Začátky.

V únoru 1991 založil absolvent pražské VŠE Petr Kellner s Petrem Joudalem společnost ANO a s teplickým podnikatelem Milanem Vinklerem společnost WIKA.  V září 1991 byla založena společnost "Správa prvního privatizačního fondu" se sídlem v Teplicích. Kellner, Vinkler a Joudal se stali členy představenstva, základní kapitál společnosti činil sto tisíc Kčs. Pro účast v připravované kuponové privatizaci potřebovala PPF miliony korun na reklamní kampaň. Kapitál poskytla státní společnost Sklo Union, jejíž manažeři Jaroslav Přerost a Štěpán Popovič se stali členy představenstva PPF. Celkem se jednalo o 40 milionů Kčs ve formě kapitálového vkladu a půjčky. Později PPF půjčku splatila. V prosinci 1991 založila PPF pět investičních fondů: Reklamní kampaň, ve které herec Josef Dvořák přesvědčoval majitele kuponových knížek k investici do fondů PPF, byla úspěšná. Fondy PPF získaly v předkole první vlny kuponové privatizace 1,4 % všech investičních bodů, což PPF zařadilo na jedenácté místo mezi správcovskými společnostmi.  Pro druhou vlnu založila PPF v říjnu 1993 dva investiční fondy. V předkole získaly fondy PPF 2,1 % všech investičních bodů, což znamenalo deváté místo mezi investičními společnostmi. Vinkler byl v polovině června 1994 zatčen za údajné padělání směnky vystavené jeho obchodním partnerem Tarekem Becharou. Nebyl odsouzen a po dvou letech byl propuštěn na svobodu. Nato obvinil Kellnera z toho, že jej z firmy vystrnadil. V roce 2006 byl Vinkler odsouzen na 7,5 roku za organizování podvodných obchodů s lihem.  V srpnu 1994 byla schválena fúze tří fondů z první vlny do jednoho, který byl v červnu 1996 transformován na PPF investiční holding a.s. Stalo se tak jen několik dnů před 1. červencem 1996, kdy se na základě zákona 142/1996 Sb. transformace na standardní akciovou společnost nepodléhajícím pravidlům regulace investičních fondů výrazně zkomplikovala.  Datovaným zlomem v historii PPF je rok 1996, kdy nakoupila 20 % akcií České pojišťovny na volném trhu (od Interbanky a České spořitelny) a díky tomu získala jedno místo v dozorčí radě. Poté již PPF postupně získávala větší vliv v České pojišťovně, až v roce 2001 získala od státu poslední část akcií.

PPF Group N.V..

Pětiprocentním akcionářem PPF Group N.V. se sídlem v Nizozemsku se stal v roce 2005 Jiří Šmejc. Třetím akcionářem se stal Ladislav Bartoníček, který do té doby působil na postu generálního ředitele České pojišťovny. Posledním akcionářem PPF se stal Jean-Pascal Duvieusart.  V roce 2002 PPF koupila televizi Nova, kterou stabilizovala a v roce 2005 ji úspěšně prodala mediální společnosti CME. V roce 2006 pak skupina PPF Group prodala eBanku rakouské finanční skupině Raiffeisen International Bank Holding.  V roce 2008 vytvořila PPF Group pojišťovací holding s italskou Generali, do kterého vložila svá pojišťovací aktiva. K 30.6.2013 vlastnila aktiva už ve výši 22,113 miliard EUR, zahrnující různorodé aktivity od bankovnictví a pojišťovnictví přes nemovitosti, oblast energetiky, zemědělství a těžbu nerostů až po největší ruský obchodní řetězec se spotřební elektronikou.  Společně s dalším miliardářem Karlem Komárkem (má společnost KKCG) ovládl v listopadu 2011 loterijní společnost Sazka. Již v létě začal Petr Kellner se svou PPF vykupovat pohledávky Sazky – od Volksbank 75 milionů Kč, od Citibank 211,9 milionů, od GTech Corporation 67 milionů Kč, od Vodafone za 58,5 milionů Kč, od Telefónica O2 za 211 milionů Kč. V listopadu 2011 nabídl 215 milionů Kč za pohledávku České spořitelně. Oběma firmám (PPF a KKCG) se Sazku podařilo zachránit a stabilizovat. V říjnu 2012 se společnost PPF rozhodla svůj 50% podíl v Sazce prodat společnosti KKCG Karla Komárka mladšího. Částka zveřejněna nebyla, odhady analytiků jsou od 3,5 do 5,5 mld Kč. Prodej se uskutečnil 18. prosince 2012.

Podnikatelské aktivity ve světě.

Působnost PPF sahá ze střední a východní Evropy přes Rusko až do Asie, zahrnuje ale i Spojené státy americké. V roce 2008 patřila PPF k největším zahraničním investorům v Rusku. Skupina PPF má svoji korporátní vlastnickou a řídící strukturu umístěnou v Nizozemsku. Klíčovou holdingovou společností skupiny PPF, na jejíž úrovni jsou přijímána strategická rozhodnutí týkající se činnosti celé skupiny, je společnost PPF Group N.V. se sídlem v Amsterdamu. Tato společnost vlastní 91,1% podíl ve společnosti Home Credit B.V. (holdingová společnost pro společnosti skupiny Home Credit v rámci obchodní větve pro spotřebitelské financování ve střední a východní Evropě).  PPF Group N.V. vlastní 100 % ve společnosti PPF Real Estate Holding B.V., což je specializovaná společnost pro projekty v oblasti nemovitostí. Dále je majoritním akcionářem společností PPF banka a.s. a PPF a.s., která je hlavní poradenskou společností celé skupiny PPF. PPF Group N.V. vlastnila 100% podíl v PPF Partners Limited, manažerské společnosti skupiny PPF Partners, což byla private equity struktura zaměřená na přímé investice v regionu střední a východní Evropy a SNS. Tato společnost v roce 2016 zanikla.  V březnu 2013 prodal Jiří Šmejc 5% podíl v PPF Group Petru Kellnerovi. Získal za něj mj. 13,4% podíl v Home Credit N.V a Air Bank.  V roce 2008 PPF převedla svůj 100 % podíl v České pojišťovně do Generali PPF Holdingu B.V., do kterého Assicurazioni Generali vložila své pojišťovny ve střední a východní Evropě. V holdingu držela Generali podíl 51 % a PPF 49 %. V lednu 2013 PPF oznámila, že svůj podíl v holdingu postupně v letech 2013 a 2014 odprodá Assicurazioni Generali a z holdingu si ponechá jeho aktiva v Rusku, Bělorusku, Kazachstánu a na Ukrajině. V březnu 2013 PPF prodala Generali 25 % podíl v holdingu, v říjnu 2013 PPF získala tři pojišťovny v Rusku, jednu na Ukrajině a jednu v Bělorusku. V roce 2015 vstoupila PPF na americký trh, její dceřiná společnost Home Credit tu začala poskytovat půjčky na mobilní telefony.  Společnost PPF se stala v roce 2008 největším minoritním akcionářem ruské společnosti Polymetal, která patří mezi největší těžaře zlata a stříbra v Rusku. O rok později vstoupila PPF do společnosti Eldorado, jednoho z největších maloobchodních řetězců s elektronikou a domácími spotřebiči v Rusku. Společnost Eldorado od té doby prošla rozsáhlými změnami a přeměnila se na univerzálního prodejce domácích potřeb a zároveň se stala jedním z lídrů v internetovém prodeji.  Na konci roku 2016 se české investiční společnosti PPF a EMMA Capital dohodly na prodeji maloobchodního řetězce Eldorado skupině ruských investorů spřízněných s finanční a investiční firmou Safmar.  Na začátku roku 2017 získala skupina PPF podíl v nově založené britské bance Clear Bank. Ta je zaměřená na převody peněz mezi jednotlivými bankami ve Velké Británii. V Clear Bank vlastní skupina PPF cca 35% podíl. Vstoupila tak na trh, který mají rozdělený čtyři etablované bankovní domy − HSBC, Royal Bank of Scotland, Barclays a Lloyds.  Na konci listopadu 2017 oznámila společnost PPF podpis smlouvy o koupi 100% akcií společnosti Škoda Transportation.  V březnu 2018 se společnost PPF dohodla s norskou společností Telenor na koupi telekomunikačních aktiv ve střední a východní Evropě. Za mobilní operátory v Bulharsku, Maďarsku, Srbsku a Černé Hoře zaplatila PPF 2,8 miliardy eur (téměř 72 miliard korun). Prodej byl schválen Evropskou komisí v červenci 2018.  V říjnu 2019 potvrdila skupina PPF zájem o koupi mediální společnosti CME.

Nové podnikatelské aktivity v ČR.

V roce 2009 založila PPF spolu se skupinou J&T a podnikatelem Danielem Křetínským Energetický a průmyslový holding (EPH), který se zaměřil na podnikání v energetice a průmyslu.  Na konci roku 2012 se stala součástí skupiny PPF biotechnologická společnost SOTIO. Společnost SOTIO se věnuje výzkumu a vývoji nových léčivým přípravkům zaměřených na léčbu onkologických onemocnění. Společnost působí v Evropě, USA, Rusku a Číně.  Na podzim roku 2013 koupila PPF za 63,6 miliard Kč 66% podíl ve společnosti Telefónica ČR. Kolem koupě se na internetu objevil hoax šířený po sociálních sítích o spojení společnosti PPF s Českou národní bankou. Tyto však razantně svým prohlášením všechny spekulace odmítly. V lednu 2014 koupi odsouhlasila Evropská komise. V dubnu 2015 schválila valná hromada akcionářů O2 rozdělení společnosti na infrastrukturní telekomunikační firmu CETIN a operátora O2.  Nedlouho poté koncem října 2013 odkoupila podíl firmy Karla Komárka na pražské sportovní hale (aréně) O2 prostřednictvím získání společnosti Lindus Services Limited a stala se jejím většinovým vlastníkem. Tato společnost vlastní 86% společnosti Bestsport Arena, tedy i arénu O2. Transakci povolil Antimonopolní úřad v lednu 2014.  Společnost PPF prezentovala záměr v roce 2014 zbourat hotel Praha v Praze 6 a nahradit jej moderní budovou pro základní a střední školu Open Gate.  V prosinci se PPF dohodla se společností EPH (Energetický a průmyslový holding s 30 firmami), že svůj podíl v ní odprodá.  V červnu 2015 pak v České republice vznikl projekt Zonky. Jeho hlavním investorem je nizozemský inovační fond Home Credit Lab N.V, dceřiná firma Home Creditu, který patří do skupiny PPF. Až do dubna roku 2017 Zonky spravoval na základě správcovské smlouvy startupový inkubátor CreativeDock. Poté předal správu skupině Home Credit.  Zonky provozuje tzv. P2P lending, což znamená, že funguje jako platforma, která on-line propojuje zájemce o půjčku s lidmi, kteří jim chtějí půjčit, a tím zhodnotit své peníze. Úroky mají poměrně širokou škálu, a to v rozmezí od 2,99 % p.a. až do 19,99 % p.a. Půjčit si je možné částku mezi 20 tisíci až 750 tisíci korunami.  Od začátku fungování služby Zonky si lidé jejím prostřednictvím už půjčili přes 6 miliard korun.  V roce 2019 získala PPF 19,2% podíl v britské biotechnologické společnosti Autolus Therapeutics plc. Akcie získala PPF prostřednictvím burzovního trhu NASDAQ a cena akvizice byla pravděpodobně v rozmezí 80 až 90 milionů USD.

