volitelným stealth postupem. Během hry má hráč možnost získávat karmické body, jejichž počet ovlivní konec hry. Pokud má hráč dostatečně vysoký počet bodů, hra skončí „dobrým“ koncem.  Podstatnou část hraní zabírá souboj. Roli nepřítele hrají převážně lidé a mutanti. Lidské oponenty lze zblízka omráčit nebo zabít nožem a mutanty lze rychle zabít vrhacím nožem, pokud si hráče nevšimli a v předem naskriptovaných pasážích. Po celou dobu hraní má postava Arťoma hodinky, které ukazují čas zbývající do výměny filtru a zda je hráč viditelný.  Během hraní má hráč přístup k poměrně široké škále zbraní, mezi které patří nože, revolvery, samopaly, brokovnice a dynamity. Hráč může mít najednou 3 palné zbraně. Na rozdíl od předešlého dílu může většina zbraní být u obchodníků modifikována. Na palné zbraně může být nainstalována vylepšená mířidla, prodloužený zásobník, tlumič atd. Zbraně lze získat od padlých nepřátel nebo je zakoupit, popřípadě vyměnit, u obchodníků za vojenskou munici, která ve hře funguje jako měna. Pro každou zbraň je určená unikátní munice a samopalem lze střílet i silnější hořlavou vojenskou municí.  Pokud se hráč nachází na povrchu nebo v zamořeném podzemí, musí mít nasazenou plynovou masku s filtrem. Masku lze vždy vyměnit za jakoukoli s jinou kvalitou. Pokud má hráč masku prasknutou, je nefunkční a pokud hráč urychleně nenajde náhradní, udusí se. Filtry lze najít po celém metru a maximální možná doba strávená na povrchu je 1 hodina.

Metro: Last Light je hororová FPS videohra od studia 4A Games. Jedná se o pokračování hry Metro 2033 volně inspirované knižními díly od Dmitrije Gluchovského.

Metro: Last Light, ursprünglicher Arbeitstitel "Metro 2034", ist ein Ego-Shooter des ukrainischen Entwicklerstudios 4A Games für Windows, Linux, macOS, Xbox 360, PlayStation 3. Wie der Vorgänger "Metro 2033" basiert es auf dem fiktionalen, postapokalyptischen "Metro-2033-Universum" des russischen Autors Dmitri Alexejewitsch Gluchowski.


Osobní život a veřejné aktivity před rokem 1989.

Je ženatý a má dva syny. Jeho otcem byl šéfredaktor samizdatových "Lidových novin", Jiří Ruml. Po maturitě (1972) se neúspěšně několikrát hlásil na vysokou školu. Z politických důvodů nebyl přijat a pracoval v řadě dělnických profesí. Nakonec vystudoval Právnickou fakultu ZČU v Plzni (v letech 1999–2004), kde získal titul Mgr.  V únoru 1977 podepsal Chartu 77 a v roce 1979 se stal členem Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných. Angažoval se též v Kruhu československo-polské Solidarity a byl členem prozatímního koordinačního výboru Hnutí za občanskou svobodu. Později např. spoluzakládal samizdatové Lidové noviny, od listopadu 1989 pracoval v Nezávislém tiskovém středisku. Na začátku roku 1990 se stal mluvčím Charty 77. Spoluzakládal týdeník Respekt.  Angažoval se ve vedení firmy SECAR Bohemia a.s. (od roku 2019 SHERLOG Technology, a.s.) jako místopředseda představenstva (přičemž předsedou byl JUDr. Daniel Honzík, agent StB krycí jméno Danny) a ředitel firmy

Politická kariéra po roce 1989.

Od dubna do června 1990 byl ředitelem Úřadu na ochranu ústavy a demokracie. V dubnu 1990 byl jmenován náměstkem ministra vnitra ČSFR a následně se stal zmocněncem vlády pro otázky uprchlíků. Ve funkci náměstka vnitra před volbami v roce 1990 výrazně zasáhl do kauzy předsedy lidové strany Josefa Bartončíka, když se v televizním vysílání vyjádřil k jeho pozitivní lustraci. Původně byl členem Občanského fóra, v roce 1991 přestoupil do nově založené ODS.  Ve volbách roku 1992 byl zvolen za ODS, respektive za koalici ODS-KDS, do české části Sněmovny národů (volební obvod Praha). Ve Federálním shromáždění setrval do zániku Československa v prosinci 1992.  V letech 1992 až 1997 byl ministrem vnitra České republiky v první vládě Václava Klause i druhé vládě Václava Klause. Ve volbách v roce 1996 byl rovněž zvolen do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky za ODS a poslanecký mandát zastával do předčasných voleb roku 1998.  V roce 1997 se v rámci ODS začal vymezovat proti politice předsedy Václava Klause. V květnu 1997 podpořil návrh středočeského sdružení ODS na svolání mimořádného kongresu strany. Koncem května 1997 rozhodla výkonná rada ODS, že vládu mají v rámci personální obměny kabinetu opustit Ivan Kočárník a Jan Ruml. Rezignaci ministra vnitra Rumla ale zamítl prezident Václav Havel a Ruml tak zůstal členem vlády. Z vlády odešel až 7. listopadu 1997. 27. listopadu 1997 vrcholila krize v ODS. Ke skrytému sponzorství strany se přiznal tenista Milan Šrejber. Část občanských demokratů byla přesvědčena, že o tajném sponzorství věděl již dříve i Václav Klaus a 28. listopadu 1997 Jan Ruml spolu s Ivanem Pilipem veřejně vyzvali k odstoupení předsedu strany Václava Klause (tato událost byla později označována jako takzvaný Sarajevský atentát). 8. prosince 1997 oznámil Ruml, že na 8. kongresu ODS, který byl mimořádně svolán na polovinu prosince 1997, bude kandidovat na předsedu Občanské demokratické strany.  Na 8. kongresu ODS byl ovšem ve funkci předsedy strany potvrzen Václav Klaus a 19. prosince 1997 proto Jan Ruml a Ivan Pilip oznámili založení frakce "Názorová platforma ODS". Stoupenci této skupiny v následujících týdnech podpořili účast v úřednické vládě Josefa Tošovského, což ale vedení ODS odmítalo. 5. ledna 1998 vyzvala výkonná rada ODS členy Rumlovy frakce, aby stranu opustili. V následujících dnech Ruml oznámil, že se bude ucházet o post předsedy nové pravicové strany. 13. ledna 1998 oficiálně vystoupil z ODS. 15. ledna se ustavil přípravný výbor nové politické formace, která konala své ustavující setkání 17. ledna 1998 pod názvem Unie svobody. Jan Ruml byl zvolen jejím předsedou (získal 214 hlasů z 290).  Po sněmovních volbách roku 1998 získala Unie svobody 8,6 % hlasů. Ruml odmítal po volbách spolupráci s ČSSD. Opoziční smlouva mezi ČSSD a ODS pak Unii svobody vyloučila z podílu na vládě. Ruml v následné době podpořil spolupráci menších pravicových stran v rámci Čtyřkoalice. V senátních volbách roku 1998 byl zvolen členem horní komory českého parlamentu za senátní obvod č. 25 – Praha 6, coby kandidát Unie svobody, respektive Čtyřkoalice. V letech 2000 až 2004 byl místopředsedou senátu pro zahraniční věci.  Koncem roku 1998 čelil v Unii svobody kritice, ale obhájil svůj post předsedy strany na jejím 3. celorepublikovém shromáždění v únoru 1999. 28. září 1999 podepsal ještě za Unii svobody takzvanou Svatováclavskou výzvu, jíž se prohloubila spolupráce stran Čtyřkoalice. 1. prosince 1999 ovšem oznámil, že rezignuje na funkci předsedy strany. Funkci formálně předal v roce 2000. Svůj odchod zdůvodnil tím, že se cítí být spoluzodpovědný za současnou politickou situaci a že o jejím řešení, které je zablokováno opoziční smlouvou, by měli jednat jiní lidé. Krátce předtím probíhaly v Česku demonstrace v rámci výzvy Děkujeme, odejděte!, v níž signatáři této výzvy požadovali demisi politiků zodpovědných za stav české společnosti 10 let po sametové revoluci. Ruml ovšem konstatoval, že výzva Děkujeme, odejděte! nebyla bezprostřední příčinou jeho rezignace, třebaže „"ji vzal v potaz".“ Během krize v České televizi na přelomu let 2000–2001 otevřeně podpořil stávkující zaměstnance přítomností v budově zpravodajství.  V senátních volbách v roce 2004 již neobhajoval post senátora. Od počátku 21. století se postupně rozcházel s Unií svobody. Nesouhlasil s její účastí ve vládě Vladimíra Špidly, ale podřídil se většinovému stanovisku vedení. Ostře pak kritizoval účast strany ve vládě Stanislava Grosse. V roce 2007 hodnotil Unii svobody následovně: „"Velké naděje. V prvních volbách v roce 1998 získala dokonce 9 procent hlasů. Unii svobody hrozně poškodil rozpad čtyřkoalice, které věnovala maximální množství energie až na hranici ztráty vlastní identity. Z rozpadu čtyřkoalice se pak už nikdy nevzpamatovala a nedokázala sama sobě ani občanům vysvětlit a obhájit, proč je ve vládě se sociální demokracií. Poslední období ministra Němce byla už jen směšná, smutná, tragická fraška, která Unii svobody definitivně pohřbila".“  V březnu 2010 vstoupil do Strany zelených, které není podle svých slov členem od roku 2014 díky nezaplaceným poplatkům. K roku 2012 působí jako místopředseda představenstva a generální ředitel společnosti SHERLOG, ve které nepůsobí podle svých slov od roku 2016.  Ve volbách do Senátu PČR v roce 2018 měl kandidovat jako nestraník za Piráty v obvodu č. 8 – Rokycany. V květnu 2018 však celostátní fórum strany odhlasovalo stažení jeho nominace. Hlasování vyvolal Republikový výbor strany, jehož členové nevnímali Rumla jako vhodného kandidáta Pirátů.  V komunálních volbách v roce 2018 kandidoval jako nestraník na 4. místě kandidátky hnutí STAN do Zastupitelstvo městské části Praha 2 a byl díky hlasům pro svoji osobu posunut na první místo této kandidátky a se ziskem 1 259 (4,24 %) hlasů zvolen zastupitelem.

Jan Ruml (* 5. března 1953 Praha) je český politik a aktivista v oblasti lidských práv, v 90. letech ministr vnitra České republiky za ODS, později zakladatel a předseda Unie svobody.

Jan Ruml (* 5. März 1953 in Prag) ist ein tschechischer Politiker und Journalist. In der ČSSR war er Dissident, während der Samtenen Revolution Mitbegründer des Bürgerforums und der daraus hervorgegangenen Partei ODS. Von 1992 bis 1997 war er tschechischer Innenminister. 1998 gründete er die liberale Unie svobody (Freiheitsunion), deren Vorsitzender er bis 1999 war. Von 1998 bis 2004 gehörte Ruml dem tschechischen Senat an.


Život a dílo.

Vyrůstal v Horní Lužici a původně byl tesařský tovaryš a vesnícký muzikant. Roku 1862 založil v Drážďanech se svým starším bratrem Friedrichem Louisem (1829–1897) Nakladatelský a kolportážní obchod, který se postupně stal jedním z největších podniků Německé říše s filiálkami v Berlíně a Hamburku. Mezi autory, kteří pro Münchmeyera pracovali, patřili především Friedrich Axmann, Gustav Adolph Berthold, Valeska von Gallwitz, Robert Kraft, Rudolf Kürbis a Karel May.  Kromě kolportážních románů (vyšlo jich více než sedmdesát) vydával Münchmeyer také celou řadu časopisů, Po Münchmeyerově smrti během lázeňského pobytu ve švýcarském Davosu, kde se léčil na tuberkulózu plic, převzala podnik jeho manželka Pauline, která jej roku 1899 prodala se všemi právy nakladateli Adalbertu Fischerovi.

Münchmeyer a Karel May.

Vedle Roberta Krafta byl Karel May nejvýznamnějším Münchmeyerovým spolupracovníkem. Jejich spolupráce začala v březnu roku 1875, kdy May začal redigovat Münchmeyerův časopis "Der Beobachter an der Elbe" a vydal v něm svá první díla, novelu "Vanda" a povídku "Gitano". V časopise "Schacht und Hütte" vydal svá "Zeměpisná kázání" ("Geographische Predigten"), v " Deutsches Familienblatt" své první dobrodružné příběhy "Inn-nu-woh, indiánský náčelník" a "Old Firehand" s také několik humoresek. V týdeníku "Feierstunden am häuslichen Heerde" pak vyšel Mayův první, na objednávku Münchmeyera napsaný, časopsecky román "Poslední cesty obou Quitzowů". Kromě toho k tisku redakčně připravil publikaci "Kniha lásky" (1876, "Das Buch der Liebe"), ve které podstatně doplnil a rozvinul texty jiných autorů.  Spolupráce Maye a Münchmeyera, přerušená roku 1877, byla obnovena roku 1882, kdy May přijal Münchmeyerovu nabídku na dodání románu o rozsahu sto sešitů po 24 stranách. Podmínky včetně vydavatelských práv byly dohodnuty pouze ústně, což později přineslo Mayovi mnoho vážných problémů. Na základě této dohody a dalších podobných dohod napsal May pro Münchmeyera v letech 1882–1888 pět kolportážních románů, které od roku 1901 znovu přes Mayův výslovný zákaz vydával nový vlastník firmy Adalbert Fisscher. Jde o tyto romány:  Kromě vyše uvedených románů naspal May pro Münchmeyera ještě část románu "Dalila" ("Delila"). Začal na něm pracovat roku 1886, ale pak dal přednost práci na románu "Cesta za štěstím". Román nebyl dokončen, nikdy nevyšel a jeho rukopis byl pravděpodobně samotným autorem zničen poté, co jej Adalbert Fischer použil jako důkaz, že May psal nemorální věci.

Heinrich Gotthold Münchmeyer (29. června 1836, Lauterbach, Sasko – 6. dubna 1892, Davos, Švýcarsko) byl německý nakladatel a vydavatel především kolportážních románů.

Heinrich Gotthold Münchmeyer (* 29. Juni 1836 in Lauterbach bei Bischofswerda; † 6. April 1892 in Davos) war ein deutscher Verleger und Kolportagebuchhändler in Dresden.


Název.

Název města souvisí pravděpodobně s jeho polohou a podle pověsti o havranovi a nalezeném prstenu je odvozen od bájného vzniku města na skále. Slovo "Rabenstein" v překladu znamená havraní kámen.

Historie.

První písemná zmínka o hradu Rabštejnu pochází z roku 1269, kdy byl ve vlastnictví rodu Milhosticů. Po roce 1321 koupil rabštejnský statek Oldřich Pluh, předek významného rodu Pluhů z Rabštejna. Oldřich byl královským podkomořím a stal se oblíbencem krále Jana Lucemburského. Přestavěl zpustlý hrad na významné šlechtické sídlo a v sousedství založil opevněné město, kterému vymohl 21. září 1337 pražské městské právo.  V držení rodu Pluhů Rabštejn dlouho nezůstal, neboť Oldřichovi synové byli nuceni roku 1357 město a hrad prodat za 3 000 kop míšeňských grošů císaři Karlu IV., který si byl vědom strategické polohy hradu a města na obchodní cestě z Prahy do Chebu a dále do Bavorska, a chtěl je mít ve svém majetku. Tak se stal Rabštejn královským zbožím, které spravoval purkrabí. Císař zde často pobýval a výnosy z něho daroval roku 1370 své manželce Elišce Pomořanské. Zároveň Karel IV. udělil v roce 1375 městu právo vybírat clo na zmíněné obchodní cestě. Roku 1397 postoupil Karlův syn Václav IV. hrad Benešovi Čertovi z Hořovic jako zástavu za 1 600 kop pražských grošů.  V roce 1419 se Rabštejna zmocnil Jindřich Plavenský, pán na Kynžvartě, Bečově a Bochově. Kdy Rabštejn ztratil, není známo. Hrad získali synové Beneše Čerta, ale již v roce 1428 se jako jeho držitelé uvádějí bratři Bušek a Jan Calta z Kamenné Hory. Na jejich žádost obnovil městu král Jiří z Poděbrad roku 1461 právo na clo a nařídil kupcům procházet Rabštejnem pod trestem zabavení zboží. Když Bušek Calta roku 1433 zemřel, stal se poručníkem jeho nezletilého syna Jana Burian z Gutštejna. Buškův syn Jan zemřel v roce 1464 a majetku se protiprávně zmocnil poručník jeho nezletilých dcer Burian mladší z Gutštejna. Spor o správu Rabštejna byl také jednou z příčin, proč se Burian stal nepřítelem krále Jiřího z Poděbrad a členem jednoty zelenohorské. Vlastnil jedenáct panství a pro svůj majetek byl přezdíván Burian Bohatý. V těsné blízkosti hradu dal roku 1483 vystavět klášter bosých karmelitánů, který byl však při bouři nekatolických rabštejnských měšťanů v roce 1532 vybit a spálen.  Po Burianově smrti roku 1494 Rabštejn ještě vlastnili jeho potomci. Syn Kryštof byl ovšem pro své spory se Šliky a jiné výtržnosti předvolán k zemskému soudu. Tam se nedostavil, a proto byl odsouzen ke ztrátě hrdla, cti a majetku. V roce 1509 byla proti němu podniknuta pod vedením krále Vladislava II. vojenská výprava. Kryštof se zalekl a žádal krále o milost. Za trest musel králi vydat statky Točník, Žebrák, Příbram a Rabštejn. Z tohoto období je v historii rovněž známý jeden z prvních českých humanistů Jan z Rabštejna.  Král Vladislav II. držel Rabštejn devět let a udělil městu další privilegia: právo týdenního a výročního trhu a červenou pečeť. Prvně jsou také zmiňovány zdejší břidlicové lomy, když měšťané dostali od krále horu na lámání břidlice, která byla použita mimo jiné při stavbě a opravách pražského chrámu svatého Víta, Prašné brány a Karlštejna a vyvážela se i do ciziny.  Vladislavův syn Ludvík Rabštejn roku 1518 zastavil Šlikům. Sídlil zde Lorenc Šlik, který sešlý hrad opravil a po požáru v roce 1532 tu postavil nové hradní stavení. Později však musel pro dluhy postoupit hrad svému bratrovi Jeronýmovi, který se zúčastnil povstání proti Ferdinandovi I. v roce 1547. Byl proto odsouzen ke ztrátě Lokte a odstěhoval se na Rabštejn. Ke svému statku přikoupil ještě nedaleký Manětín. Po Jeronýmově smrti roku 1566 zdědil Rabštejn syn Jáchym. Rabštejnské zboží však bylo stále majetkem krále a Šlikové ho měli pouze v zástavě. Jáchym sice usiloval o jeho dědičné získání, ale nepodařilo se mu to.  Od roku 1564 drželi Rabštejn Švamberkové, ale v roce 1574 jej postoupili Šebestiánu Šlikovi. Výměnou s císařem Rudolfem II. získal Šebestián roku 1577 místo Rabštejna Bečov. Již po roce 1578 však Rudolf II. se svolením stavů prodal zdejší zboží Jaroslavu Libštejnskému z Kolovrat a Jiříku Kokořovcovi na Šťáhlavech a na Žluticích. Tak se Rabštejn stal opět svobodným zbožím.  Od roku 1584 byl Rabštejn zcela v držení Libštejnských. Po Jaroslavovi tu od roku 1595 vládl syn Jáchym. Když se ujímal svého dědictví, byl v zápisu uveden i popis hradu; měl sklepy, pokoje podzemní i nadzemní, obydlí hejtmana a kuchyně; mlékárna, konírna a zahrádka byly před hradem. Jáchym z Libštejna byl smutnou postavou pobělohorských dějin. Odmítl se vzdát protestantské víry, pro účast na stavovském povstání přišel o třetinu majetku včetně Rabštejna a neměl klid ani po své smrti v roce 1635. Farář z Valče nepovolil pohřbít kacíře do kostela sv. Matouše u rabštejnského zámku, a tak „mrtvola hnila v kostele několik měsíců.“ Až odvážnější farář z nedalekého Manětína poskytl nebožtíkovi poslední službu. Valečský farář jej za to žaloval a spor se dostal až před pražského arcibiskupa. Ten nakonec pohřeb schválil jako akt křesťanské povinnosti.  Mezitím se krátce stal majitelem i Albrecht z Valdštejna, ale po jeho smrti připadl opět královské komoře. Od roku 1638 vlastnil Rabštejn Leonard Helfried z Meggau. V té době ve městě získal převahu německý živel a také se zde usadily první tři židovské rodiny. K panství tehdy patřilo město a 12 vesnic: Stvolny, Močidlec, Novosedly, Vysočany, Kotaneč, Hluboká, Chrašťovice, Odlezly, Potvorov, Luby, Tis a Hrádek. Velmi těžce Rabštejn zasáhla třicetiletá válka. V roce 1653 se zde připomíná pouze dvanáct domů obydlených a čtrnáct spálených.  Vnučky Leonarda Helfrieda Rabštejn v roce 1665 prodaly hraběti Janu Šebestiánovi z Pöttingu. Pöttingové se zasloužili o opětovný vzestup městečka. Pravděpodobně na místě původního zpustlého konventu karmelitánů založili klášter servitů, u městských hradeb vyrostla loretánská kaple a dřevěný městský špitál a na části hradní ostrožny dal roku 1705 Janův syn František Karel postavit barokní zámek, neboť starý hrad byl již sešlý.  František Karel z Pöttingu prodal v roce 1714 Rabštejn za 216 000 zlatých Františku Josefu Černínovi. Po jeho smrti koupila panství roku 1733 Anna Barbora Krakovská z Kolovrat, rozená Michnová z Vacínova. Od ní jej v roce 1748 získal Maxmilián Václav Lažanský, jenž držel i nedaleký Manětín.  Lažanští přeměnili své hlavní sídlo Manětín množstvím monumentálních sochařských děl v perlu českého baroka a ve stejném stylu zkrášlili i tvář Rabštejna. Na jižní straně zámeckého areálu byl také v letech 1766–1767 podle návrhu architekta Anselma Luraga postaven kostel Panny Marie Sedmibolestné. Nový kostel se stal po zrušení kláštera servitů v roce 1767 farním a původní farní kostel svatého Matouše, který stával mezi dnešním kostelem a zámkem, byl roku 1787 zbořen.  Význam Rabštejna však postupně klesal. Vzdálenost od centra panství i stísněný sídelní prostor bránily rozvoji průmyslu i další zástavby. Obyvatelstvo se živilo nevýnosným zemědělstvím a řemesly, mezi nimiž vyniklo zvláště tkalcovství. Roku 1836 zde bylo na 20 stavů. Kromě běžných řemesel zde byly i dvě dílny na malování hracích karet. Poslední šlechtickou majitelkou až do roku 1945 byla Terezie Seilern-Aspang, rozená Lažanská.  Vzhledem k převaze německého obyvatelstva se Rabštejn stal v roce 1938 součástí Sudet a musela odejít část místní české menšiny. Spolu s ní městečko opustily i poslední dvě židovské rodiny a zakončily tak téměř 300 let dlouhou historii rabštejnské židovské komunity. Válečné operace se vzhledu městečka příliš nedotkly, ale výrazně ovlivnily život jeho obyvatel. Ještě před koncem druhé světové války v roce 1945 bylo navíc v blízkém okolí Rabštejna německými vojáky zastřeleno několik válečných zajatců.  Konec války přinesl vysídlení německých obyvatel a Rabštejn již nebyl plně dosídlen. Malebnost města předurčila jeho postupnou přeměnu v rekreační sídlo, část neobydlených domů byla zbořena. Rabštejn se nadále vylidňoval a ztratil tak i svou samostatnost, když se 1. července 1980 stal součástí města Manětín. Postupně zde také zanikly téměř všechny služby. Pošta je uzavřena od roku 1998, obchod byl zrušen v roce 2003, zanikly také penziony v zámku i klášteře.  Vznikly dvě restaurace a tři ubytovací zařízení s provozem od jara do podzimu, na náměstí je v provozu muzeum a také infocentrum s kavárnou v bývalé četnické stanici, v letní turistické sezóně je zpřístupněn zámek. V září 2011 se po mnoha desetiletích konala mariánská pouť, na kterou navázala historická slavnost Rabštejnské historické pluhování připomínající výročí udělení městských práv. Došlo také ke zpřístupnění kostela a loretánské kaple.  Rabštejn nad Střelou je považován za nejmenší české historické město, protože má nejnižší počet obyvatel ze všech bývalých měst v českých zemích. Dle Guinessovy knihy rekordů je nejmenším městem na světě Hum v severním Chorvatsku, i když Rabštejn nad Střelou má méně obyvatel. Ani jedno z obou historických měst ale dnes není samostatnou obcí.