Filantropické aktivity.

Společnost PPF se dlouhodobě věnuje podpoře vzdělávání a umění. Její součástí je společnost PPF Art, která spravuje sbírku československé a české fotografie patřící k největším soukromým sbírkám v České republice. Jsou v ní zastoupeny fotografie například Josefa Sudka, Františka Drtikola, Jaromíra Funkeho, Ivana Pinkavy, Tono Stana, Emily Medkové, Jaroslava Rösslera, Václava Jiráska a dalších. Zajišťuje provoz dvou pražských galerií – Ateliéru Josefa Sudka a Galerie Václava Špály. Přispívá i na provoz Divadla Járy Cimrmana (Žižkovské divadlo Járy Cimrmana) a podporuje Letní shakespearovské slavnosti.

PPF Group N.V. je mezinárodní investiční skupina, která vznikla v České republice a která má oficiální sídlo v Nizozemsku. Společnost založená v roce 1991 investuje do řady odvětví od finančních služeb přes telekomunikace, biotechnologie, nemovitosti, až po strojírenství. Působí v Česku, na Slovensku, v Nizozemsku, Rusku, Kazachstánu, Německu, Indii, Indonésii, Vietnamu, Filipínách, Číně, Francii, Velké Británii, Spojených státech amerických, Bulharsku, Chorvatsku, Maďarsku, Černé Hoře, Polsku, Rumunsku, Srbsku, Slovinsku a Finsku. Celosvětově zaměstnávala skupina PPF koncem roku 2018 158 tisíc lidí.

Die PPF-Group ist ein nichtbörsennotierter internationaler Finanzkonzern. PPF ist tätig in den Bereichen Konsumentenkreditfinanzierung, Einzelhandelsbanking und Versicherung. Der Hauptsitz der Gruppe ist in Amsterdam in den Niederlanden. Der Hauptaktionär von PPF ist Petr Kellner (98,93 % Anteil). PPF operiert in der Tschechischen Republik, in der Slowakei, in den Niederlanden, in Russland, Kasachstan, Deutschland, Polen, Rumänien, Bulgarien, Kroatien, Ungarn, Montenegro, Serbien, in Finnland, Slowenien, Indien, Indonesien, Vietnam, auf den Philippinen, in China, in Frankreich, im Vereinigten Königreich und in den USA. Zum 30. Juni 2018 betrug das Kapital der PPF-Gruppe 37,9 Mrd. EUR.


Fiktivní biografie postavy v rámci MCU.

Phillip J. Coulson se narodil 8. července 1964. Jeho dětskými hrdiny byli Captain America a Peggy Carterová, přičemž jeho vášní se stala sbírka akčních kartiček hrdinů z druhé světové války a právě již těchto dvou zmiňovaných. Jako teenager po gymnáziu začal studovat historii na akademii S.H.I.E.L.D.u a v roce 1989 ho naverboval Nick Fury jako agenta. Coulson se postupem času stal jedním z nejlepších agentů a pravou rukou Nicka Furyho (který se stal ředitelem S.H.I.E.L.D.u). Coulson se účastnil spolu s Nickem Furym a Captain Marvel v roce 1995 mezigalaktické války ras Kree a Skrullů, stal se primárním vedoucím připravovaného projektu Avengers, kdy nejdříve naverboval Iron Mana, účastnil se jako vedoucí vyšetřování incidentu s Thorem, provedl také pozemní zásahy, sledování a operace v Novém Mexiku a Puente Antiguo. Během boji na Helicarrieru byl Coulson probodnut Lokim a zemřel. Avšak Fury neztrácel naději a nechal tělo Coulson převézt do Gues House (tajná buňka S.H.I.E.L.D.u), kde byl s pomocí projektu TAHITI, krve z mimozemšťana Kree a manipulace s mozkem přiveden zpět k životu. Avšak aby byl zachován jeho zdravý rozum a mysl, nechal mu Fury na toto oživování vymazat vzpomínky.  Coulson se tedy vrátil do aktivní služby jako agent S.H.I.E.L.D.u a byl mu přidělen speciální tým, se kterým měl řešit mise v terénu. Kromě mnoha misí v tomto týmu Coulson zjistil pravdu o svém oživování a při povstání HYDRY se zasloužil záchrannu mnohých agentů i civilních obyvatel, základen a vybavení S.H.I.E.L.D.u. Po těchto událostech ho Fury jmenoval ředitelem S.H.I.E.L.D.u. Jako ředitel se zasloužil o defenitivní výhru při několikaletém boji s HYDROU, zajistil spojení s Armádním letectvem USA, odrazil hrozbu Jiang, Hiva, zničení robotické invaze, odvrácení hrozivé budoucnosti a odrazení mimozemské invaze. Phil Coulson zemřel roku 2017.

Phillip J. „Phil“ Coulson je fiktivní postava ze světa Marvel Cinematic Universe (MCU). Poprvé se objevil ve filmu "Iron Man" (2008) a následně ve filmech "Iron Man 2" (2010), "Thor" (2011), "Avengers" (2012) a "Captain Marvel" (2019), ve všech řadách seriálu "Agenti S.H.I.E.L.D." (2013–dosud), v níž je hlavní postavou, dvou krátkých filmech série Marvel One-Shots (2011) a ve webovém seriálu "" (2016). Postava Phila Coulsona byla vytvořena přímo pro snímek "Iron Man" a oproti jiným postavám MCU nevycházela z žádné existující komiksové postavy Marvelu. Díky úspěchu celé série MCU se Coulson následně začal také objevovat v komiksech a videohrách.

Phillip J. „Phil“ Coulson ist eine fiktive Figur von Marvel, welche ursprünglich für das Marvel Cinematic Universe erschaffen wurde und später aufgrund ihrer Popularität in die Mainstream-Comics von Marvel übernommen wurde. Bei der im MCU von Clark Gregg dargestellten Figur handelt es sich um einen hochrangigen Agenten der fiktiven Geheimorganisation S.H.I.E.L.D. Erschaffen wurde der Charakter von Mark Fergus, Hawk Ostby, Art Marcum und Matt Holloway.


Diplomatická kariéra.

Pocházel z vedlejší linie irské rodiny hrabat z Arranu, jeho předkové přijali v roce 1815 příjmení "Ormsby-Gore" a od roku 1876 náleží rodu titul barona. Narodil se v Londýně jako druhorozený syn politika Williama Ormsby-Gore, 4. barona Harlecha, po matce Beatrice Cecil byl vnukem 4. markýze ze Salisbury. Studoval v Etonu a Oxfordu, poté se zúčastnil druhé světové války a dosáhl hodnosti majora. Po válce převzal od otce správu rodového majetku v hrabství Shropshire, ale nakonec vstoupil do politiky. Za Konzervativní stranu byl v letech 1950–1961 poslancem Dolní sněmovny, v Edenově vládě byl státním podsekretářem zahraničí (1956–1957; "Parliamentary Under-Secretary of State for Foreign Affairs") a poté náměstkem ministra zahraničí (1957–1961; "Minister of State for Foreign Affairs"). V letech 1951 a 1954 byl britským delegátem u Valného shromáždění OSN a v roce 1957 byl jmenován členem Tajné rady.  Po zvolení J. F. Kennedyho byl jmenován britským velvyslancem ve Spojených státech (s Kennedym se znal již z předválečného období, kdy byl Joseph Kennedy americkým velvyslancem v Británii). Při příležitosti jmenování do funkce obdržel velkokříž Řádu sv. Michala a sv. Jiří, musel také složit svůj poslanecký mandát v Dolní sněmovně. Ve Washingtonu měl v rámci diplomatického sboru mimořádné postavení, více než velvyslancem byl rodinným přítelem Kennedyů a jeho vliv na mezinárodní diplomacii první poloviny 60. let je nesporný. Mimo jiné měl podíl na tom, aby Kennedy zahájil jednání se Sovětským svazem v době kubánské krize. Po Kennedyho smrti se vztahy s následujícím prezidentem Johnsonem staly více formální, ale stále byly nadstandardní. V roce 1964 po otci zdědil ttiul barona a stal se členem Sněmovny lordů. V roce 1965 odešel z funkce velvyslance ve Spojených státech a po návratu do Británie ve Sněmovně lordů reprezentoval Konzervativní stranu, v letech 1966–1967 byl mluvčím konzervativní opozice. I po odchodu z USA udržoval kontakty s rodinou Kennedyů a v roce 1967 doprovázel Jacqueline Kennedyovou na cestě po Asii. V roce 1968 jí nabídl sňatek, což Kennedyová odmítla a mimo jiné argumentovala tím, že se podruhé nechce provdat za někoho, kdo je blízce spojen s jejím bývalým životem první dámy USA (krátce poté se provdala za řeckého miliardáře Aristotela Onassise). Lord Harlech se později věnoval aktivitám v médiích, byl televizním manažerem a mimo jiné zakladatelem soukromé televizní stanice "Harlech Television", dnes známé pod názvem "ITV Wales & West"). Zastával řadu dalších čestných funkcí, mimo jiné byl zástupcem místodržitele v hrabství Shropshire, kde vlastnil statky.  Vážně se zranil při autonehodě 25. ledna 1985 a druhý den zemřel v nemocnici ve Shrewsbury. Jeho pohřeb se stal společenskou událostí, zúčastnila se jej mimo jiné Jacqueline Kenedyová.

Rodina.

V roce 1940 se jeho manželkou stala Sylvia Lloyd-Thomas (1920–1967), dcera diplomata Hugha Lloyd-Thomase (zemřela při autonehodě). Z jejich manželství pocházelo pět dětí. Nejstarší syn Julian Hugh Ormsby-Gore (1940–1974) spáchal sebevraždu, dědicem titulu se stal mladší syn Francis David Ormsby-Gore, 6. baron Harlech (1954–2016), který v roce 2001 prodal za pět miliónů liber staré rodové sídlo "Brogyntyn Hall" (Shropshire). Dcera Jane (*1942) byla v 60. letech přítelkyní Micka Jaggera a podle některých zdrojů byla pro ni napsána píseň "Lady Jane". Další dcera Alice (1942–1995) žila několik let s hudebníkem Ericem Claptonem, později zemřela na předávkování drogami.  V roce 1969 se lord Harlech podruhé oženil s Američankou Pamelou Colin, která byla novinářkou britské verze časopisu Vogue. Z tohoto druhého manželství se narodila dcera Pandora Ormsby-Gore (*1972).

William David Ormsby-Gore, 5. baron Harlech (20. května 1918, Londýn, Anglie – 26. ledna 1985, Shrewsbury, Anglie) byl britský diplomat a politik. Pocházel ze šlechtické rodiny, byl synem dlouholetého člena několika vlád 4. barona Harlecha, po matce byl spřízněn s vlivnou politickou dynastií markýzů ze Salisbury. Po službě v armádě za druhé světové války spravoval rodinný majetek, v roce 1950 vstoupil do politiky a působil na ministerstvu zahraničí. Velký vliv na mezinárodní politiku v celosvětovém kontextu měl jako britský velvyslanec v USA (1961–1965) a osobní přítel amerického prezidenta J. F. Kennedyho. Od roku 1964 byl po otci jako dědic titulu barona členem Sněmovny lordů, kde byl předním představitelem Konzervativní strany. Zemřel na následky zranění z autonehody.

William David Ormsby-Gore, 5. Baron Harlech, KCMG, PC (* 20. Mai 1918; † 26. Januar 1985) war ein britischer Politiker der Conservative Party, der unter anderem von 1950 bis 1961 Mitglied des Unterhauses "(House of Commons)" sowie zwischen 1957 und 1961 Staatsminister im Außenministerium "(Foreign Office)" war. Er fungierte von 1961 bis 1965 als Botschafter in den Vereinigten Staaten und erbte 1964 den Titel Baron Harlech, wodurch er bis zu seinem Tode Mitglied des Oberhauses "(House of Lords)" war. Darüber hinaus bekleidete er zwischen 1965 und seinem Tode 1985 das Amt des Präsidenten der Filmzensurbehörde BBFC "(British Board of Film Censors)".


Životopis.

Byl příslušníkem rozvětveného a starobylého rodu pánů z Roupova. O jeho mládí nejsou známy podrobnější informace. Václav Vilém studoval v Itálii a ve Švýcarsku. V Čechách mu patřilo žitenické panství. Byl členem Jednoty bratrské, zastáncem Rudolfova majestátu a v letech 1609 - 1611 stavovským direktorem.

Období stavovského povstání.

Vždy hájil plány na svržení habsburské nadvlády a patřil k nejradikálnějším členům protikatolické opozice. Byl jedním z předních vůdců českého stavovského povstání v letech 1618 - 1620. Stal se prezidentem třicetičlenného stavovského direktoria a prosazoval sesazení Ferdinanda II. z českého trůnu a volbu Fridricha Falckého českým králem. Za Fridrichova panování pak zastával úřad nejvyššího kancléře.

Období po Bílé hoře.

Po bělohorské bitvě uprchl s Fridrichem Falckým z Čech a žil v exilu. V nepřítomnosti byl odsouzen ke ztrátě hrdla i veškerých statků. Žil v Berlíně, přestal se angažovat v politice a žil v ústraní. Po šesti letech v exilu žádal Ferdinanda II. o milost a povolení návratu do Čech. Pomáhal mu v tom Zdeněk Vojtěch Popel z Lobkovic i Albrecht z Valdštejna. V roce 1629 byl amnestován.  Do Čech se na krátko vrátil se saskými vojsky v roce 1631. Postaral se o pohřbení hlav popravených účastníků povstání vystavených na staroměstské mostecké věži. Ferdinand II. pohřbení ostatků popravených považoval za zradu a Václav Vilém z Roupova se opět musel uchýlit do exilu.  Podruhé se vrátil v roce 1641 v době tažení švédských vojsk do Čech pod vedením generála Banéra. Stal se hejtmanem Švédy okupovaného kraje v okolí Litoměřic. V té době ho však postihla duševní nemoc a zemřel v roce 1641 v Litoměřicích.

Václav Vilém z Roupova (*1580? - † 20. září 1641 Litoměřice) byl český šlechtic a politik, jeden z předních vůdců protihabsburského povstání v letech 1618 - 1620.

Wenzel Wilhelm von Roupov, tschechisch "Václav Vilém z Roupova", auch "Wenzel Wilhelm von Ruppa" (geb. vor 1615; gest. 20. September 1641 in Leitmeritz) war ein böhmischer Adliger. Bedeutung erlangte er 1618 als Führer des Direktoriums von Böhmen während des Ständeaufstandes in Böhmen.


Biografie.

V roce 1921 absolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy. Už koncem 20. let 20. století patřil mezi skupinu mladých, radikálních komunistů (takzvaní Karlínští kluci), kteří do vedení KSČ doprovázeli Klementa Gottwalda. Profesí byl tajemníkem odborů. Podle údajů z roku 1935 bydlel v Praze. V parlamentních volbách v roce 1935 se stal poslancem Národního shromáždění. O poslanecké křeslo přišel 28. prosince 1938 v důsledku rozpuštění KSČ. V roce 1938 se stal spolu s Antonínem Zápotockým členem vedení KSČ. V roce 1939 byli oba při pokusu o útěk do exilu zatčeni a až do konce války vězněni nacisty.  Do politiky se zapojil opět po osvobození. Roku 1946 se stal ministrem financí Československa v první vládě Klementa Gottwalda. Funkci si udržel i ve druhé vládě Klementa Gottwalda. Od roku 1949 do roku 1951 byl ministrem a předsedou Státního plánovacího úřadu ve vládě Antonína Zápotockého. V první vládě Viliama Širokého, druhé vládě Viliama Širokého i třetí vládě Viliama Širokého v letech 1951–1963 byl náměstkem předsedy vlády (od 14. září 1953 coby první náměstek předsedy vlády).  V letech 1929–1971 byl nepřetržitě členem Ústředního výboru Komunistické strany Československa. Do ÚV KSČ byl kooptován 2. srpna 1945 a na tento post ho zvolil i VIII. sjezd KSČ, IX. sjezd KSČ, X. sjezd KSČ, XI. sjezd KSČ, XII. sjezd KSČ a XIII. sjezd KSČ. Z funkce byl uvolněn v prosinci 1968. Nad rámec členství v ÚV KSČ byl od září 1945 do června 1954 a znovu od prosince 1962 do dubna 1968 členem předsednictva ÚV KSČ. V srpnu 1945 se stal členem Sekretariátu ÚV KSČ a setrval zde do dubna 1946. Od srpna 1945 do června 1946 byl zástupcem generálního tajemníka KSČ. V roce 1948 zasedal v užším předsednictvu ÚV KSČ a byl členem politické komise předsednictva ÚV KSČ. Od září 1951 do června 1954 působil jako člen politického sekretariátu ÚV KSČ. V období červen 1954 – prosinec 1962 byl členem politbyra ÚV KSČ.  Po několik dekád zasedal i v nejvyšších zákonodárných sborech Československa. V letech 1945–1946 byl poslancem Prozatímního Národního shromáždění a v letech 1946–1948 Ústavodárného Národního shromáždění. V letech 1948–1968 zasedal v Národním shromáždění (po roce 1960 Národní shromáždění Československé socialistické republiky) a v letech 1969–1971 ještě sloužil jako poslanec ve Federálním shromáždění. V roce 1955 a opětovně roku 1965 mu byl udělen Řád Klementa Gottwalda.  Výrazněji se ještě politicky projevil v prosinci 1967, kdy se v předsednictvu ÚV KSČ schylovalo k odstavení Antonína Novotného z funkce prvního tajemníka ÚV KSČ. Dolanský tehdy patřil ke skupině funkcionářů orientovaných proti Antonínu Novotnému a i jeho hlasem tak éra Novotného skončila. Následně se již výrazněji politicky neangažoval.

Jaromír Dolanský (25. února 1895 Karlín – 16. července 1973 Praha) byl československý politik Komunistické strany Československa, meziválečný i poválečný poslanec čs. parlamentu a ministr československých vlád.

Jaromír Dolanský (* 25. Februar 1895 in Karlín (Prag); † 16. Juli 1973 in Prag) war ein tschechoslowakischer Jurist, Ökonom, Politiker der Kommunistischen Partei der Tschechoslowakei (KPTsch), Abgeordneter in der Nationalversammlung und Minister in einigen Regierungen. Er war langjähriges Mitglied des Zentralkomitees und des Politbüros der KPTsch und beteiligte sich sowohl an der Vorbereitung der Währungsreform von 1953 wie auch an den Entscheidungen der politischen Schauprozesse der 1950er Jahre.


Život.

Před založením Československa.