Přírodní poměry.

Město leží uprostřed přírodního parku Horní Střela a přímo na jeho území se rozkládá také přírodní rezervace Střela.

Obecní správa.

Znak a vlajka.

Podoba znaku složená z horní poloviny českého dvouocasého lva a dolní poloviny orlice se nalézá již na nejstarší městské pečeti, která pravděpodobně pochází z první poloviny 15. století. Na této pečeti je lev obrácen vlevo, ale na všech pozdějších pečetích a praporu je lev již obrácen vpravo. Znak podle Jiřího Čarka připomíná znaky přidělené městům (Žebrák, Slavkov u Brna) králem Václavem IV., spojitost však není prokázána, byť je známo, že Rabštejn Václavu IV. náležel. Štít je červený, dvouocasý lev stříbrný se zlatou zbrojí, červeným jazykem a korunou na hlavě. Ve spodní polovině je černá orlice se zlatými pařáty.  Vlajka nebyla v historii města používána, na žádost místního spolku Postřelí podobu vlajky vycházející z historického městského znaku v roce 2016 navrhl heraldik Arnošt Drozd.

Doprava.

Městem prochází silnice II/206 a přes řeku vede historický kamenný most. Městem neprochází žádná železniční trať, nejbližší a pro obsluhu Rabštejna nejvýznamnější nádraží leží v šest kilometrů vzdálené Žihli, další významná stanice je v Chyších vzdálených deset kilometrů. Do prosince 2010 byl Rabštejn obsluhován pouze třemi páry autobusových spojů vedených v pracovních dnech na lince 790 Kralovice – Mladotice – Manětín – Rabštejn nad Střelou. Od 12. prosince 2010 se podařilo dosáhnout zavedení celotýdenního provozu na nové autobusové lince 181 Kralovice – Žihle – Rabštejn nad Střelou – Manětín, která město spojovala se žihelským nádražím i okolními památkami v Manětíně, Potvorově a Mariánské Týnici. Toto nové autobusové spojení však bylo dne 9. ledna 2011 zrušeno a Rabštejn nad Střelou byl opět obsluhován obnovenou linkou 790 Kralovice – Mladotice – Manětín – Rabštejn nad Střelou se čtyřmi páry spojů vedenými pouze v pracovních dnech. Sobotní a nedělní spoje autobusové linky 181 jsou alespoň v červenci a srpnu opět provozovány v relaci Kralovice – Žihle – Rabštejn nad Střelou – Manětín a v Žihli navazují na vlaky Plzeň – Žihle – Most.

Pamětihodnosti.

Historické jádro Rabštejna nad Střelou bylo pro svůj význam a dochované památky 10. září 1992 prohlášeno městskou památkovou zónou.

Rabštejn nad Střelou () je část města Manětína v okrese Plzeň-sever, od něhož se nachází přibližně sedm kilometrů severovýchodně. Jedná se o bývalé historické město, které leží na řece Střele asi třicet kilometrů severně od Plzně. Většina městské zástavby leží nad pravým břehem řeky, na ostrohu ohraničeném strmými svahy na jihu a severu. Nachází se uprostřed přírodního parku Horní Střela.

Rabštejn nad Střelou (lat. "Rabenstein", dt. "Rabenstein an der Schnella") ist ein Ortsteil der Stadt Manětín im Okres Plzeň-sever. Es liegt etwa sieben Kilometer nordöstlich von Manětín und nennt sich selbst das kleinste Städtchen in Mitteleuropa.


Život a dílo.

Matka Věry Polenové byla švadlena a otec pracoval jako železničního zřízenec. Během jejího dětství rodina žila v Plzni, kde Věra chodila do měšťanské školy, od roku 1944 bydleli ve Volyni. V roce 1947 se vdala za amerického občana Thomase C. Kistlera a odešla s ním do Darlingtonu v Jižní Karolíně. V roce 1949 se stala americkou občankou. Vystudovala hudební obor na Coker College v Hartsville (titul BA v roce 1969) a na University of South Carolina v Kolumbii (titul MA v roce 1973). V roce 1987 získala na stejné univerzitě titul doktora hudebních umění. Doktorskou práci napsala o Bohuslavu Martinů.  Pracovala jako učitelka hudby a složila kolem 40 sborových a sólových děl založených na básních známých básníků vč. Reinera Maria Rilkeho, Robert Frosta a jejích vlastních textech (např. "Song of Myself", "Stoping Woods on Snowy Evening", "Thawing Wind", "Morning Star", "Measure Me, Sky!)," "Once a Year At Christmas," "Mary's Lamb", "Marching With the River", "A Rilke Trilogy", "Good Night, Beloved") a několik komorních a orchestrálních děl. Publikovala také tři romány a básně, eseje a povídky v literárních časopisech ve Spojených státech, Kanadě a Evropě. Aranžovala také české národní písně.  V Československu její prózy vyšly v 80. letech v časopisech Vlasta a Kmen. K jejím dalším česky vydaným dílům patří například "Sladké putování" (1985), líčící začátky prosazování integrace bílých a černých dětí na dříve segregovaných školách v malém jižanském městě, nebo další povídková kniha "Ptáci jednoho peří" (1986), popisující životní střety, jež pramení z jižanského tradicionalismu až konzervatismu.

Ocenění.

V roce 1983 získala výroční cenu nakladatelství Melantrich za knihu povídek "Hluché fialky", ve kterých popisuje přistěhovalecký život válečných nevěst.

Věra Kistlerová (také: "Vera Kistler", roz. "Věra Polenová;" * 23. března 1929 Volary – 3. srpna 2006 Darlington) byla americká skladatelka, hudební pedagožka a spisovatelka českého původu.

Vera Kistler (auch: "Věra Kistlerová", geb. "Věra Polenová"; * 23. März 1929; † 3. August 2006) war eine US-amerikanische Komponistin, Musikpädagogin und Schriftstellerin tschechischer Herkunft.


Historie.

Moderní jihokorejské námořnictvo vzniklo po porážce Japonského císařství, dlouhodobě okupujícího Korejský poloostrov, ve druhé světové válce. V jižní části poloostrova, osvobozené americkou armádou, vznikl proamerický režim, který začal budovat své vlastní ozbrojené síly. Námořnictvo bylo založeno v roce 1948 a námořní pěchota o rok později. V roce 1949 námořnictvo čítalo celkem 7500 mužů a provozovalo 34 menších plavidel, pocházejících převážně z přebytků amerického námořnictva. Brzy nato se námořnictvo aktivně zapojilo do korejské války. Rivalita dvou států, ležících na korejském poloostrově, přitom ovlivňovala jihokorejskou obrannou doktrínu i v následujících dekádách. Také vojenská spolupráce USA a Korejské republiky přetrvává dodnes.  V 50. letech námořnictvo dále posilovalo, například získalo pět fregat americké třídy "Tacoma", dvě fregaty třídy "Cannon", devět hlídkových člunů PCE, devět stíhačů ponorek PC, čtyři torpédové čluny PT, 22 tankových výsadkových lodí LST a 12 výsadkových lodí LSM.  V průběhu 60. let získalo jihokorejské námořnictvo své první torpédoborce, pocházející z amerických přebytků. Jednalo se o tři jednotky třídy "Fletcher", dodané v letech 1963-1968 a dva torpédoborce třídy "Gearing" po modernizaci FRAM II (v následujících letech výrazně modernizované). Doplnily je ale i další plavidla, například druhoválečné eskortní torpédoborce a fregata "Chung Nam" americké třídy "Rudderow". Domácí loděnice už však zahájily například stavbu domácích hlídkových člunů třídy "Paek Tu". Námořnictvo se v té době opět dočkalo operačního nasazení, tentokrát ve vietnamské válce.  Léta sedmdesátá byla poslední, ve kterých tvořily hlavní přírůstky námořnictva postarší americká plavidla, především pět torpédoborců třídy "Gearing" modernizovaných v programu FRAM I, které dostaly moderní výzbroj i výstroj, včetně protilodních střel Boeing Harpoon a obranných systémů Phalanx CIWS.  Korejská republika však v té době měla již dost sil k produkci vlastních větších válečných lodí. V 80. letech tak zahájila modernizační programy, které měly především zlepšit možnosti ničení ponorek, kterých měly hlavní rivalové, KLDR a ČLR, značné množství. Vzniklo tak několik nových domácích tříd, například fregat třídy "Ulsan", korvet tříd "Pchohang" a "Tonghe".  V 90. letech byly zahájeny programy stavby moderních válečných lodí, které definitivně nahradily starší plavidla a dnes tvoří jádro námořnictva. Na počátku 90. let byl zahájen program stavby moderních raketových torpédoborců (KD - "Korean Destroyer"), v němž bylo doposud dokončeno 11 lodí ve třech třídách ("KD-I", "KD-II" a "KDX-III"), z nichž třída "KDX-III" představuje plavidla s výtlakem přes 10 000 tun, vybavená pokročilým americkým zbraňovým systémem Aegis.  Dále jihokorejské námořnictvo zahájilo stavbu licenčních německých ponorek. Nejprve šlo o devět člunů typu "209", které v současnosti doplňují nové čluny typu "214". Výsadkové síly naopak získaly čtyři tankové výsadkové lodě třídy "Gojunbong' a vrtulníkovou výsadkovou loď třídy "Dokdo".

Námořnictvo Korejské republiky je námořní složkou ozbrojených sil Korejské republiky. Původně malé síly jihokorejského námořnictva měly především bránit pobřeží země před invazí z KLDR. Námořnictvo k roku 2009 tvorilo 67 000 osob, okolo 200 válečných lodí různé velikosti a okolo 60 letadel a vrtulníků.

Die Südkoreanische Marine oder auch Marine der Republik Korea (Hangeul: 대한민국 해군, Hanja:, englisch: "Republic of Korea Navy", abgekürzt ROKN) ist die Seestreitmacht der Streitkräfte der Republik Korea (Südkorea).


Gen.

Gen pro Fas receptor je u člověka lokalizován na dlouhém raménku 10. chromozomu (10q24.1) a skládá se z 9 exonů. Podobné sekvence se vyskytují i u dalších savců. Např. u myši je tento gen lokalizován na 19. chromozomu a u potkana na 1. chromozomu (1q52). U mnoha lidí (ale i u Drosofily) se do polypyrimidinové oblasti pre-mRNA váží a tím regulují její sestřih tzv. intracelulární antigen T buněk (TIA-1) a proteiny mu příbuzné (TIAR). Tyto proteiny zajišťují, že exon 6 kódující transmembránový úsek je zachován a vzniká tak protein procházející přes membránu. K vystřižení exonu 6 dochází působením PTB (polypyrimidine tract binding protein) anebo Hu antigenu R (HuR). PTB a HuR jsou regulátory alternativního sestřihu pre-mRNA, jejichž aktivitou vzniká solubilní Fas.

Protein.

Lidský Fas receptor je polypeptid o 319 aminokyselinách, jehož molekulární hmotnost je 48 kDa. Protein patří mezi typ I membránových proteinů. Rozlišujeme tři domény: extracelulární, transmembránovou a intracelulární (cytosolickou). Extracelulární doména je tvořena 157 aminokyselinami, je kódována exony 1 až 5 a dále ji můžeme rozdělovat na 3 domény bohaté na cystein. Transmembránová doména je dlouhá 17 aminokyselin a je kódována exonem 6. Cytosolická doména je tvořena 145 aminokyselinami a je kódována exony 7 až 9. Fas receptor má více sestřihových variant, některé mohou být i v solubilní formě. (Myší Fas receptor má dvě isoformy.) Fas receptor je syntetizován v endoplazmatickém retikulu a na plazmatickou membránu je transportován Golgiho aparátem. Nádorový supresor p53 dokáže přechodně zvýšit transport Fas z cytosolických zásob na povrch buňky. Zablokováním transportu v Golgiho aparátu zastavíme možnost zvyšovat expresi Fas na membráně a zároveň inhibujeme apoptózu. p53 indukuje interakci Fas-FADD a přechodně tak zvyšuje citlivost buněk k Fas zprostředkované apoptóze. Transport Fas na plazmatickou membránu negativně reguluje fosfatasa asociovaná s Fas (FAP-1).

Funkce.

Fas a apoptóza.