Narodil se 18. října 1867 v Nechanicích, městě nedaleko Hradce Králové, jako deváté dítě Františka a Františky Rašínových. Otec František Rašín pracoval jako pekař a rolník. Byl také poslancem Říšské rady. Jako nejnadanější ze svých sourozenců studoval Alois na gymnáziích v Novém Bydžově, Broumově a Hradci Králové. Maturitu složil v roce 1886 a po ní začal studovat v Praze na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy, odkud však ze zdravotních důvodů přestoupil na Právnickou fakultu UK. Zde byl také mj. členem tradičního Spolku československých právníků Všehrd. Svá studia úspěšně ukončil v roce 1891. V tomto roce také napsal brožurku "České státní právo", kterou rakouské úřady zabavovaly a za niž byl Alois Rašín vyšetřován. Už v době svých vysokoškolských studií se začal politicky angažovat. Tato angažovanost mu posléze vynesla ztrátu titulu a dva roky žaláře, ke kterým byl 14. února 1894 odsouzen v procesu s takzvanou Omladinou. Vězněn byl ve věznici Plzeň – Bory, v listopadu 1895 byl Rašín amnestován a dostal zpět i titul doktora práv. Během svých studií sympatizoval především s mladočechy. V roce 1899 se Alois Rašín oženil a za ženu si vzal Karolínu Jánskou ze Smíchova.  S mladočechy se posléze rozešel a podílel se na založení Radikálně státoprávní strany (oficiálně Česká strana státoprávní) a přeměně "Radikálních listů" v deník. Roku 1900 se však z aktivní politiky stáhl, založil advokátní kancelář (zastupoval kupříkladu Živnobanku) a politické dění komentoval příležitostně na stránkách deníku "Slovo". V roce 1907 vstoupil díky změnám vedení do strany mladočeské, kde se věnoval psaní do "Národních listů".  Ve volbách do Říšské rady roku 1911 se stal poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Čechy 31 (Klatovy). Usedl do poslanecké frakce Český klub. Na Říšské radě působil ve finančním a rozpočtovém výboru. Mandát ztratil 30. května 1917 na základě pravomocného rozsudku z 20. listopadu 1916.  Po vypuknutí 1. světové války se aktivně zapojil do odboje jako člen organizace Maffie. Roku 1915 byl zatčen a v procesu, který trval od 6. prosince 1915 do 3. července 1916, spolu s Karlem Kramářem, Vincencem Červinkou a Josefem Zamazalem odsouzen k trestu smrti pro velezradu a vyzvědačství. Podle svědků vynesení rozsudku trest přijal nejstatečněji, dokonce se po vynesení rozsudku smál. Před popravou jej zachránil nástup císaře Karla I. na rakousko-uherský trůn. Trest si odpykával ve velmi tvrdých podmínkách ve věznici v rakouském Möllersdorfu, kde sdílel celu společně s Karlem Kramářem. Trest byl mu nejprve zmírněn na 10 let a v červenci 1917 byl Alois Rašín spolu s dalšími odsouzenými amnestován v rámci snah o dialog s opozičními silami, ačkoliv císaře o milost nepožádal. Již během procesu se stal v očích české veřejnosti národním hrdinou. Po návratu z vězení se Rašín okamžitě aktivně zapojil do politického života. 22. září 1917 byl opět promován doktorem práv, protože rozsudkem z července 1916 již podruhé titul (JUDr.) ztratil. Podílel se na vzniku České státoprávní demokracie a stal se členem předsednictva Národního výboru.

Po vzniku Československa.

28. října 1918 spolu s Antonínem Švehlou, Jiřím Stříbrným, Františkem Soukupem a Vavrem Šrobárem vyhlásil samostatný stát (viz Národní výbor československý). Právě Rašín je autorem textu prvního zákona o zřízení samostatného státu.  Původně se s Rašínem v Kramářově vládě počítalo na post ministra vnitra, ale on raději přijal funkci ministra financí, kterou do 14. listopadu vykonával spolu s úřadem předsedy vlády T. G. Masaryk. V této funkci Rašín setrval od 14. listopadu 1918 až do 7. července 1919. Díky svému působení získal Rašín pověst budovatele státu a stabilizátora rozvrácených poválečných státních financí. Byl taktéž tvůrcem měnové odluky. Na základě zvláštních pravomocí, které mu byly uděleny, nechal v době od 26. února do 9. března 1919 uzavřít státní hranice a okolkovat veškeré oběživo, které se na území Československa nacházelo. Část finančních prostředků nechal zadržet ve formě nucené státní půjčky.  Kromě toho v letech 1918–1920 zasedal v Revolučním národním shromáždění za Českou státoprávní demokracii, respektive za z ní vzniklou Československou národní demokracii. V parlamentních volbách v roce 1920 získal za národní demokraty poslanecké křeslo v Národním shromáždění. Po jeho smrti ho na poslaneckém postu nahradil Jan Kamelský.  Ministrem financí se stal znovu v první Švehlově vládě. Na tomto místě nahradil svého stranického kolegu, politického soka a odborného oponenta Karla Engliše. Nadále podporoval politiku rozpočtové úspory a deflace. Dostával se do sporu s některými legionáři, když použil výrok, že „práce pro národ se neplatí“.  5. ledna 1923 ráno byl Alois Rašín u svého bydliště v Žitné ulici střelen do zad. Pachatelem atentátu byl devatenáctiletý anarchokomunista Josef Šoupal, který si za tento čin odpykal 18 let vězení.  Záchranka Rašína převezla do Podolského sanatoria. Lékařský tým vedl prof. Julius Petřivalský, asistovali mu internista Ladislav Syllaba a chirurg Rudolf Jedlička. Rašínův zdravotní stav byl podle lékařů beznadějný – kulka ho zasáhla do jedenáctého obratle, v němž uvízla. Poranění míchy způsobilo úplné ochrnutí dolních končetin a těžké poruchy střev a močového měchýře; po šesti týdnech utrpení došlo k infekci mozkomíšního moku, k bakteriální sněti a sepsi. Dne 18. února ráno Rašín zemřel. Pohřben je v Praze-Dejvicích na hřbitově Šárka u kostela sv. Matěje. Jednou z jeho posledních starostí bylo, zda atentát nesouvisí s jeho sporem s legionářskými představiteli, což by podle něj bylo tragickým nedorozuměním. V reakci na jeho smrt byl přijat zákon na ochranu republiky, který byl připraven již v předchozím roce. Pro svoji kontroverznost byl tento nepopulární zákon schválen až v reakci na atentát, který posloužil jako vhodná příležitost k jeho schválení.  Alois Rašín byl po celý život orientován nacionalisticky, v mládí zastával radikální postoje, ale postupem života se stával konzervativcem. Jako ekonom byl pod vlivem svého učitele Albína Bráfa stoupencem rakouské ekonomické školy (Carl Menger, Eugen von Böhm-Bawerk a Friedrich von Wieser). Jako ministr financí prosazoval striktní rozpočtovou politiku a snažil se zejména posílit československou měnu, čímž ovšem prohloubil i dopad následující hospodářské krize na tuzemský průmysl a export. Už mezi roky 1921 a 1923 se cenová hladina snížila o 43 %, export klesl o 53 % a nezaměstnanost vzrostla ze 72 na 207 tisíc osob. V době první republiky se stavěl kriticky ke skupině politiků okolo Hradu, ale k pravděpodobnému vyostření konfliktu s nimi vzhledem k Rašínově náhlé smrti nedošlo.

Manželství.

12. září roku 1899 se oženil s Karlou Janskou, dívkou z pražské vlastenecké rodiny. Jedním z jejích bratří byl Jan Janský, pozdější objevitel krevních skupin. Manželka byla Rašínovi vždy velkou oporou. Ze šťastného manželství se narodily tři děti – synové Ladislav a Miroslav a dcera Ludmila.

Památky.

Již za svého života a v následujícím desetiletí byl Rašín několikrát portrétován, většina výtvarných děl je uložena ve sbírkách Národního muzea v Praze:  Místní názvy:

Alois Rašín (18. října 1867 Nechanice – 18. února 1923 Praha) byl český a československý politik a ekonom, jeden z odsouzených v procesu s Omladinou, účastník 1. odboje, jeden z mužů 28. října, první československý ministr financí a funkcionář Československé národní demokracie. Při atentátu v roce 1923 byl smrtelně zraněn.

Alois Rašín (* 18. Oktober 1867 in Nechanice; † 18. Februar 1923 in Prag) war ein tschechoslowakischer Jurist, Politiker, Ökonom und Finanzminister. Rašín gehörte zu den radikalen Widersachern der österreichischen Monarchie – er wurde im Prozess gegen den Geheimbund Omladina verurteilt und gehörte der Widerstandsgruppe Maffie an. Rašín trat für die Unabhängigkeit der Tschechoslowakei ein – 1918 gehörte er zu den Gründern des neuen Staates und verdiente sich maßgeblich für die Schaffung einer neuen Währung. Rašín starb an den Folgen eines Attentats.


Použití.

SELECT seznam_sloupců FROM tabulka1 [CROSS|INNER|NATURAL|LEFT|RIGHT|[FULL ]OUTER] JOIN tabulka2 ON podmínka [WHERE podmínka] [ORDER BY sloupce] [LIMIT počet_záznamů]; Jako podmínka se typicky uvádí, které sloupce z obou tabulek se v tomto dotazu mají shodovat. Například příkaz:  SELECT produkty.id, produkty.nazev, dodavatele.nazev FROM produkty LEFT JOIN dodavatele ON produkty.dodavatel_id = dodavatele.id WHERE cena > 10000 ORDER BY cena DESC; ...vypíše (dejme tomu v databázi s produkty, na které je napojena tabulka dodavatelů) produkty s jejich id, názvem a názvem dodavatele. Všimněte si, že zatímco sloupec cena není uveden s prefixem tabulky, sloupce id a nazev jsou (a musejí být). Pokud by nebyly, databázový engine by nedokázat rozlišit, id nebo nazev které tabulky chceme vypsat, a nejspíš by vypsal chybovou hlášku „Column 'id' in field list is ambiguous“ nebo obdobnou.

Varianty spojování tabulek.

Spojování tabulek může být:

JOIN dle standardu SQL89.

Podle standard SQL89 se spojované množiny zapisují v příkazu SELECT jako čárkami oddělený seznam klauzule FROM. Podmínky určující spojení množin se zapisují mezi filtrační podmínky v části WHERE. Takto lze specifikovat pouze spojování "křížové" a "vnitřní".

JOIN dle standardu SQL92.

Podle standardu SQL92 je spojovací podmínka nedílnou součástí klauzule FROM příkazu SELECT. Tento způsob zápisu zavádí kromě "křížového" a "vnitřního" spojování i "přirozené" a "vnější".

Křížové spojování.

Výsledkem křížového spojování (CROSS JOIN) je kartézský součin vstupních množin. Výsledná množina je většinou velmi rozsáhlá. Ekvivalentem křížového spojování je vnitřní spojování s podmínkou, která je platná pro všechny řádky vstupních množin.  Výstupní množina pro uvedené zápisy je shodná. SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b;  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a CROSS JOIN tab2 b;  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a INNER JOIN tab2 b ON 1 = 1

Vnitřní spojování.

Vnitřní spojování (INNER JOIN) je v praxi nejčastěji používaným způsobem spojování vstupních množin. Je to křížové spojování omezené na výstupu o řádky nevyhovující spojovací podmínce. Typicky je podmínka definovaná jako rovnost primárního klíče a cizího klíče.  Výstupní množina pro uvedené zápisy je shodná. SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b WHERE a.col1 = b.col1;  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a INNER JOIN tab2 b ON a.col1 = b.col1; Spojení přes více polí SELECT a.col1, a.col2, a.col3, a.col4, b.col1, b.col2, b.col3, b.col4 FROM tab1 a INNER JOIN tab2 b ON (a.col1 = b.col1 AND a.col2 = b.col2 AND a.col3 = b.col3);

Přirozené spojování.

Přirozené spojování (NATURAL JOIN) je zvláštním případem vnitřního spojování, kde je spojovací podmínka realizována automaticky dle přítomnosti referenčních vazeb nebo shodnosti názvů sloupců a datových typů ve spojovaných tabulkách. Pro možnou nejednoznačnost není tento typ často používán, ani v databázových strojích nebývá implementován.  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a NATURAL JOIN tab2 b

Vnější spojování.

Vnější spojování (OUTER JOIN) generuje výstupní množinu omezenou o spojovací podmínky podobně jako vnitřní spojování, pokud však není nalezen vhodný řádek v druhé množině, je nenalezený řádek nahrazen hodnotami NULL. Dle typu vnějšího spojení mohou být doplňovány řádky z jedné nebo obou vstupních množin. Výsledkem vnějšího spojování jsou řádky naplněné hodnotami ze vstupních množin i částečně.

Úplné vnější spojování.

Úplné vnější spojování (FULL OUTER JOIN) doplňuje NULL hodnoty do obou vstupních množin.  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a FULL OUTER JOIN tab2 b on a.col1 = b.col1

Částečné vnější spojování.

Pro částečné vnější spojování jsou definována klíčová slova LEFT a RIGHT, která definují, která vstupní množina má zahrnuté všechny řádky v množině výstupní, tj. která vstupní množina není doplňována o NULL hodnoty.  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a LEFT OUTER JOIN tab2 b ON a.col1 = b.col1  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a RIGHT OUTER JOIN tab2 b ON a.col1 = b.col1 V dialektu jazyka SQL, který používá systém Oracle byla do verze 8 syntaxe těchto spojení trochu jiná (od verze 9 lze užívat i výše uvedených standardních konstrukcí): SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b where a.col1 = b.col1 (+)  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b where a.col1 (+) = b.col1

Další vlastnosti.

Spojování více než dvou tabulek.

SQL umožňuje spojení pomocí JOIN pro teoreticky libovolné množství tabulek. Syntaxe je následující: SELECT sloupce FROM ((((tabulka1 [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka2 ON sloupectabulky1=sloupectabulky2) [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka3 ON sloupectabulky1nebo2 = sloupectabulky3) [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka4 ON sloupectabulky1nebo2nebo3 = sloupectabulky4) [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka5 ON sloupectabulky1nebo2nebo3nebo4 = sloupectabulky5)  Pro některé databázové systémy nejsou závorky ve výše uvedeném příkladu povinné.

JOIN a NULL.

NULL má v prostředí databází speciální místo. Někdy bývá považován za synonymum prázdné nebo „nulové hodnoty“, to je však častá chyba, protože ve skutečnosti bychom o NULL měli přemýšlet jako o „neurčité hodnotě“, s tím, že platí: NULL ≠ NULL (neurčitá hodnota ≠ neurčitá hodnota).  SELECT sloupce FROM tabulka1 LEFT JOIN tabulka2 ON tabulka1.sloupec=tabulka2.sloupec;  SELECT sloupce FROM tabulka1 INNER JOIN tabulka2 ON tabulka1.sloupec=tabulka2.sloupec;  Pro výše uvedený příklad se řádky, kde tabulka2.sloupec je NULL... Řádky, kde tabulka1.sloupec je NULL, se nezobrazí v žádném z případů. Dokonce ani při FULL OUTER JOINu: Podobně jako v dílčích tabulkách nejsou obsaženy řádky složené pouze z hodnot NULL (za předpokladu zavedeného primárního klíče), ani jejich FULL JOINem žádné takové NULLxNULL nevzniknou. Aby se řádek najoinoval, musel by nejdříve existovat, aby s ním pak mohlo být takto manipulováno.

JOIN je syntaktická konstrukce jazyka SQL. Slouží ke spojování výsledku dotazu SELECT ze dvou vstupních množin (typicky tabulek relační databáze).

Ein SQL-Join (deutsch: Verbund) bildet aus den Datensätzen zweier Tabellen einer relationalen Datenbank eine Ergebnistabelle, deren Datensätze Attribute beider Tabellen entsprechend einer angegebenen Verbundbedingung enthält. Er ist die Umsetzung des Konzepts des Verbunds der relationalen Algebra in der Abfragesprache SQL. Der ISO-Standard für SQL beschreibt folgende Arten von Joins: Als Spezialfall kann man auch einen Verbund einer Tabelle mit sich selbst bilden, dies wird als "Self Join" bezeichnet.


Název.

Název „Růžová mešita“, byl odvozen z detailně propracovaného obkladu mozaiky, která sestává z růžového tónování se záměrem navození dojmu východu a západu slunce. Také vnější i vnitřní výzdoba v podobě vzorů růže částečně charakterizuje samotné město Šíráz, v němž se pěstuje okolo tří set druhů této květiny.

Popis.

Vnitřní prostor mešity tvoří plocha 2 890 m. Ve vnitřním dvoru leží obdelníkový bazén. Do severní strany je zasazen perleťový oblouk s malbou veršů z koránu. Na východě probíhá hlavní loď se sloupořadím a západ sestává z hlavní mešity vyzdobené barevnými okny. V interiéru byly použity dlaždice černé, bílé, modré, červené, žluté a hnědooranžové barvy, charakteristických pro místní šírázkou archtekturu.  Do fasády jsou zasazena prostorná okna, která obsahují vitráže, s barevnými skly zobrazujícími tradiční muslimské motivy a výjevy, například vzor "Panj Kāse". Každá vitráž je zdobena v jiném stylu – první používá skla s převážně pravoúhlými prvky včetně kosočtverců, druhá vyobrazuje květinové vzory, třetí obsahuje kaleidoskopické schéma atd. Výsledný dojem má být zesílen kombinací teplých a studených odstínů v každé jednotlivé mozaice. Okna z hlavního sálu směřují na východ, což vytváří nejintenzivnější hru barev v dopoledních hodinách po východu slunce. Podlaha je pokryta šírázkým kobercem.

Historie.

Mešita byla vystavěna během absolutistické vlády dynastie Kádžárovců v Persii, když její zakázku zadal místní vládce Mirzā Hasan ali Násir al Mulk. Na stavbě se pracovalo mezi lety 1876–1888. Návrh zpracovali perští architekti Mohammad Hasan-e-Memār a Mohammad Rezā Kāshi-Sāz-e-Širāzi.  Restaurační práce, údržba a opravy podléhají mezinárodním standardům pro nakládání s kulturními památkami. Finanční zázemí poskytuje Nadační fond Násira al Mulka.

Mešita Násir al Mulk ( "Masdžid-e Násir al Mulk"), také známá jako Růžová mešita, je mešita v centru íránského Šírázu. Nachází se v městské části Gowad-e-Arabān, poblíž mauzolea Šáh Čerag.

Die Nasir-ol-Molk-Moschee (), auch bekannt als Pinke Moschee, ist eine Moschee in Schiras, Iran. Sie liegt am Gowad-e-Arabān-Platz in der Nähe der Schāh-Tschérāgh-Moschee.


Startující.

Nejvýše postaveným mužem na žebříčku ATP se stal druhý muž žebříčku Roger Federer ze Švýcarska. Mezi ženami plnila roli nejlépe figurující hráčky Američanka Coco Vandewegheová z pozice desáté ženy klasifikace WTA.  Debutanty na turnaji se stali David Goffin, Angelique Kerberová, Karen Chačanov, Anastasija Pavljučenkovová, Elise Mertensová, Jūiči Sugita, Naomi Ósakaová a Thanasi Kokkinakis. Z účastnických týmů celkového vítězství nikdy předtím nedosáhly Belgie, Kanada a Japonsko.  Ruská světová devítka Světlana Kuzněcovová se v polovině listopadu 2017 odhlásila pro poranění levého zápěstí. V družstvu ji nahradila ruská dvojka Anastasija Pavljučenkovová.

Herní systém.

Ve dvou čtyřčlenných skupinách A a B nastoupilo každé družstvo ke třem zápasům systémem „každý s každým“. Vítězové obou skupin se pak střetli ve finále.  Každé utkání družstev zahrnovalo tři zápasy, dvouhru mužů i žen a závěrečnou smíšenou čtyřhru. Pořadí dvouher nebylo ustáleno. Někdy duel rozehráli muži, jindy ženy. Singly probíhaly na dva vítězné sety a všechny mohly být zakončeny tiebreakem. Smíšená čtyřhra se konala také na dvě vítězné sady, ale ve formátu tzv. Fast4 tenisu, do čtyř vítězných gamů setu. Za stavu her 3–3 následoval tiebreak hraný do pěti vítězných míčů (bez nutnosti rozdílu dvou bodů). V mixu nebyla počítána „výhoda“ a po „shodě“ následoval přímo vítězný bod.

Kritéria pořadí v základní skupině.

Konečné pořadí v základní skupině se řídilo následujícími kritérii:

Účastníci.

Rozlosování soutěže se uskutečnilo 5. října 2017 a osm účastníků vytvořilo dvě čtyřčlenné skupiny. Týmy byly nasazeny na základě součtu žebříčkových postavení jejich členů ve dvouhře.

Hopman Cup 2018, oficiálně se jménem sponzora MasterCard Hopman Cup 2018, představoval jubilejní 30. ročník Hopmanova poháru, turnaje smíšených družstev v tenisu, kterého se tradičně účastnilo osm týmů. Událost s rozpočtem 1 000 000 australských dolarů se konala v perthské aréně na dvorci se zatahovací střechou, na němž byl položen tvrdý povrch Plexicushion. Kapacita stadionu pro tenisové zápasy činí 12 489 diváků.

Der Hopman Cup 2018 (offiziell "Mastercard Hopman Cup 2018") war die 30. Ausgabe eines Mixed-Tennisturniers im australischen Perth. Er fand vom 30. Dezember 2017 bis 6. Januar 2018 statt. Vorjahressieger war Frankreich, das diesmal nicht eingeladen wurde. Zum dritten Mal nach 1992 und 2001 gewann das Team aus der Schweiz, bestehend aus Roger Federer und Belinda Bencic.


Život.

Narodil se v Tasovicích u Znojma 18. června 1750. Když vystudoval znojemské gymnázium, odešel studovat filozofii do Olomouce. Poté vstoupil do premonstrátského kláštera v Louce u Znojma, kde studoval teologii. Zde také přijal své řeholní jméno Martin, pod kterým se nachází např. v některých záznamech v miroslavských matrikách. V roce 1774 složil řeholní sliby a v roce 1775 byl vysvěcen na kněze. V následujících letech se podílel na pastoraci v Miroslavi a vyučoval na znojemském gymnáziu a v domovském klášteře.  V roce 1787 nastoupil do olomouckého lycea jako vyučující biblické exegeze a orientálních jazyků. Dva roky nato byl (1879) povolán do Vídně, kde vyučoval až do roku 1806. V roce 1806 byl z důvodu sporů o jeho knihy a názory odvolán z výuky a jmenován kanovníkem při katedrále sv. Štěpána ve Vídni. V této funkci pak setrval až do své smrti 16. srpna 1816.