Cytotoxické T lymfocyty a NK buňky využívají Fas receptorů (vedle strategie perforinů a granzymů) k likvidaci cílové buňky. (Umírá tedy buňka, jež má na svém povrchu Fas receptor.) Apoptóza je jeden z typů programované buněčné smrti. Může být iniciována několika mechanismy, které vždy končí buněčnou smrtí. Tzv. vnější dráhu indukující apoptózu zahajuje vazba Fas ligandu na Fas receptor. Po aktivaci Fas receptoru, resp. vytvořením trimeru, se začne skládat intracelulární komplex zvaný DISC (death-inducing signaling complex). Cytosolická část Fas receptoru obsahuje doménu smrti (FADD), díky níž interaguje s adaptorovým proteinem FADD. FADD rekrutuje pro-kaspasu 8 prostřednictvím homotypické interakce DED (death effector domain).  Pro-kaspáza 8 dimerizuje, štěpením mění svou konformaci, plně se aktivuje a opouští DISC. Aktivovaná kaspáza 8 iniciuje proteolytickou kaspázovou kaskádu vedoucí k apoptóze (štěpí další pro-kaspasy a tím je aktivuje – typ signalizační dráhy I). Kaspasa 8 spouští apoptózu rovněž štěpením proapoptotických molekul BID – typ signalizační dráhy II. Zkrácená forma BID je translokována do vnější membrány mitochondrií, kde probíhají děje končící buněčnou smrtí., Pokusy ukázaly, že kaspasou štěpený BID je nezbytný pro apoptózu iniciovanou Fas v hepatocytech a pankreatických buňkách. Zato v lymfocytech může být zcela postradatelný., Do intracelulárního komplexu DISC může být po aktivaci Fas receptoru začleněna i pro-kaspasa 10. (Ne však u myší - nemají gen pro kaspasu 10.) Mechanismy působení kaspasy 10 a kaspasy 8 jsou velmi podobné. Fas aktivuje transkripční faktor NFκB a indukuje produkci IL-6. Apoptóza zprostředkovaná Fas receptorem nemusí být spuštěna pouze vazbou Fas ligandu, nýbrž i UV světlem. UV záření indukuje v keratinocytech tvorbu trimerů Fas receptorů stejně jako při interakci s Fas ligandem. Dřívější domněnky, že také γ záření a léčba chemoterapií vyvolává apoptózu prostřednictvím Fas, nebyly potvrzeny. Apoptóza vyvolaná působením γ záření a léků využívá nádorového supresoru p53 a je regulována proteiny z Bcl-2 rodiny.

Fas a aktivací indukovaná smrt T lymfocytů (AICD).

Dva na sobě nezávislé mechanismy apoptózy mají za následek smrt zralých T lymfocytů. První typ – programovaná buněčná smrt (PCD) je závislá na kostimulaci. Druhý typ – aktivací indukovaná buněčná smrt (AICD) je regulována Fas proteiny. AICD je jev, kdy T lymfocyty, které byly předtím aktivovány, podléhají apoptóze. AICD nezávisí na kostimulaci a nelze ji zvrátit růstovými ani tzv. „survival“ faktory jako jsou IL-2 a BclXL. In vivo má AICD dva významy: zaprvé snižuje imunitní odpověď eliminací již nepotřebných lymfocytů a zadruhé eliminuje autoreaktivní T buňky, které unikly selekci v thymu, tedy navozuje periferní toleranci. Chronicky aktivované lidské T lymfocyty konstitutivně exprimující velká množství Fas jsou citlivá k Fas zprostředkované apoptóze. Ligace TCR/CD3 komplexu na T buňkách rychle spouští expresi Fas ligandu a neprodleně vede ke smrti buňky. Antagonisté Fas jsou schopní zablokovat AICD jako např. solubilní Fas. Proč Fas transdukuje v klidových T buňkách kostimulační signály, ale apoptotické signály v dříve aktivovaných buňkách je dosud nejasné.

Fas a imunoprivilegovaná místa a transplantace.

V našem těle jsou tzv. imunologicky privilegované tkáně, kde by v případě vzniku zánětu došlo k větším škodám, než při samotné infekci. Těmto destruktivním obranným mechanismům imunitního systému se vyhýbají např. pomocí mechanických bariér, nebo preferencí Th2 odpovědi ad. Jedním z mechanismů imunologicky privilegovaných tkání je konstitutivní exprese Fas ligandu. Jediné tkáně, které Fas ligand konstitutivně exprimují, jsou oko (duhovka, rohovka, sítnice) a testes (Sertoliho buňky). Je známo, že transplantace imunologicky privilegovaných tkání je mnohem méně odhojována než ostatních tkání. U většiny kultivovaných T lymfocytů je Fas receptor konstitutivně exprimován, zatímco T buňky čerstvě izolované z periferní krve rozdělujeme na základě jejich exprese Fas do dvou skupin: naivní, které exprimují Fas málo nebo vůbec, a aktivované, které exprimují relativně vysoké množství Fas. Za normálních podmínek ani jedna skupina konstitutivně neexprimuje Fas ligand. Fas ligand je rychle exprimován až po aktivaci T buněk. Čerstvě izolované T lymfocyty nepodléhají buněčné smrti zprostředkované Fas. Naopak v suboptimálních podmínkách vede ligace Fas receptoru k zvýšení proliferace a exprese IL-2 a jeho receptoru.

Zvířecí model.

Byly popsány myši se spontánní mutací Fas receptoru ("lpr/lpr") a Fas ligandu ("gld/gld"), které vytvářejí lymfadenopatii a autoimunitní onemocnění podobné SLE (systémový lupus erythematosus). Mutace genu "lpr" (lymphoproliferation) patří mezi tzv. „loss-of-function“ mutace. Myši nesoucí tuto mutaci vytváří lymfadenopatii a splenomegalii, produkují autoprotilátky a trpí autoimunitními onemocněními jako je nefritida a artritida. Pacienti s autoimunitním lymfoproliferativním syndromem (ALPS) vykazují podobný fenotyp jako "lpr/lpr" myši a nesou mutaci Fas genu.

Interakce.

Fas receptor interaguje s:

Fas receptor (CD95, APO-1, TNFRSF6, Fas antigen) je transmembránový protein typu I z rodiny TNF receptorů (TNF - tumor nekrotizující faktor). Je exprimován na povrchu mnoha buněčných typů (zejména buněk thymu, aktivovaných T lymfocytů, hepatocytů a srdce). Lymfomy T a B buněčného původu exprimují Fas konstitutivně ve velkém množství. V imunitním systému hraje Fas receptor významnou roli. Navázáním ligandu (FasL, CD95L, CD178) spouští buněčnou smrt zvanou apoptóza, proto se mu také říká receptor smrti. Interakci Fas receptor-Fas ligand využívají cytotoxické T lymfocyty a NK buňky k zabíjení nežádoucích buněk. Fas je velmi důležitý pro periferní toleranci. Prostřednictvím Fas proteinů imunitní systém eliminuje již nepotřebné aktivované lymfocyty a autoreaktivní lymfocyty.

Der Fas-Rezeptor (FasR), auch Fas, CD95 ( 95) oder APO-1 (" 1") gehört zur TNF-Rezeptor-Familie, der nach Ligandenbindung den Tod (Apoptose) der betreffenden Zelle auslöst.


Historie.

Počátky parku sahají do období vlády osvícenského panovníka Josefa II., který Prátr, jenž do té doby sloužil jako císařská honitba, prohlásil 7. dubna 1766 za veřejně přístupný prostor, který má sloužit pro zábavu veřejnosti, a povolil zde zřídit kavárny a občerstvení. Místo získalo rychle širší oblibu a záhy se zde objevily první stánky s občerstvením a kuželníky a zrodil se "Wurstelprater". Jeho jméno pochází od populární komické postavy lidového divadla "Hanswursta".

Atrakce.

Nejznámější atrakcí je Obří kolo Riesenrad z roku 1897, které bylo postaveno před 50. výročím nástupu císaře Františka Josefa I. na trůn. Stojí u vchodu do parku, je jedním ze symbolů města a nejstarší atrakcí svého druhu na světě. Na konci 2. světové války je sice postihl požár, který zničil hnací ústrojí i kabiny, ale po válce bylo opraveno a 25. května 1947 opětovně uvedeno do provozu, ač již jen s polovinou kabin.  K dalším atrakcím lunaparku patří autodromy, rozličné kolotoče, střelnice, horské dráhy, strašidelné hrady či kabinet voskových figurín. Kromě pouťových atrakcí nabízí park i celou řadu vyhlášených tradičních vídeňských hospůdek a restaurací (například Schweizerhaus či Walfisch) a obchůdků s upomínkovými předměty.  Maskotem zábavního parku je 9 m vysoká socha Číňana Calafatiho, která stojí nedaleko Obřího kola.

Doprava.

Zábavní park Prátr je snadno k dosažení linkami U1 a U2 vídeňského metra, stanice Praterstern, která je propojena s nádražím Vídeň Praterstern, kam lze dojet vlakem z Brna či z Prahy. Je zde i parkoviště pro automobily.

Prátr v kultuře.

Lunapark Prátr je jedním z míst, kde se odehrává část děje seriálů o Kačence a strašidlech.

Prátr ( Wurstelprater) je největší vídeňský zábavní park. Rozkládá se ve vídeňském 2. okrese poblíž náměstí Praterstern, v severozápadní části rekreačního parku Prátr, jehož jméno v češtině přejal (v němčině se park jmenuje "Wiener Prater"). Dominantou zábavního parku je známé Obří kolo.

Der Wurstelprater ist der überregional bekannte Vergnügungspark in Wien, amtlich schon 1825 Volksprater, oft einfach Prater genannt. Er befindet sich mit seinem Wahrzeichen, dem Wiener Riesenrad, im nordwestlichen Teil des Erholungsgebiets Prater, nahe dem Praterstern, im 2. Bezirk, Leopoldstadt.


Ideologie.

Jedna z prvních inicializací Silk Road se objevila na LinkedIn profilu Rosse Ulbrichta:„Nyní se mé cíle změnily. Chci použít ekonomickou teorii, jako nástroj ke zničení nátlaku a agrese proti lidským bytostem.“„A proto vytvořím ekonomickou simulaci, aby lidé měli osobní zkušenost s tím, jak by vypadal život ve světě bez systematického používání síly.“Toto tržiště, stejně jako mnoho jiných, funguje na principu escrow. Tímto se však stává nejslabším článkem celé stránky sám administrátor, který může podniknout tzv. exit scam (= ukradne peníze všem uživatelů a stránku zruší).  Fungování darknet marketů oslabilo funkci mafie. Nedochází k drogovému násilí, protože nakupující nakoupí anonymně a nemusí do kontaktu s dealerem.„Válka proti drogám je symptomem většího problému a tímto problémem je stát.“

Historie.

Fungování Silk Road.

Silk Road byl založen v únoru 2011. Jméno „Silk Road“ bylo vytvořeno podle historické obchodní cesty mezi Evropou, Indií, Čínou a dalšími zeměmi. Silk Road byla vedena člověkem pod pseudonymem „Dread Pirate Roberts“ (pseudonym podle fiktivní postavy z románu The Princess Bride). DPR byl známý svými libertariánskými názory a kritikou všech regulací. Další dva administrátoři byli známí pod pseudonymy Variety Jones a Smedley.  V červnu 2011 byl publikovaný článek o této stránce, která vedl ke zvýšení návštěvnosti stránky. Poté, co se stránka dostala do povědomí, senátor Charles Schumer požádal federální orgány (FBI, DEA a Ministerstvo spravedlnosti USA), aby stránku zavřely.  V únoru 2013 byl zatčen australský dealer kokainu a MDMA, který se tak stal první osobou, usvědčenou ze zločinu, spojenou se Silk Road, když mu byl zabaven počítač se všemi daty. V prosinci 2013 byl odsouzen do vězení na dva roky a čtyři měsíce muž z Nového Zélandu, který si ze Silk Road objednal 15 gramů metamfetaminu.  V květnu 2013 byl na Silk Road proveden krátkodobý DDoS útok. Dne 23. června 2013 uvedla DEA, že zabavila 11.02 bitcoinu, pravděpodobně za použitím honeypotu.

Zadržení a soudní proces Rosse Ulbrichta.