Dílo.

Jde o autora mnoha publikací a studií z oblasti Starého zákona, biblické hermeneutiky a severozápadních semitských jazyků. Všechna svá díla vydal v době svého působení na vídeňské univerzitě a jako kanovník u sv. Štěpána. Psal obvykle německy, teprve když vyšlo nařízení o povinné výuce některých předmětů v latině, začal své texty vydávat i v tomto jazyce, i když to z pedagogického hlediska považoval za nešťastné.

Východní jazyky.

Jako orientalista patřil mezi významné evropské odborníky. Úzce spolupracoval se syrským arciknězem Antoniem Arydou, odborníkem na syrštinu a arabštinu. Jeho učebnice orientálních jazyků byly používány na rakouských (a českých) univerzitách ještě na přelomu 19. a 20. století.

Biblistika.

Jako biblista byl jedním z mála rakouských katolických teologů, kteří byli uznáváni a citováni i v zahraničí, především v německé oblasti a ve Velké Británii. Zasloužil se o to především pokrokovými názory ohledně autorství a povahy biblických knih, z nichž některé neváhal označit na "nehistorické" a za "poučný příběh" (např. knihy Jonáš či Jób) a zdůrazňoval, že je třeba vždy přihlížet k povaze a literárnímu druhu jednotlivých textů.  Pro potřebu výuky připravil vlastní vydání hebrejského Starého zákona (1804). To je unikátní nejen jistou pedagogickou úpravou, zjednodušením jazyka (vypuštěním přízvuků apod.) a doplněním nadpisů a úvodů, ale především pořadím knih, které respektuje (předpokládanou) dobu jejich zvyku. Nejzajímavější a unikátní je jeho přístup ke knihnám "Paralipomenon", které neponechává na jednom místě jako samostatné knihy, nýbrž jejich jednotlivé pasáže synopticky připojuje na různá místa knih královských, aby čtenář měl k dispozici přehledně to, co o též události říkají "Knihy královské" a knihy "Paralipomenon".

Spory a odsouzení některých knih.

Nesetkal se vždy s pochopením. K prvnímu střetu došlo v roce 1793, když vídeňský kardinál Migazzi Jahnovi vytkl několik tezí (konkrétně že 1) se někde až příliš odchyluje od svých předchůdců a má svérázné názory; 2) knihy Jób, Jonáš, Tóbit a Júdit jsou podle něj pouhé poučné skladby; 3) posedlost zlým duchem v Novém zákoně je podle něj v mnoha případech jen vyjádřením toho, že tito lidé byli vážně nemocní).  K druhému a vážnějšímu střetu došlo mezi ním a maďarským piaristou Janem Nepomukem Alberem. Neshoda panovala ohledně základních hermeneutických východisek. Podle Jahna pravý význam biblického textu je ukryt v textu samém a je třeba jej zjistit za pomoci zkoumání historických okolností jeho vzniku, včetně zvážení dobového způsobu vyjadřování. Alber naproti tomu tvrdil, že význam biblického textu určuje autorita církve a lze jej nalézt mj. ve spisech církevních otců. Tento koncepční spor se rozšířil na celou rakousko-uherskou říši, především však na Uhry, kde se Jahnovy spisy též používaly při výuce, a vedly nakonec k jeho odvolání z výuky a později, už po jeho smrti (1826), i k odsouzení čtyř jeho knih ("Enchiridion hermeneuticae generalis", "Introductio in libros veteris testamenti", "Apendix hermeneuticae", "Archaeologia biblica in epitomen redacta").

Překlady Jahnových děl.

Jeho spisy byly ještě za jeho života přeloženy do angličtiny pro potřeby anglosaských zemí (zejména Británie a amerického kontinentu). Jednalo se především o jeho biblickou archeologii (překládal z latinských výtahů) či o jeho dějiny hebrejského národa (součást jeho první, německé biblické archeologie) a také jeho úvody do starozákonních knih či pojednání o potřebě studia původních biblických jazyků (součást třetí, latinsky psané gramatiky hebrejštiny).

Johann Martin Jahn (18. června 1750, Tasovice – 16. srpna 1816, Vídeň) byl rakouský biblista a orientalista. Působil převážně na Vídeňské univerzitě, kde přednášel Úvod do Starého zákona a orientální jazyky hebrejštinu, aramejštinu, syrštinu a arabštinu.

Martin Johann Jahn (* 18. Juni 1750 in Taßwitz; † 16. August 1816 in Wien) war ein österreichischer römisch-katholischer Theologe, Orientalist und Hochschullehrer.


Osobní život.

Ari se narodil v San Franciscu roku 1994. V dětství jevil zájem o hudbu, proto chodil na lekce piana, houslí a kytary. Ve svých 14 letech, ještě před jakýmkoliv vztahem, byl posedlý tvorbou milostných a rozchodových písní. Na střední škole hrál v několika kapelách a učil se hraním jazzu. Ari promoval na New York University v oboru elektronická hudba.

Kariéra.

Začátky.

Během studií na vysoké škole narazil na Paula Simona, který mu osvětlil jeho vlastní přístup k psaní písní. Tato osvěta Arimu v mnohém pomohla.  Krátce potom Ari si osvojil své umělecké jméno Lauv, v lotyšském překladu "lev" (lauva). Samotné příjmení Leff znamená v hebrejštině lev. Navíc Ariho znamení je lev.  V 2014 po rozchodu se svou přítelkyní vyjevil své pocity v písni "The Other", kterou napsal společně s Michaelem Matosicem. Tato píseň pro něj tolik znamela, že se ji nevzdal a sám ji pod uměleckým jménem Lauv vydal. Song se stal relativně úspěšným poté, co se objevil na Global Top 100 na Spotify.  V roce 2015 vydal své první EP s názvem Lost In The Light společně se singlem The Other. Kromě vydání EP se také zabýval psaním textů pro ostatní autory. Především stojí za zmínku píseň No Promises pro Cheat Codes a Demi Lovato.

I Met You When I Was 18.

Největší popularitu získal po vydání singlu I Like Me Better, ve kterém popisuje své pocity po přestěhování do New Yorku a jeho novém vztahu.  Lauv byl vybrán jako předskokan Ed Sheerana během Divide Tour v Asii. Několik koncertů bylo kvůli zranění Eda Sheerana zrušeno nebo přesunuto. Lauv přesto symbolicky pokračoval v turné v daných městech. V listopadu 2017 nakonec započalo toto turné s Edem s konečným počtem pouze 6 koncertů.  Lauv odstartoval také své první celosvětové tour, které započalo 18. ledna 2018 v Seattlu a končilo 29. dubna v Oslu, s názvem I Met You When I Was 18. Po dobu evropského tour mu asistoval Jeremy Zucker jako předskokan. Lauv si na turné připravil krabičku, kam mohli fanoušci napsat jakoukoliv poznámku. Jeden vzkaz ho natolik zaujal, že později o něm napsal píseň. Lauv pátral po autorovi onoho vzkazu. Když se Arimu podařilo autora vypátrat, sdělil mu přes telefon, že o tom vzkazu napsal píseň a že by ho rád uvedl jako spoluautora. Superhero (Superhrdinka), pojednává o příběhu Němce Martina, který se pohádal se svou přítelkyní Dianou žijící v Bostonu, po čemž se vydal na koncert Lauva sám. Při té příležitosti Martin napsal svůj krátký vzkaz, který zněl: ""Potkal jsem superhrdinku. Přišel jsem o ni. Chci ji zpět."" O pár týdnů po vydání songu Lauv při koncertu v Německu zahrál Superhero poprvé naživo, při čemž mu na pódiu asistoval představitel celého příběhu Martin.  Nedlouho po ukončení světového tour oznámil další tour po USA společně s evropskými městy Londýn, Paříž, Hamburk a Frankfurt.  Dne 25. května 2018 měl Lauv připravené dvě novinky. Jako první oznámil předprodej svého vinylu I Met You When I Was 18. Druhé oznámení přišlo na Instagramu Eda Sheerana, ke kterému se Lauv připojí jako předskokan v rámci tour Eda Sheerana ve vybraných městech po Severní Americe. 27. září 2018 vydal se zpěvačkou Julia Michaels píseň "There's No Way". Po vydání songu spolu měli na krátkou dobu randit.  V polovině ledna roku 2019 Lauv vytvořil společně s Troyem Sivanem playlist podle nich nejlepších písní na usínání. Také oznámili, že 24. ledna vydají společný singl společně s videoklipem s názvem "I'm So Tired...". Song se také dostal na americký žebříček Billboard Hot 100, kde okupoval 81. příčku.

How I'm Feeling.

Na konci dubna vydal první singl Drugs & The Internet z připravovaného debutního alba "How I'm Feeling." Song a značnou část alba napsal Ari, když se potýkal s úzkostmi a depresemi. Nechal se slyšet, že dokončení EP I Met You When I Was 18 mělo negativní vliv na jeho uměleckou tvorbu a psychickou stránku, kdy se cítil emočně vyčerpaně. V písni se sám sebe ptá, zda obětoval své opravdové přátelé za fanoušky na sociálních sítích.  O měsíc později vydal druhý singl "Sad Forever", kterou napsal během asijské turné a kterou zahrál a natočil na koncertu v Manile. V písni a ve videu se zpovídá, jak píseň napsal, když byl na dně a když nedostával dostatečnou pomoc. Nejdříve se nechtěl kvůli jeho skepsi k medikamentům léčit, posléze na ně ale přistoupil, až si nakonec uvědomil, že mu doopravdy pomáhají. Ve videoklipu dodává, že stále snaží najít optimální stav v jeho životě. Všechny finanční zisky z tohoto songu šly na nadační fondy, které se snaží odstranit stigma ve společnosti o psychických nemocech, aby i ostatní se nebáli zažádat o pomoc.  1. října uvedl společně s Anne-Marie do světa píseň "Fuck, I'm Lonely", jež je na soundtracku ke třetí sérii seriálu 13 Reasons Why a jež také bude na albu How I'm Feeling. Z alba vydal ještě další dva singly "Feelings" a "Sims". Ohlásil jak světové turné, tak i evropské, při kterém 22. května 2020 navštíví i Prahu. Později se však plánovaný koncert v Praze zrušil.  "How I'm Feeling" vyšlo 6. března 2020 pod licencí nakladatelství AWAL Recordings America, Inc. Album obsahuje 21 písní vč. kolaborací s Troyem Sivanem, Anne-Marie, BTS či Alessia Cara a dalšími. Konceptem alba je představení Ariho 6 různých alter-eg a to podle toho, jak se Ari zrovna cítil při psaní písní. Tudíž vznikly charaktery typu: beznadějný romantik Lauv, pozitivní Lauv, praštěný Lauv, atd. Tyto postavy byly rovněž rozděleny do barev, aby bylo poznat, jaké rozpoložení Ariho reprezentují. O postavách Lauv natočil na Youtube dokument ze zákulisí jejich životů.