Ross Ulbricht byl obviněn FBI, že je zakladatelem a majitelem Silk Road a je to osoba ukrytá pod pseudonymem „Dread Pirate Roberts“ (DPR). Byl zatčen 2. října 2013 v sanfranciské knihovně.  Byl obžalován z praní špinavých peněz, počítačového hackerství, spiknutí za účelem prodeje narkotik a z pokusu o zabití šesti lidí. Prokurátoři tvrdili, že Ross zaplatil za všechny vraždy 730 000$, ačkoliv k žádné z vražd ve skutečnosti nedošlo. V konečném důsledku nebyl stíhán z žádného pokusu o vraždu.  FBI zabavila z účtů na "Silk Road" přibližně 26 000 bitcoinů v hodnotě přibližně 3,6 milinou $, podle tehdejšího kurzu bitcoinu. Mluvčí FBI uvedl, že agentura bude bitcoiny držet, dokud proces s Rossem Ulbrichtem neskončí, a poté budou bitcoiny zlikvidovány. V říjnu 2013 FBI uvedla, že zabavila 144 000 bitcoinů, které údajně náležely Rossovi.  Ulbrichtův soudní proces začal 13. ledna 2015. Na začátku soudního procesu se přiznal, že je zakladatelem "Silk Road", avšak chvíli poté předal kontrolu nad stránkou jiným lidem.  Ve druhém týdnu soudního procesu prokurátoři prezentovali dokumenty a chatové záznamy z počítače Rosse, ve kterém ukázali, že Ross stránku administroval po mnoho měsíců, než se administrace vzdal, a tvrzení obhajoby si tak protiřečí. Právník Rosse Ulbrichta řekl, že doklady a protokoly chatu byly do počítače vloženy pomocí BitTorrentu, který byl na počítači spuštěný v době, kdy byl zatčen.

Produkty.

V březnu 2013 obsahoval stránka 10 000 produktů, z nichž 70 % byly ilegální látky. V říjnu 2014 se počet rozrostl na 13 756 ilegálních látek, jako psychedelické látky, stimulanty, předpisy, opiáty, extáze a steroidy. Mezi další věci na prodej patří falešné řidičské průkazy. Podle pravidel stránky bylo zakázáno prodávat dětskou pornografii, kradené kreditní karty, vraždy na objednávku a zbraně jakéhokoliv typu. Kvůli těmto pravidlům se hodně uživatelů přesunulo na další ze známých darknet marketů "Black Market Reloaded". Na prodej však byly i legální druhy zboží, jako například oblečení, umění, knihy, cigarety, erotika a šperky. Sesterská stránka s názvem „"Armory"“ prodávala zbraně až do roku 2012, ale kvůli nedostatku poptávky byla vypnuta.  Stránka měla dobře rozvinutý systém proti podvodům. Nakupující mohli po každém nákupu ohodnotit prodejce (kvalitu zboží atd.), čímž se vyhnuli podvodům. Dalším následkem tohoto systému hodnocení byl zvýšení kvality produktů.

Pokračování Silk Road.

Silk Road 2.0.

Dne 6. listopadu 2013 bývalí administrátoři "Silk Road" znovu spustili stránku pod názvem "Silk Road 2.0" vedenou člověkem pod pseudonymem „Dread Pirate Roberts“. Stránka byla stejná, avšak bezpečnost byla údajně navýšena.

Silk Road 3.0.

Stránka byla založena ihned po pádu "Silk Road 2.0" a stále je v provozu.

Silk Road (anglicky: "Hedvábná stezka") je online černý trh a jeden z prvních moderních darknet marketů. Je známý hlavně prodejem ilegálních látek (drog a léčiv). Jelikož byl "Silk Road" součástí dark webu, potřebujete k přístupu na stránku anonymizační nástroj webový prohlížeč Tor. Stránka byla spuštěna v únoru 2011, a její vývoj začal už o šest měsíců dříve. Zpočátku byl počet účtů pro prodejce omezený, a tak si museli nový prodejci účet koupit v aukci. Později byl stanovený pevně daný poplatek za nový účet.

Silk Road ( für "Seidenstraße", als Anspielung auf die historische Handelsroute) war ein als Hidden Service im Tor-Netzwerk betriebener virtueller Schwarzmarkt. Insbesondere wurden dort illegale Drogen und verschiedene digitale Güter gehandelt, wobei als einziges Zahlungsmittel die Kryptowährung Bitcoin zum Einsatz kam. Nachdem die ursprüngliche Plattform nach zweieinhalb Jahren Aktivität beschlagnahmt und der mutmaßliche Betreiber festgenommen worden war, wurde sie nur einen Monat später unter Silk Road 2.0 wiedereröffnet. Durch Knacken des Anonymisierungs-Netzwerks „Tor“ im Rahmen der Operation Onymous und einen noch vor jenem Zeitpunkt eingeschleusten Agenten gelang ein Jahr später im November 2014 eine erneute Beschlagnahmung.


Katolická církev.

V katolické církvi latinského obřadu je svátost kněžství upravena kánonem 1008 Kodexu kanonického práva ("CIC") : "„Sacramento ordinis ex divina institutione inter christifideles quidam, charactere indelebili quo signantur, constituuntur sacri ministri, qui nempe consecrantur et deputantur ut, pro suo quisque gradu, novo et peculiari titulo Dei populo inserviant.“"; : „Svátostí svěcení se z Božího ustanovení někteří věřící, označení nezrušitelným znamením, stávají posvátnými služebníky, kteří jsou zasvěceni a určeni, aby, každý podle svého stupně, novým a specifickým způsobem sloužili Božímu lidu.“ Pro východní katolické církve je podobný obsah zachycen v kánonech 743 a 323 §1 Kodexu kánonů východních církví ("CCEO").  Stupně svátosti svěcení jsou tři: biskupský, kněžský a jáhenský. Svátost svěcení se uděluje vkládáním rukou a modlitbou svěcení, kterou pro jednotlivé stupně předpisují liturgické knihy.  Jako předstupeň svátosti kněžství či jako samostatné nesvátostné služby mohou být věřící ustanoveni akolity a lektory. Před rokem 1972 v katolické církvi existoval pod názvem nižší svěcení kromě akolytátu a lektorátu také exorcitát, ostiariát a podjáhenství jako první z vyšších svěcení.

Tři dary.

Katolická teologie učí, že je trojí Kristův úřad (srov. prorocký, kněžský a královský), jenž se v plnosti udělují při biskupském svěcení biskupům, aby napodobujíce Krista společně s kněžími a jáhny vykonávali:  Kodex kanonického práva tyto tři dary interpretuje v kán. 1009, §3: "Qui constituti sunt in ordine episcopatus aut presbyteratus missionem et facultatem agendi in persona Christi Capitis accipiunt, diaconi vero vim populo Dei serviendi in diaconia liturgiae, verbi et caritatis." Kodex zde stanoví, že biskupové a kněží mají poslání a pověření jednat "in persona Christi" (v osobě Krista) jako hlavy (společenství církve), zatímco jáhni vykonají svou službu Božímu lidu v diakonii liturgie, ve službě Božího slova a službě křesťanské milosrdné lásky.

Církev československá husitská.

Církev československá husitská ve svých Základech víry učí, že „Svěcení kněžstva je svátost, v níž Boží církev na modlitbách přenáší služby svého kněžství na osoby způsobilé a osvědčené a v níž Duch svatý přistupuje ke svěcenci, aby dokonal jeho vnitřní povolání ke kněžskému poslání.“ (odst. 342). Uděluje se vkládáním rukou se slovy „Osvěcuj a posiluj tě Bůh Duchem svým svatým, amen.“ (odst. 343) Svěcení kněžstva se chápe jako „pověření k všestranné péči o obětní obecenství obce konáním bohoslužeb, hlásáním Slova Božího, vysluhováním svátostí a pastýřskou službou.“ (odst. 345)  Od roku 1947 mohou svátost svěcení kněžstva v této církvi přijmout i ženy.

Pravoslaví.

V pravoslaví je pojetí svátosti podobné katolickému. Gorazdův Pravoslavný katechismus říká, že „Ve svaté tajině kněžství se uděluje kněžský úřad a pomoc Ducha svatého k řádnému plnění povinností s tímto úřadem spojených.“ (odst. 721). Podobně jako v katolické církvi se rozeznávají tři stupně svátosti, „1. úřad biskupský neboli episkopský, 2.úřad kněžský neboli presbyterský a 3. úřad jáhenský neboli diakonský.“ (odst. 718). Biskup se zde označuje také episkop, archijerej nebo vladyka.

Svátost kněžství nebo svátost svěcení (katolická církev), svěcení kněžstva (CČSH) či svatá tajina kněžství (pravoslavná církev), někdy též ordinace z latinského "sacramento ordinis", je v některých křesťanských církvích svátostný obřad ustanovení duchovních (včetně spirituálních a církevněprávních důsledků tohoto obřadu). Struktura ustanovení a jeho význam se v jednotlivých křesťanských církvích liší: katolická, pravoslavná a některé další církve mají svěcení za svátost, zatímco církve vycházející z reformace jej obvykle považují za ustanovení ke službě, které je sice posvátné, ale není počítáno ke svátostem.

Das Sakrament der Weihe oder Sakrament der Ordination (, „Aufnahme in den jeweiligen “), auch "Sakrament der Handauflegung", ist in vielen christlichen Konfessionen ein Sakrament, durch das der Geweihte eine Sendung und Vollmacht erhält, im Namen Christi für die Kirche zu handeln.


Historie.

Jak dokládá deska nad hlavním vchodem, hrad byl vystavěn roku 1598 pro Laurence Bruce z Cultmalindie a jeho ženu Elizabeth Gray. Laurence Bruce byl roku 1573 jmenován okresním soudcem a správcem Shetlandských ostrovů. Ovšem brzy se kvůli svému svérázné způsobu užívání nově nabité moci dostal do místní opozice. Královská rada v roce 1577 vyšetřovala stížnosti nBruce, podle kterých odvolával řádně zvolené zákonodárce a nahrazoval je soudci vlastního výběru, a také že používal chybné míry při výměře daňových odvodů. Na začátku 80. let 16. století byl z úřadu odvolán a na jeho místo nastoupil jeho poloviční bratr Robert Stewart, hrabě z Okney. V roce 1591 Robert jmenoval svého syna Patricka Lordem z Shetland. Laurence Bruce si v roce 1589 nechal vystavět hrad Muness. Ve stejnou dobu byl vystavěn i hrad Scalloway Castle pro hraběte Patricka, proto je pravděpodobné, že je jsou oba hrady dílem Andrewa Crawforda a mistra stavitele Johna Rosse. Laurence a Patrick se spolu brzy dostali do sporu, důsledkem Patrikova převzetí jeho bývalé pozice, kterou převzal po svém otci. V roce 1602 Laurence Bruce a jeho syn Andrew Bruce obvinili Patricka, hraběte z Okney na zasedání dvora, že v roce 1599 donutil jejich poddané, aby pracovali na výstavbě hradu Scalloway. Později je proti němu ještě vzneseno obvinění, že užíval nucené práce i při stavbě jeho nového hradu. Spor pokračoval. V roce 1608 hrabě Patrick z Okney a 36 mužů pronásledoval Thomase Blacka z Whalssay, dalšího zemského pána se kterým byl ve sporu, do Muness, ale nevysvětelně se stáhl dřív než zahájil útok. V roce 1617 Laurence Bruce, který následně zemřel v roce 1624, odkázal Muness svému synovi Andrewovi. Ten pravděpodobně nechal hrad přestavět, neboť byly jeho inicály nalezeny na mosazném klepadle v jihozápadní věžičce. V roce 1627 byl hrad napaden a vypálen mořskými lupiči z Dunkirku, čímž byly zničeny i všechny písemnosti Andrewa Bruce. Následné už není známo jak byl hrad dále využíván. Podle archeologických nálezů byl hrad i poté v určité formě obydlen, protože přes kamenou podlahu v hlavní síni byly položeny dřevěné podlahy. V roce 1713 rodina Bruců pronajala hrad na čtyři měsíce Holandské východoindické společnosti, aby zde uskladnila zboží, které bylo zachráněno z vraku její lodi Rynenburgh. O pět let později rodina hrad prodala. Soupis tehdejšího majetku je smutným čtením. Na seznamu je balíček starého cínu, jedna stará malá konvice, balík staré kůže a dřevěná křesla. Další užívání hradu není známo, ale archeologické nálezy naznačují, že byl od roku 1750 zcela opuštěn. S jistotou je známo, že roku 1774 již neměl střechu. V roce 1806 je uvedeno v zápisu Charlese Fothergila, že je stav nezastřešené budovy stále ve velmi dobré kondici a případná obnova by nebyla příliš nákladná. Na akvarelu z roku 1855 je patrné, že jsou horní patra stále netknutá. V roce 1956 byl hrad převeden do péče státu, který nechal zpevnit zdivo. Ministerstvo práce nechalo v roce 1959 instalovat současné vstupní dveře, které byly zachráněny z opuštěného domu v Old Lund. Tyto dveře jsou ovšem z 18. století.