Diskografie.

Singly.

Hlavní zpěvák.

Hitparády Další singly (výběr)

Ari Staprans Leff, známý pod svým uměleckým jménem Lauv (* 8. srpna 1994 San Francisco, Kalifornie), je americký zpěvák a textař. Své první EP Lost in the Light vydal v roce 2015. Mezi nejznámějšími hity patří "I Like Me Better", "i'm So Tired..." a "Fuck I'm Lonely". Napsal také texty např. pro Cheat Codes s Demi Lovato či Charlie XCX. Byl také předskokanem Eda Sheerana při Divide Tour v Asii. V roce 2020 vydal debutové album "How I'm Feeling."

Lauv (* 8. August 1994 in San Francisco, Kalifornien, bürgerlich "Ari Staprans Leff") ist ein US-amerikanischer Musiker und Sänger lettischer Abstammung.


Zemětřesení.

Zemětřesení o síle 8,1 stupně Richterovy škály a Mercalliho intenzitou IX začalo ráno 19. září roku 1985 v 7:17 hod. Dvacetimilionové město bylo ochromeno, bez elektřiny a bez pomoci. Chatrné konstrukce domů se bortily a mezi nimi zahynulo více jak deset tisíc lidí. Největší zemětřesení v historii Mexika otřáslo nejen zemí. Nebylo ovšem jediné. Druhé zemětřesení, které následovalo, mělo sílu 7,8 stupně Richterovi škály. Epicentra zemětřesení se nacházela v Tichém oceánu u pobřeží Michoacánu, státu Mexika, zhruba 350 km od města Mexico City. Bylo uvedeno, že uvolněná energie odpovídala zhruba 1 000 výbuchům jaderných zbraní. Otřesy země byly zachyceny na ploše o rozloze 825 000 km. Kokosová litosférická deska narazila do Severoamerické desky, což vyvolalo seismickou vlnu. Zemětřesení mělo dvě epicentra, proto bylo dvojité. Bohužel tato dvě zemětřesení nebyla jedinými výsledky seismického dění mezi Kokosovou a Severoamerickou deskou. Celé Mexiko bylo vystaveno otřesům po další měsíc. Naštěstí se otřesy neprojevily v dění oceánu. Byly zde sice vlny tsunami, žádná ale nebyla větší než tři metry. Ekvádor prohlásil, že vlny na jeho pobřeží byly vysoké 60 cm.

Následky.

Tisíce mrtvých lidí, tisíce zničených budov. Zemětřesení nemělo potíže s ničením, neboť Mexico City mělo stavby chatrné. Nejznámější mexický architekt v té době, Mario Pani, stavěl podle tehdejší evropské módy. Postavil budovu rektorátu mexické univerzity, hotely, školy a mnoho nemocnic. Jeho stavby byly moderní a považované za velmi bezpečné. Nepočítal ovšem se silným zemětřesením, které poskládalo všechny tyto domy jako domečky z karet k zemi. Mexiko se z této situace poučilo a razantně změnilo způsob výstavby. Od roku 1985 se v Mexiku z důvodu zemětřesení nezřítila žádná větší budova.

Varovný systém Mexika.

Výstavba silnějších a pevnějších domů nebylo jediné poučení pro Mexiko po tomto ničivém zemětřesení. Mexiko zavedlo výborný systém senzorů, rozmístěných po každém větším městě. Jakmile tyto senzory zaznamenají otřes, rádiové vysílání změní svou funkci ve varovný signál, který se rozezní po celém městě z tlampačů. Mimo jiné bude ohrožení hlášeno uvnitř budov a existuje také aplikace do chytrých telefonů, která je též zaměřená na takovéto varování. Dále například Mexico City zavedlo varovné hlášení, do kterého se zapojuje celé obyvatelstvo Mexico City, 6 miliónů lidí. Takovýto systém je tak jedinečný, že se chtějí inspirovat i američtí experti při výrobě systému, který má ochraňovat západní pobřeží USA.

K silnému zemětřesení v Mexico City došlo 19. září 1985 v blízkosti pobřeží Mexika na západ od města Mexico City.

Das Erdbeben von Mexiko-Stadt (auch "Erdbeben von Michoacán") vom 19. September 1985 war mit tausenden Toten das verheerendste Erdbeben in der Geschichte Mexikos. Zehntausende wurden verletzt, durch die Zerstörung und Beschädigung von tausenden Häusern wurden eine Viertelmillion Menschen obdachlos.


Život.

Narodil se v Plzni jako syn koželuha. Vyrůstal v prostředí ovlivněném silnými katolickými tradicemi. Vystudoval reálku v rodném městě a vyšší reálku v Praze. Roku 1853 nastoupil na pražskou malířskou akademii, odkud přešel do Mnichova (profesor Wilhelm Kaulbach) a později do Antwerp (Jozef van Lerius). V roce 1860 se vrátil do Prahy, získal zde klarovské stipendium a odjel na další studijní cestu do Říma. Strávil tam sedm let, společně s Ludvíkem Šimkem, Petrem Maixnerem a Václavem Levým. V Itálii se sblížil s hnutím nazarénů, romantických malířů náboženských obrazů s typickými strnulými, stylizovanými, asketickými, úzkostlivě oblečenými postavami, které co nejméně působí na smyslnost. Pod jejich vlivem zcela změnil svůj přístup a přeorientoval se z historické malby na církevní umění.  Roku 1868 se vrátil do Čech, oženil se s dcerou plzeňského klavíristy Josefa Gerlacha a usadil se v Praze, kde se věnoval umělecké tvorbě. Spolupracoval přitom s architektem Josefem Mockerem. V roce 1880, po smrti ředitele Jana Swertse, získal místo profesora pro malířství náboženské a dějinné na pražské malířské akademii. Působil tam až do smrti. V letech 1882–83, 1884–85, 1886–87 a 1890–93 vykonával na této škole funkci rektora. Jeho kurzy prošlo během šestnácti let 98 posluchačů, mezi jinými např. Luděk Marold, František Kupka, Gustav Miksch, Josef Karel Linhart, Viktor Oliva a Maxmilián Pirner. Na umělecký vývoj studentů měl ale vliv minimální. Jeho styl nenašel u mladší generace odezvu, přímého pokračovatele nevychoval.  Účastnil se i veřejného života – od roku 1875 byl členem vedení Křesťanské akademie., kde předsedal uměleckému odboru. Zasedal v Jednotě pro dostavění hlavního chrámu sv. Víta. Počátkem 80. let byl členem komise pro posouzení projektu pražského městského muzea. Roku 1890 získal členství v České akademii věd a umění. Byl oddaný vlasti, církvi i národu. Zemřel 14. června 1896 ve 2 hodiny v noci po dlouhé srdeční nemoci. Pohřben byl na Vyšehradském hřbitově.

Dílo.

František Sequens je považován za posledního českého představitele hnutí nazarénů, k němuž se dále řadí např. Joseph von Führich a v určité době zčásti Felix Jenewein. Výjimečně je uváděn mezi prerafaelity, kteří byli obdobně zaměřenou mladší uměleckou skupinou. Navázal na tradice italského malířství pozdního středověku. Církevní obrazy považoval za vrchol umění. Snažil se působit spíše na mysl diváka než na jeho smysly. Malby mají harmonické, ale nevýrazné zbarvení. Postavy světců jsou strnulé, bez vnitřního výrazu, slavnostního rázu dosahuje jen vnějším uspořádáním. Nesouhlasil s tehdy moderním realistickým přístupem; domníval se, že důraz na realismus by poškodil stylovost díla. Maloval proto také zásadně bez modelu. V dílech se projevuje autorova zbožnost a nadání k zobrazování náboženských předmětů.  K jeho dílům patří:

František Seraf Sequens (21. listopadu 1836 Plzeň – 14. června 1896 Praha) byl český malíř, autor církevních obrazů a historických výjevů.

František Seraf Sequens, häufig "Franz Sequens", (* 21. November 1836 in Pilsen; † 14. Juni 1896 in Prag) war ein tschechischer Kirchen- und Historienmaler.


Život.