Architektura.

Hrad stojí na půdorysu ve tvaru písmene Z, se dvěma oválnými věžemi na obou koncích. Stavba měla tři patra, ale třetí patro se do současnosti nedochovalo a jeho zbytky byly zřejmě použity na stavbu zídky u pozemku. Zajímavými detaily jsou malé věžičky se střílnami ve druhém patře. Přízemí bylo rozděleno do čtyř klenutých místností spojených klenutou chodbou vedoucí po délce hradu. V západní místností byla dobře vybavená kuchyně s velkým krbem se zabudovanou pecí a odpadním odtokem. Ve východní místnosti byl pravděpodobně vinný sklep, kvůli úzkému schodišti, kterým byla spojena s velkou síní nad ní. Stupňovité schodiště propojené s hlavní síní bylo na svou dobu novinkou. Hlavní pokoje domu se nacházely v prvním patře. Ve středu se nacházela prostorná síň s pokoji po obou stranách. Pokoje na vyvýšeném západním konci síně byly soukromé pokoje zemana, skládající se ze čtyřech místností, které postupovaly do dalších dvou pater. První pokoj od hlavní síně sloužil jako obývací pokoj s malým úložným prostorem ve věži. Horní podlaží sloužilo jako ložnice s malou studovnou a šatnou v prostoru věže. Na druhé nižší východní straně hlavní síně byl pokoj spojený s místností v rohu věže. Tyto pokoje mohly patřit mladšímu členu rodiny nebo hostům. Jaký konkrétní účel měly pokoje v horních patrech není moc jasné, vzhledem k dnešnímu rozpadlému stavu. V roce 1975 zde proběhly archeologické práce, při kterých byly nalezeny zbytky po druhé dřevěné podlaze z počátku 18. století. V hlavní hale byla originální kamenná podlaha z nepravidelně velkých dlažebních kamenů. Ne všechny pak byly odstraněny, když na ně byla položena dřevěná podlaha. Důkaz o o výšce umístění druhé podlahy ukazuje malý zbytek omítky v severozápadním rohu. Na poli na jih od hradu jsou stopy po dalších stavení a zřejmě i terasové zahradě.

Muness je zřícenina hradu na ostrově Unst, který je jedním z Shetlandských ostrovů ve Skotsku. Hrad se nachází 3 kilometry východně od vesnice Uyeasound. Unst je nejseverněji obydleným skotským ostrovem a hrad Muness je nejsevernějším opevněním na Britských ostrovech. Od roku 1953 je veden pod památkovou ochranou Historic Enviroment Scotland, který hrad provozuje společně s muzeem. Hrad je po celý rok volně přístupný veřejnosti.

Muness Castle ist eine Burgruine auf der schottischen Shetlandinsel Unst in der kleinen Ortschaft Uyeasound an der Südküste der Insel. Die Anlage ist als Scheduled Monument klassifiziert. Es handelt sich um die am weitesten nördlich gelegene Burg auf den britischen Inseln.


Historie.

Historie USK Praha sahá do roku 1953, kdy pod jménem Slavia ITVS basketbalové družstvo mužů s trenérem L. Dobrým vstoupilo v ročníku 1953/54 poprvé do 1. československé ligy. Později se změnil název klubu, nejprve na "Slavia VŠ Praha" a poté na "USK Praha", přičemž v některých letech družstvo v názvu neslo i jméno hlavního sponzora (Autoškoda, Trident, Erpet). Jedna věc se však nezměnila: účast v nejvyšší československé či české soutěži. Družstvo USK Praha v ročníku 2002/03 Mattoni NBL dovršilo 50 let nepřetržité prvoligové příslušnosti. USK prozatím získala 14 mistrovských titulů a 12 stříbrných medailí. Trenéři J. Šíp, N. Ordnung, E. Velenský, F. Rón a M. Šedivý přivedli družstvo k titulu v různých historických etapách počínaje rokem 1964/65 (J. Šíp) a konče sezónou 2000/01 (M. Šedivý).  USK Praha je jedním z nejúspěšnějších českých týmů na mezinárodní úrovni. USK Praha je jediným českým klubem, kterému se podařilo vyhrát jeden z evropských pohárů: Pohár vítězů pohárů. Ve finále ve Vídni v roce 1969 tehdejší Slavia VŠ Praha porazila mistra SSSR Dinamo Tbilisi 80 : 74.  Sezóna 1968/69 byla vůbec nejúspěšnější v historii klubu, kdy se podařilo vyhrát evropský PVP, domácí první ligu, Československý pohár a 8 hráčů bylo v reprezentaci, která v roce 1969 pod vedením trenéra Slavie VŠ N. Ordnunga získala bronzovou medaili na ME v italské Neapoli. V roce 1968 prohrála Slavie VŠ ve finále PVP v Athénách s AEK Athény v utkání před 80 000 diváky, ve kterém byl dosažen dosud platný světový rekord v návštěvnosti basketbalových utkání. Při své premiéře v PMEZ v roce 1966 prohráli vysokoškoláci až ve finále v Bologni s italským Simmenthalem Milán 72 : 77, což byl do té doby nejlepší výsledek hostujícího celku.  První mistrovský titul v československé lize získali vysokoškoláci v sezóně 1964/65 pod vedením J. Šípa. Historicky nejúspěšnější etapa klubu byla v šedesátých a na počátku sedmdesátých let, období 1962/63 - 1973/74, kdy klub získal 7 mistrovských titulů a 5 druhých míst pod vedením trenérů N. Ordnunga, J. Šípa, Baumruka a E. Velenského. Dva mistrovské tituly ze sezón 1980/81 a 1981/82 získala Slavie pod vedením trenérů J. Šípa a N. Ordnunga.  Úspěšná historie pak pokračovala i v devadesátých letech, kdy vysokoškoláci pod vedením F. Róna získali opět dva mistrovské tituly v sezónách 1990/91 a 1991/92. Na přelomu tisíciletí pak USK Praha získala první mistrovský titul samostatné ČR v sezóně 1999/00 (trenér: M. Šedivý) a toto vedoucí postavení v českém mužském basketbalu se podařilo obhájit i v následující sezóně 2000/01 (trenér: M. Šedivý), kdy USK Praha získala svůj 14 mistrovský titul v československé a následně v české 1. lize.

Historické názvy.

Zdroj:

Soupiska sezóny 2018/2019.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Domácí soutěže.

Zdroj:

Zahraniční soutěže.

Zdroj:

Účast v mezinárodních pohárech.

Zdroj:

USK Praha (celým názvem: Univerzitní sportovní klub Praha) je český basketbalový klub, který sídlí v pražských Vinohradech. Od sezóny 1993 působí v české nejvyšší basketbalové soutěži, známé pod sponzorským názvem Kooperativa NBL. Od svého založení klub nikdy nesestoupil z nejvyšší soutěže. Klubové barvy jsou modrá a bílá.

Univerzitní Sportovní Klub Praha (; kurz USK Prag) ist ein tschechischer Basketballverein aus Prag. Er ist Teil des hauptsächlich durch Fußball bekannten Klubs SK Slavia Prag.


Historie.

Nejstarší dochovanou zmínkou o Ořechu je záznam v darovací listině, kterou daroval v roce 993 kníže Boleslav II. mezi jinými i Ořech břevnovskému klášteru. V latinsky psané listině je obec uváděna jako "Orech". Vedle Ořecha jsou uváděny i další obce a města.

14. století.

Druhým dochovaným záznamem je dokončení stavby kostela Stětí svatého Jana Křtitele. Po barokních úpravách stojí dodnes. Kostel byl dostavěn v roce 1352.

15. století.

Roku 1401 odkázal Ořech Bočkoun Petru Přimdovi, karlštejnskému purkrabí. Po Petrovi Přimdovi byli pány v Ořechu roku 1408 Beneš a Vilím z Ořecha, po nichž Hašek z Hospozína a jeho syn Strachota roku 1413, roku 1415 Hynek z Tismic, roku 1421 Václav z Ořecha, konšel hor Viničných.

16. století.

První dochovaná zpráva z doby pohusitské je z roku 1515, kdy radní Nového Města pražského zakoupili v Ořechu poplužní dvůr i s lidmi, lesy a rybníky.

17. století.

Teprve od druhé poloviny 17. století začínají mít staré záznamy svůj řád. Majetek je zapisován do gruntovních knih, jimž dala základ berní rula, lidé pak do matrik. Ořešská matrika byla založena v roce 1661, kdy do ní byly zapisovány první křty. Teprve od roku 1665 byly zapisovány svatby. Od roku 1666 i pohřby.

18. století.

V roce 1713 zemřelo v Ořechu na morovou epidemii 11 lidí, v okolních vesnicích pak dohromady 78 lidí.  V padesátých letech 18. století se v Ořechu na návsi začala stavět nová škola. V roce 1754 pak byla škola dostavěna. Po očíslování domů měla číslo 11 a stála (přestavěná na obytný dům) do poloviny 80. let 20. století, kdy byla zbourána a na jejím místě byly postaveny garáže.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve vsi Ořech "(662 obyvatel, katol. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Ořechu, holič, 2 hostince, kamenický závod, kartáčník a štětkař, kolář, velkoobchod koloniálním zbožím, kovář, krejčí, obchod s mlékem, mlýn, 3 obuvníci, 2 prkaři, 2 řezníci, sadař, 4 obchody se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Ořech, stavební družstvo, 2 trafiky, velkostatek metropolitní kapituly, 2 vetešníci, zámečník, 2 zedničtí mistři.

Současnost.

V obci vychází měsíčník "Ořešský list", který informuje o událostech v obci za uplynulý měsíc. Obec má rovněž i vlastní školu (ZŠ Ořech - nynější budova školy byla postavena v roce 1900), mateřskou školku (MŠ Ořech), Sbor dobrovolných hasičů, JSDH Ořech (JPO III/2) a sportovní klub SK Viktorie Ořech (od roku 2010 – dříve Sokol Ořech). V obci se také nachází restaurant Rapír a tradiční Restaurace Ořech (od 30. let 20. století, tehdy se jmenovala U Majerů) a penzion u Barona Prášila.  Po roce 1990 zažívá Ořech velký rozvoj; staví se hlavně nové rodinné domy, a to jak na jihu, tak i západě obce.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava

Ořech je vesnice v okresu Praha-západ ležící na jihozápadní hranici Prahy (západní hranice metropole překonávající městský okruh je zároveň východní hranicí Ořechu). V obci žije obyvatel, její katastrální území je 477,23 ha a PSČ všech adres je 252 25.

Ořech (deutsch "Worschech", auch "Worech") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt elf Kilometer südwestlich des Stadtzentrums von Prag an dessen Stadtgrenze und gehört zum Okres Praha-západ.


Dětství.

Jason se narodil se znetvořeným obličejem, kvůli kterému ho nikdo neměl v lásce a každý se mu vysmíval, jediný kdo ho miloval byla jeho matka Pamela Voorheesová. Když bylo Jasonovi 11 let, odjel na letní tábor ke Křišťálovému jezeru, kde se kvůli nepozornosti vedoucích utopil. Po Jasonově smrti se tábor stal prokletým a byl zavřen, až do doby, kdy se ho pokusila parta mladých nadšenců znovu zprovoznit, což se jim však nepodařilo.

Dospělost.

Když byla Jasonova matka brutálně zavražděna, Jason se vrátil již jako dospělý muž na zem, aby smrt své milované matky pomstil. Potom co byl vybudován v sousedství nový tábor, začal Jason (s pytlem na hlavě, aby zakryl svou tvář) postupně zabíjet všechny lidi, kteří v táboře byli. Ale když narazil na mladou Ginny Fieldovou, která mu zezadu do ramena zasekla mačetu, musel zabíjení nechat a ukrýt se v Higgins Haven, aby si zde léčil své zranění. Ve stejnou dobu přijela na místo Chris Higginsová (jejíž rodině Higgins Haven patřilo) společně se svými přáteli, které začal Jason brutálně zabíjet. Když však mělo dojít i na Chris, utekla před Jasonem do stodoly, kde mu zasekla do levé strany hlavy sekeru a Jason poté upadl do bezvědomí. Když ležícího Jasona našla policie, mysleli si že je mrtvý a odvezli ho do márnice, kde se však Jason probudil a zabil zdravotní sestru, poté se vrátil ke Křišťálovému jezeru. U jezera zabil partu teenagerů, kteří se tam nacházeli a když se chystal i na ženu jménem Trish, přelstil ho její bratr Tommy, který se ostříhal do hola a vypadal, jako Jason, když byl malý. Když se pak Jason otočil k Trish zády snažila se mu zaseknout do hlavy mačetu, ale bohužel mu jen sundala masku. Zaseknout mačetu Jasonovi do hlavy se podařilo až Tommymu, který pak ještě Jasona rozsekal na kusy. Jason byl poté pohřben poblíž Křišťálového jezera, vedle své matky. Když se po létech Tommy a jeho přítel rozhodli Jasona vykopat, omylem ho oživili. Oživený Jason zabil Tommyho přítele, zatímco Tommy mu unikl. Jason byl po oživení o mnoho silnější a už ho skoro nic nedokázalo zastavit, dokonce ani výstřely z brokovnice. Vystrašený Tommy se snažil vše nahlásit šerifovi, ale ten si myslel, že se Tommy zbláznil a zavřel ho na noc do věznice. Jason se mezitím vrátil ke Křišťálovému jezeru, kde začal znovu zabíjet. Když se Tommy dostal z vězení, přišel na to jak by se dal Jason zastavit, spojil balvan s řetězy, které dal Jasonovi kolem krku a hodil ho na dno jezera. Protože byl balvan těžký, Jason se nemohl dostat nad hladinu a v jezeře se utopil. Po pěti letech přijíždí k jezeru dívka jménem Tina, která má telekinetickou schopnost, díky které Jasona omylem osvobodí a ten začíná s novým masakrem. Když se však pokusí zabít i Tinu pozná, že na její schopnosti nemá a je znovu zabit. Jeho tělo je uvězněno pod troskami mola na dně Křišťálového jezera, kde jej po několika letech oživí elektrický výboj z porušeného kabelu a on se vydává najít novou krev. Tu najde na výletní lodi, která veze čerstvé maturanty na exkurzi do New Yorku, kam se však díky Jasonovi dostane jen menšina. Když se zbylí maturanti dostanou na pevninu, musí se před Jasonem ukrývat, až do doby kdy ho zabije toxický odpad v kanalizaci. Když je Jason z nevysvětlitelných důvodů znovu oživen, vrací se ke Křišťálovému jezeru, kde po něm jde FBI. Ti se dozví, že Jason má neteř Jessicu, která by ho mohla najít a zastavit. Když Jessica Jasona najde, vrazí mu do srdce kouzelnou dýku a pošle ho tak navždy do pekla. Jason je v pekle, až do doby, kdy ho oživí Freddy Krueger, který od něj potřebuje, aby vraždil ve Springwoodu a nahnal tak obyvatelům ztracený strach. Jason se však v zabíjení nechce krotit a vraždí i oběti, které patří Freddymu. Proto ho Freddy musí dostat k sobě do snu, kde se ho pokusí zabít, což mu nevyjde a nakonec za pomoci jistých teenagerů zabije Jason Freddyho u Křišťálového jezera a sám v jezeře zmizí.

Jason Voorhees je fiktivní postava hororové série "Pátek třináctého". Jason se poprvé objevil ve filmu "Pátek třináctého" z roku 1980, ale ne jako vrah, nýbrž ve vzpomínce své matky Pamely Voorheesové. Vraždit začal až ve druhém díle, když mu matku zabili a on se za její smrt mstil.

Jason Voorhees ist ein fiktiver Serienmörder und die Hauptfigur der Filmreihe "Freitag der 13". Er ist in allen zwölf Filmen vertreten, jedoch in den Teilen 1 und 5 nur als Cameo. Dargestellt wurde die Figur von Ari Lehman, Warrington Gillette, Steve Dash, Richard Brooker, Ted White, Tom Morga, C. J. Graham, Ken Kirzinger und Derek Mears. Am bekanntesten ist jedoch die Darstellung von Kane Hodder, der Voorhees in 4 Filmen darstellt. Seit seinem ersten großen Auftritt im Jahr 1981 in "Freitag der 13. – Jason kehrt zurück" zählt er zu den bekanntesten Figuren des Horror-Genres.


Formát a proces výběrů.

Každý ročník začíná s výběry naslepo, kde si koučové sestavují svůj tým zpěváků, (8 v 1. sérii, 12 v sérii: 2. a 4.-10. a 16 ve 3. sérii) se kterým budou pracovat až do konce soutěže. Kouč je při vystoupení v křesle zády k soutěžícím, pokud se mu vystoupení líbí a má o umělce zájem, stlačí své tlačítko "chci tě" a křeslo se otočí čelem k soutěžícímu. Po dozpívání je soutěžící přiřazen do týmu kouče, kterého si sám vybral.  Další částí soutěže jsou Kola soubojů, ve kterém každý kouč utvoří ze svého týmu dvojice, které spolu bojují v souboji a zpívají jednu společnou píseň. Kouč se poté rozhodne koho si ponechá ve svém týmů. Každý rok koučům pomáhají různí mentoři. Ve třetí sérii byl přidán nový prvek: kouč může dvakrát umělce "ukrást", může si tak vybrat dva zpěváky, kteří byli eliminováni při kole soubojů.  Vyřazovací kola byla také zavedena ve třetí sérii. Dvojice soutěžících z týmu jsou vybráni a zpívají individuálně za sebou. Sami neví, kdo bude jejich soupeř, dozví se to až pár minut před vystoupením. Soutěžící si sami mohou vybrat písničky, ale i přesto dostávají rady od svých koučů. Kouč si vybere jednoho soutěžícího z páru. Stejně jako při soubojích mohou koučové ukrást jednoho eliminovaného soutěžících, a to od páté série.  Souboj, 2. kolo nahradil v šesté sérii Vyřazovací kola. Stejně jako ve vyřazovacím kole jsou soutěžící spárování a musí se dohodnout jakou písničku dohromady zazpívají.. Kouč musí rozhodnout, kterého soutěžícího pošle z dvojice dál. Ostatní koučového mohou jednoho soutěžícího ukrást.. Nicméně, Vyřazovací kola se začaly znova používat v sedmé sérii.  Ve finálových živých show soutěžící vystupují každý týden s novými písničkami a nakonec divácké hlasování rozhodne o vítězi. Koučové mohou zachránit jednoho soutěžícího, který neobdržel dostatek hlasů a posunout ho tak do dalšího kola.

Jednotlivé řady.

1. řada.

První řada měla premiéru 26. dubna 2011 a vysílala se do 29. června 2011. V porotě usedli Christina Aguilera, CeeLo Green, Adam Levine a Blake Shelton. Portocům pomáhali Adam Blackstone, Reba McEntire, Monica a Sia. Carson Daly a Alison Haislip sloužili jako moderátoři a korespondenti sociálních sítí. Konkurzy se konali v Chicagu, New Yorku, Miami, Nashvillu, Minneapolis, Austinu, Los Angeles a Seattlu během ledna a února.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Javier Colon se stal vítězem první řady, zatímco Dia Frampton byla vyhlášená na druhé místě. Na třetím a čtvrtém místě se umístili Vicci Martinez a Beverly McClellan.

2. řada.

Druhá řada měla premiéru 5. února 2012 a vysílala se do 8. května 2012. V porotě usedli Christina Aguilera, CeeLo Green, Adam Levine a Blake Shelton. Porotcům pomáhali Alanis Morissette, Robin Thicke, Kelly Clarkson, Miranda Lambert, Babyface, Ne-Yo, Jewel a Lionel Richie. Carson Daly a Christina Milian sloužili jako moderátoři a korespondenti sociálních sítí. Kia Motors, Sprint a Starbucks se stali oficiálními partnery druhé řady.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Jermaine Paul se stal vítězem druhé řady, zatímco Juliet Simms, Tony Lucca a Chris Mann se umístili na druhém, třetím a čtvrtém místě.

3. řada.

Třetí řada měla premiéru 10. září 2012 a vysílala se do 18. prosince 2012. V porotě usedli Christina Aguilera, CeeLo Green, Adam Levine a Blake Shelton. Porotcům pomáhali Mary J. Blige, Michael Bublé, Scott Hendricks, Rob Thomas, Jennifer Hudson, Bill Withers, Pat Monaham, Billie Joe Armstrong a Ron Fair. Carson Daly a Christina Milian sloužili jako moderátoři a korespondenti sociálních sítí.  Do finálového večera se probojovali tři soutěžící. Cassadee Pope se stala vítězkou třetí řady. Terry McDermott a Nicholas Davis se umístili na druhém a třetím místě.

4. řada.

Čtvrtá řada měla premiéru 25. března 2013 a vysílala se do 18. června 2013. V porotě usedli Shakira, Usher, Adam Levine a Blake Shelton. Porotcům pomáhali Hilary Scott, Sheryl Crow, Joel Madden, CeeLo Green, Pharrell Williams, Aakomon Jones a Taylor Swift. Carson Daly a Christina Milian sloužili jako moderátoři a korespondenti sociálních sítí.  Do finálového večera se probojovali tři soutěžící. Danielle Bradbery se stala vítězkou čtvré řady. Michelle Chamuel a The Swon Brothers se umístili na druhém a třetím místě.

5. řada.

Pátá řada měla premiéru 23. září 2013 a vysílala se do 18. prosince 2013. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton a znovu Christina Aguilera a CeeLo Green. Porotcům pomáhali Ryan Tedder, Cher, Miguel a Ed Sheeran. Carson Daly se stal jediným porotcem. Milian svojí roli korespondentky sociálních médií opustila.  Do finálového večera se probojovali tři soutěžící. Tessanne Chin se stala vítězkou páté řady. Jacquie Lee a Will Champlin se umístili na druhém a třetím místě. Poprvé se do finálového večera nepodíval soutěžící s týmu Blake.

6. řada.

Šestá řada měla premiéru 24. února 2014 a vysílala se do 20. května 2014. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton a znovu Usher a Shakira. Porotcům pomáhali Aloe Blacc, Graham Nash, James Valentine, The Band Perry, Scott Hendricks, Gwen Sebastian, Miranda Lambert, Jill Scott a Chris Martin. Carson Daly řadu moderoval.  Do finálového večera se probojovali tři soutěžící. Josh Kaufman se stal vítězem šesté řady. Jake Worthington a Christina Grimmie se umístili na druhém a třetím místě.

7. řada.

Sedmá řada měla premiéru 22. září 2014 a vysílala se do 16. prosince 2014. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton, Pharrell Williams a Gwen Stefani. Porotcům pomáhali Stevie Nicks, Patrick Stump, Little Big Town, Colbie Caillat, Gavin Rossdale, Christina Aguilera, Alicia Keys, Diana Ross a Taylor Swift. Carson Daly řadu moderoval. Společnost Nissan se v průběhu řady stala oficiálním partnerem řady a nahradila tak Kia Motors.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Craig Wayne Boyd se stal vítězem sedmé řady. Matt McAndrew, Chris Jamison a Damien se umístili na druhém, třetím místě a čtvrtém místě.

8. řada.

Osmá řada měla premiéru 23. února 2015 a vysílala se do 19. května 2015. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton, Pharrell Williams. Gwen Stefani nahradila v porotcovském křesle Christina Aguilera, která se vrátila po dvou řadách. Porotcům pomáhali Ellie Goulding, Dave Stewart, Usher, Meghan Trainor, Scott Hendricks, CeeLo Green, Lionel Richie, Ryan Tedder, Nick Jonas, Mark Ronson, Gwen Stefani, Nate Ruess a Reba McEntire. Carson Daly řadu moderoval.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Sawyer Fredericks se stal vítězem osmé řady. Meghan Linsey, Joshua Davis a Koryn Hawthorne se umístili na druhém, třetím místě a čtvrtém místě.

9. řada.

Devátá řada měla premiéru 21. září 2015 a vysílala se do 15. prosince 2015. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton, Pharrell Williams aGwen Stefani. Porotcům pomáhali John Fogerty, Brad Paisley, Selena Gomez, Missy Elliott, Rihanna a Dolly Parton. Carson Daly řadu moderoval.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Jordan Smith se stal vítězem deváté řady. Emily Ann Roberts, Barrett Baber a Jeffery Austin se umístili na druhém, třetím místě a čtvrtém místě.

10. řada.

Desátá řada měla premiéru 29. února 2016 a vysílala se do 24. května 2016. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton, Pharrell Williams a Christina Aguilera. Porotcům pomáhali Tori Kelly, Gwen Stefani, Diddy, Patti LaBelle, Miley Cyrus a Pink. Carson Daly řadu moderoval.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Alisan Porter se stala vítězkou desáté řady. Adam Wakefield, Hannah Huston a Laith Al-Saadi se umístili na druhém, třetím místě a čtvrtém místě.

11. řada.

Jedenáctá řada měla premiéru 19. září 2016 a vysílala se do 13. prosince 2016. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton a nově Alicia Keys a Miley Cyrus. Porotcům pomáhali Sammy Hagar, Bette Midler, Joan Jett, Charlie Puth, Tim McGraw, Faith Hill a Garth Brooks. Carson Daly řadu moderoval.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Sundance Head se stal vítězem jedenácté řady. Billy Gilman, Wé McDonald a Josh Gallagher se umístili na druhém, třetím místě a čtvrtém místě.

12. řada.

Dvanáctá řada měla premiéru 27. února 2017 a vysílala se do 23. května 2017. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton, Alicia Keys a Gwen Stefani. Porotcům pomáhali John Legend, Luke Bryan, Celine Dion, DJ Khaled a Shania Twain. Carson Daly řadu moderoval.  Do finálového večera se probojovali čtyři soutěžící. Chris Blue se stal vítězem dvanácté řady. Lauren Duski, Aliyah Moulden a Jesse Larson se umístili na druhém, třetím místě a čtvrtém místě.

13. řada.

Třináctá řada měla premiéru 25. září 2017. V porotě usedli Adam Levine, Blake Shelton, Miley Cyrus a nově Jennifer Hudson. Porotcům budou pomáhat Joe Jonas, Rascal Flatts, Billy Ray Cyrus a Kelly Rowland. Carson Daly řadu moderoval.

The Voice je americká pěvecká soutěž vysílaná na kanálu NBC odvozená od originálu "The Voice of Holland" (česká verze byla vysílaná pod názvem "Hlas Česko Slovenska"). Koncept soutěže spočívá ve vyhledávání pěveckých talentů (sól nebo duet) starších 15 let na veřejných castinzích. Vítěz je určen na základě hlasováním pomocí telefonu, Internetu, SMS zpráv, a nákupů na iTunes Store. Vítěz obdrží 100000 amerických dolarů a nahrávací smlouvu s Universal Music Group. Vítězové deseti sezón byly: Javier Colon, Jermaine Paul, Cassadee Pope, Danielle Bradbery, Tessanne Chin, Josh Kaufman, Craig Wayne Boyd, Sawyer Fredericks, Jordan Smith, a Alisan Porter.

The Voice [] (engl. für „Die Stimme“) ist eine US-amerikanische Gesangs-Castingshow, die seit April 2011 vom Fernsehsender NBC ausgestrahlt wird. Sie basiert auf dem Castingshow-Konzept The Voice, das erstmals Ende 2010 in den Niederlanden unter dem Titel "The Voice of Holland" umgesetzt wurde. Die US-Ausgabe wird von Warner Bros. Television produziert.


102. ročník.

Australian Open 2014 byl 102. ročník turnaje odehrávající se v Melbourne Parku.  Turnaj zahrnoval singlové a deblové soutěže mužů i žen, a jejich soutěž smíšené čtyřhry. Junioři – chlapci a dívky do 18 let, hráli dvouhry a čtyřhry, které byly součástí kategorie A (Grade A). Vozíčkářské soutěže se v rámci okruhu UNIQLO Tour řadily do kategorie Grand Slamu.  Turnaj probíhal na 16 soutěžních dvorcích, jejichž součástí byly tří hlavní kurty – Rod Laver Arena, Hisense Arena a Margaret Court Arena, která procházela renovací v rámci projektu obnovy Melbourne Parku.  Poprvé v grandslamové historii se tak major odehrával v areálu se třemi dvorci charakteru arény. Nově vystavěná zatahovací střecha byla v aréně Margaret Courtové zafixována v otevřené pozici. Pro následující ročník 2015 již bylo plánováno její zprovoznění ve formě zatahování. Kapacita hlediště se měla navýšit ze stávajících 6 000 diváků na 7 500 sedících návštěvníků.

Turnaj.

Kanaďan Frank Dancevic po kolapsu na dvorci označil podmínky za „nelidské“. Teplota vzduchu 14. ledna dosáhla hodnoty 41 °C. Čínská tenistka Pcheng Šuaj na dvorci zvracela a byla stižena křečemi, stejně jako Ruska Anastasija Pavljučenkovová. Obhájkyně titulu Viktoria Azarenková okomentovala herní podmínky slovy: „"Jako kdybyste běhali po rozpálené pánvi",“ když teplota tvrdého povrchu je až o 20 °C vyšší než teplota vzduchu.

Mužská dvouhra.

Kvalifikováním do hlavní soutěže mužské dvouhry se Damir Džumhur stal prvním tenistou z Bosny a Hercegoviny v historii, který nastoupil do jakékoli zápasu hlavní soutěže turnaje Grand Slamu. V utkání prvního kola přehrál 3:0 na sety Jana Hájka. Na dvorce se dvanáct let po ukončení kariéry vrátil Australan Patrick Rafter, bývalý první hráč žebříčku ATP, který nastoupil do mužské čtyřhry po boku krajana a další bývalé světové jedničky Lleytona Hewitta.  Grigor Dimitrov pronikl do čtvrtfinále Grand Slamu jako první bulharský mužský hráč v historii. Tomáš Berdych zaznamenal v duelu s Davidem Ferrerem premiérovou výhru na centrálním dvorci arény Roda Lavera, když předchozích sedm utkání v ní prohrál. Po Ivanu Lendlovi se stal druhým českým hráčem v historii, jenž postoupil do semifinále na všech čtyřech Grand Slamech. Na melbournském majoru to dokázal až na jedenáctý pokus, čímž vyrovnal rekord Australanů Colina Dibleye a Marka Woodforda.  Osmý nasazený Švýcar Stanislas Wawrinka porazil po sérii 14 vzájemných proher, potřetí v kariéře, obhájce titulu Novaka Djokoviće a na turnaji ukončil jeho 25zápasovou neporazitelnost. Wawrinka se tak probojoval do svého druhého grandslamového semifinále. V něm porazil i Tomáše Berdycha a postoupil tak do svého premiérového grandslamového finále na okruhu a stal se tak teprve třetím švýcarským tenistou po Rogeru Federerovi a Martině Hingisové, kterému se tento výkon povedl.  Roger Federer se po čtvrtfinálové výhře nad Andym Murrayem stal prvním hráčem, který dosáhl 11 po sobě jdoucích semifinále na Australian Open. Druhý v pořadí Ivan Lendl jich měl na kontě 6. Navíc vytvořil nový rekord v počtu účastí na grandslamových turnajích bez přerušení, když od Australian Open 2000 nechyběl na žádné z 57 událostí velké čtyřky.

Ženská dvouhra.

Světová jednička Serena Williamsová výhrou ve 3. kole nad Danielou Hantuchovou překonala rekord Margaret Courtové v počtu šedesáti vítězných utkání na Australian Open. Eugenie Bouchardová se stala první Kanaďankou od roku 1992, která postoupila do čtvrtfinále Grand Slamu. Naposledy před ní si tuto fázi soutěže zahrála Patricia Hy-Boulaisová na US Open 1992. Následně si poradila s Anou Ivanovićovou a po Carling Bassettové-Segusové se stala druhým kanadským tenistou v otevřené éře tenisu, který prošel do semifinále majoru. Rumunka Simona Halepová se po výhře nad Jelenou Jankovićovou poprvé v kariéře probojovala do čtvrtfinále Grand Slamu.  Sedmý hrací den, 19. ledna, zaznamenala bývalá světová jednička Ana Ivanovićová ze Srbska jednu ze svých velkých výher, když ve čtvrtém kole vyřadila úřadující první hráčku žebříčku a pětinásobnou šampiónku Serenu Williamsovou. Tím postoupila do melbournského čtvrtfinále poprvé od roku 2008.  Vítězství se odrazilo v hlavních zprávách médií celého světa, v nichž byla Ivanovićová oceňována za nebojácnou hru proti žhavé kandidátce na titul. Srbka tak poprvé v kariéře porazila Serenu Williamsovou, i úřadující světovou jedničku, když dokázala proti Američance překonat své maximum, které činilo čtyři gamy na set. Poprvé od French Open 2007, na kterém přehrála Světlanu Kuzněcovovou a Marii Šarapovovou, také na grandslamu zdolala výše nasazenou hráčku. Utkání se stalo nejvíce diskutovaným zápasem na sociálních sítích, především na Twitteru, čímž v tomto ohledu překonalo finále mužské dvouhry Australian Open 2012.  Ve čtvrtfinále však podlehla Bouchardové, která ukončila 9zápasovou neporazitelnost Srbky, stejně tak přivodila její první prohru v sezóně 2014.  Pátá nasazená polská tenistka Agnieszka Radwańská porazila po 7 prohrách v řadě ve čtvrtfinále obhájkyni titulu a druhou nasazenou Viktorii Azarenkovou. Výhrou nad Běloruskou tak postoupila do svého třetího semifinále na grandslamovém turnaji, prvního od Wimbledonu 2013.  Dominika Cibulková se stala první slovenskou tenistkou v historii, která postoupila do finále dvouhry grandslamového turnaje, i prvním Slovákem od vzniku samostatného státu v roce 1993. V něm však nestačila na Číňanku Li Na, která se ve věku 31 let a 11 měsíců stala nejstarší šampiónkou během otevřené éry melbournského grandslamu.

Vítězové.

Mužskou dvouhru poprvé v kariéře ovládl osmý hráč světa Švýcar Stanislas Wawrinka, který se tak stal teprve třetím švýcarským tenistou, které mu se to povedlo.  Ženskou dvouhru poprvé vyhrála čínská světová čtyřka Li Na, která uspěla až ve třetím malbournském finále, když předchozí dvě v letech 2011 a 2013 prohrála. Připsala si tak druhé grandslamové druhé vítězství ve dvouhře.  Mužskou čtyřhru opanoval čtrnáctý nasazený polsko-švédský pár Łukasz Kubot a Robert Lindstedt. Pro polsko-švédskou dvojici, která před grandslamem v Melbourne společně nevyhrála jediný zápas, to tak byla první společná i pro každého z nich samostatná grandslamová trofej.  V ženské čtyřhře získala titul nejvýše nasazená dvojice italských hráček Sary Erraniové a Roberty Vinciové. Pro obě tenistky výhra představovala úspěšnou obhajobu trofeje v Melbourne Parku a celkově čtvrtý triumf v ženské grandslamové čtyřhře.  Smíšenou čtyřhru vyhrál nenasazený francouzsko-kanadský pár Kristina Mladenovicová a Daniel Nestor. Pro oba to byl už druhý společný titul z mixu a pro Nestora celkově čtvrtý grandslamový v této soutěži.

Finanční odměny.

Celkový rozpočet Australian Open 2014 dosahoval výše 33 miliónů australských dolarů, což představovalo meziroční navýšení odměn o 3 milióny dolarů. Vítězové dvouhry obdrželi prémii 2 650 000 australských dolarů.

Bodové hodnocení do žebříčku ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA pro každého hráče v závislosti na kole turnaje, ve kterém vypadl.

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili z kvalifikací do hlavních soutěží dvouher.

Australian Open 2014 představoval 102. ročník úvodního tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 13. až 26. ledna 2014. Odehrával se v melbournském Melbourne Parku na 16 dvorcích s tvrdým umělým povrchem Plexicushion. Organizátory události byly Mezinárodní tenisová federace a Australský tenisový svaz. Turnaj byl součástí mužského okruhu ATP World Tour 2014 a ženského okruhu WTA Tour 2014. Vítězové si do žebříčků připsali dva tisíce bodů.

Die 102. Australian Open fanden vom 13. bis 26. Januar 2014 in Melbourne statt. Titelverteidiger im Einzel waren Novak Đoković bei den Herren sowie Wiktoryja Asaranka bei den Damen. Im Herrendoppel waren dies Bob und Mike Bryan, im Damendoppel Sara Errani und Roberta Vinci. Titelverteidiger im Mixed waren Jarmila Gajdošová und Matthew Ebden.