Friedrich Lehmann se narodil v rodině strojvůdce ve Šluknově. Absolvoval reálné gymnázium v Děčíně. V letech 1910–1914 vystudoval Německou vysokou školu technickou v Praze. V srpnu byl odveden do armády a válku strávil na východní frontě, z toho tři roky v ruském zajetí. Po skončení války studoval na Technické vysoké škole ve Vídni (asi 1918–1920?). Druhou státní zkoušku vykonal již zase v Praze dne 30. června 1920.  Ve své akademické kariéře musel překonat řadu překážek, především nepřízně a zášti některých svých kolegů. V době závěru svých studií v Praze již pracoval jako asistent na katedře kreslení volnou rukou, ornamentálního kreslení a bytové architektury (Freihandzeichnen, Ornamentalzeichnen und Innenarchitektur). Ve studijním roce 1919/1920 učil architekturu interiéru, v období od února 1920 do září 1921 byl asistentem profesora Franze Schwertnera (1858–1922). Po jeho smrti byl pověřen suplováním, do konkurzu na toto profesorské místo ale pozván nebyl. Vedením školy byl vybrán Hanuš (Hans) Döllgast. Ten byl po řadě zdlouhavých jednání v roce 1927 jmenován mimořádným profesorem, do Prahy ale nakonec z rodinných důvodů odmítl nastoupit. V roce 1929 se tedy konal nový konkurs. Tentokrát byl vybrán Otto Straeche, Lehmann byl doporučen na druhém místě. Ministerstvo školství odmítlo jmenovat Straecheho s odůvodněním, že místo má dostat přednostně domácí kandidát. Přes protesty vedení školy byl nakonec Lehmann jmenován mimořádným profesorem a 15. června 1929 se ujal vedení katedry. Řádným profesorem byl jmenován 6. dubna 1935.  Dne 26. října 1928 se stal doktorem technických věd. Od 20. října 1933 byl členem komory inženýrů. V akademickém roce 1936–1937 a 1937–1938 byl děkanem fakulty. V akademických letech 1937–1938 až 1941–1942 byl členem zkušební komise pro udělování II. státní zkoušky.  Od začátku dvacátých let pracoval rovněž v projekčních ateliérech svých profesorů Karla Jaraye a Artura Payra. Psal kritiky a sloupky pro deník "Prager Tagblatt". V rozmezí let 1927–1928 se stal členem zednářské lóže "Adoniram zur Weltkugel".  Dne 27. dubna 1929 se oženil s Češkou Františkou Jílkovou, v roce 1936 se manželé přestěhovali do vlastního domu ve Skalecké ulici 15, který byl upraven podle Lehmannova návrhu.  Ve třicátých letech byl – patrně na základě udání – prověřován československými bezpečnostními orgány. Postavil totiž domek v blízkosti Poděbradského rozhlasového vysílače a udání jej vinilo z toho, že je příznivcem nacistické strany a domek je využíván ke špionáži ve prospěch Německa. Vyšetřování ale žádné takové skutečnosti nezjistilo.  V březnu 1939 na něho byla opět podána řada udání pro jeho zednářskou minulost, styky s "židovsko-liberálními kruhy" a pro nepříznivý vliv na studenty. Údajně též nechal při protižidovských nepokojích na škole uprchnout židovské studenty přes vedlejší schodiště. Tato udání se řešila až na úrovni Sicherheitsdienst a úřadu říšského protektora. Lehman proto nebyl doporučen pro potvrzení v pedagogické funkci. Začátkem roku 1940 na něho bylo podáno další udání pro „odmítavý postoj k národněsocialistickému hnutí“. Zásluhou dobrozdání řady osob a angažovanosti tehdejšího rektora Alfreda Buntru byl Lehmann nakonec na škole ponechán. V roce 1941 byl navržen na jmenování řádným říšským profesorem. Jmenován byl až po řadě průtahů 12. března 1943. Vyučoval až do začátku roku 1945.  Informace o poválečných událostech jsou jen kusé. Lehmannova rodina nebyla odsunuta v rámci vysídlení Němců z Československa. V roce 1946 odešel do Rakouska. Zde působil jako učitel na vídeňské Technické universitě.. Když se pokoušel v letech 1947 a 1948 znovu navštívit Československo, nedostal vstupní vízum. Na vídeňské Technické universitě byl jmenován řádným profesorem a pokračoval i v činnosti projekční.

Fritz Lehmann (Friedrich; 18. července 1889 Šluknov – 26. října 1957 Vídeň) byl rakouský architekt hovořící německy a působící v Čechách.

Friedrich Lehmann, auch "Fritz Lehmann", (* 18. Juli 1889 in Schluckenau, Böhmen; † 26. Oktober 1957 in Wien) war ein deutsch-böhmischer Architekt, Hochschullehrer und Architekturkritiker.


Historie.

Systém byl představen v roce 2014 čínskou Státní radou. Podle oficiálního vládního dokumentu ze dne 14. června 2014, v němž bylo vytvoření nové hodnotící strategie představeno, je cílem systému vytvoření důvěryhodného prostředí veřejného mínění. Hodnocení má klást důraz na čtyři oblasti, a to „poctivost ve vládních záležitostech“ (), „obchodní upřímnost“ (), „společenskou upřímnost“ () a „důvěryhodnost soudů“ (). Posléze byly k připravovanému systému vydány i další vládní dokumenty, kterými se politika hodnocení upřesnila a zároveň byla zavedena zásada, podle které porušení důvěry občanem na jednom místě povede k jeho postihům na vícero místech.  V roce 2015 vláda pověřila 8 soukromých technologických společností vývojem algoritmů a vytvořením menších zkušebních systémů; k těmto firmám patřila například China Rapid Finance, partner konglomerátu Tencent (provozovatel největší čínské sociální sítě WeChat) nebo firma Ant Financial ze skupiny Alibaba Group (provozovatel platebního systému Alipay), jež vytvořila kreditní systém Sesame Credit, který využívá dat uživatelů jednotlivých služeb skupiny.  V současnosti (2018) probíhá zkušební provoz, do něhož se dobrovolně zapojilo několik milionů obyvatel; dále se testování účastní i některá města a technologické platformy. Úplné spuštění státního systému s povinnou účastí všech občanů ČLR i některých firem je plánováno na rok 2020.

Fungování systému a jeho důsledky.

Podstatou systému je vytvoření osobního kreditu každého občana, který se pak bude zvyšovat nebo snižovat podle jeho společenského chování. Při zpracovávání mimořádně velkého objemu dat se využívají technologie pro analýzu velkých dat. Přesná metodika výpočtu ani jednotlivé aspekty, které vstupují do hodnocení, nejsou známy. Podle medializovaných informací se kredit bude upravovat na základě:  Podle různých zpravodajských serverů dosažené „skóre“ ovlivní míru sociálního zabezpečení daného obyvatele, dostupnost a podmínky úvěrových finančních produktů (úvěr, hypotéka, kreditní karta), úroveň přístupu do stravovacích podniků, kvalitu ubytování a turistických služeb, dostupnost jednotlivých způsobů přepravy nebo rychlost internetového připojení, dále rozhodne například o přístupu k lepšímu vzdělání nebo zaměstnání (manažerské pozice v státních podnicích nebo velkých bankách). Nízký kredit pak může způsobit i úplné zamezení přístupu k některým službám – například s platností od 1. května 2018 ztratilo 9 milionů občanů možnost zakoupit si letenky na vnitrostátní lety a 3 miliony možnost cestovat v obchodní třídě ve vlacích, a to po dobu až jednoho roku.  Systém počítá s pravidelným zveřejňováním žebříčků nejlepších a nejhorších občanů, a také s vytvořením „negativních seznamů“, které znemožní získat práci v státních organizacích a společnostech. V praxi byla vyzkoušena i funkce, jež přes telefon informuje o špatném sociálním kreditu volaného.  V roce 2018 bylo na základě sociálního kreditu zabráněno asi stovce lidí vycestování z ČLR.  Podle zprávy úřadů ČLR ze začátku roku 2019 byl na základě sociálního kreditu 17,5 milionům lidí zakázán nákup letenek a 5,5 milionům nákup jízdenek na vlak.  Do systému jsou zapojeny i soukromé společnosti a další právnické osoby v zemi. Při špatném kreditu může být firmě zakázáno např. vydání dluhopisů. Příslušný obchodní registr pro monitorování přešlapů firem se označuje jako National Enterprise Credit Information Publicity System.

Rizika a kontroverze.

Podle mnoha kritiků představuje systém velké nebezpečí z hlediska svobody jednotlivce a společně s obrovským počtem bezpečnostních kamer v zemi (celkem 170 milionů, z nichž mnoho díky moderním softwarovým nástrojům dokáže účinně rozpoznávat obličeje, přičemž v horizontu tří let je plánováno přidání dalších 400 milionů kamer) vytvoří komplexní a mimořádně sofistikovaný systém masového dohledu s politickým přesahem, který lze přirovnat k dystopické vizi Velkého bratra, jež vytvořil George Orwell ve svém románu "1984".  Pro vládnoucí komunistickou stranu je sociální kredit projektem sociálního inženýrství, jehož cílem je vytvořit poslušného, normalizovaného občana. Kritizováno je však používání nových technologií a práce s daty (big data) bez etických zábran. Stigmatizace občana může být opakovaný trest za již potrestaný přestupek či zločin a tím se stává velmi nebezpečnou.  Podle některých názorů může dojít ke zneužívání systému, postupnému rozvrstvení společnosti do několika úrovní a případnému rozvoji korupce. Dalším důsledkem může být zvyšování sociální izolace nízce hodnocených občanů v důsledku omezování kontaktů na sociálních sítích ze strany uživatelů s lepším kreditem (preventivně v zájmu vyhnutí se snížení vlastního hodnocení), případně i osobního kontaktu kvůli prakticky všudypřítomnému kamerovému systému.

Systém sociálního kreditu () je připravovaný státní systém hodnocení obyvatel Čínské lidové republiky na základě různých aspektů jejich ekonomického a společenského chování (společenské důvěryhodnosti), na jehož základě se bude jednotlivým občanům poskytovat různá úroveň přístupu k veřejným službám. Systém se nyní nachází v testovací fázi, jeho spuštění se plánuje v roce 2020.

Das Sozialkredit-System (SKS,, ) ist ein online betriebenes Rating- bzw. „Social Scoring“-System in der Volksrepublik China. Es stellt einen Versuch der totalen Kontrolle der Bevölkerung durch die Vergabe von „Punkten“ für (aus Sicht der herrschenden Kommunistischen Partei Chinas) wünschenswertes Verhalten, bzw. deren Entzug für negatives Verhalten, dar. Das System geht einher mit einer quasi allgegenwärtigen Überwachung, aus deren Daten sich ein Großteil der Punktevergabe speist. Hierzu wird das soziale und politische Verhalten von Privatpersonen, Unternehmen und anderen Organisationen (wie z. B. Nichtregierungsorganisationen) zur Ermittlung ihrer „sozialen Reputation“ analysiert. Wer ein zu niedriges Punkte-Level erreicht, muss mit Einschränkungen im alltäglichen Leben, etwa beim Zugang zu sozialen Diensten oder der Arbeitsplatz- und Ausbildungssuche, rechnen. Das Ziel besteht darin, die chinesische Gesellschaft durch eine umfassende Überwachung zu mehr „Aufrichtigkeit“ im sozialen Verhalten zu erziehen.


Referendum.

Dne 9. června 2017 vyhlásila katalánská vláda 1. říjen téhož roku jako oficiální datum konání jednostranného referenda o nezávislosti Katalánska. Mělo se jednat o jedinou otázku, ta zněla: „Chcete, aby Katalánsko bylo nezávislým státem ve formě republiky?“ Jeho výsledky měly být právně závazné. Dne 6. září katalánský parlament schválil zákon o referendu 72 hlasy pro, 52 opozičních poslanců se odmítlo hlasování zúčastnit. Španělská vláda v čele s premiérem Marianem Rajoyem konání referenda odmítla a prohlásila, že učiní vše, co je v jejích legálních a politických silách, k jeho zastavení. Španělský ústavní soud prohlásil referendum za nelegální. Došlo k nasazení policie, která zabavovala hlasovací lístky, prováděla razie a zatýkala osoby podílející se na organizaci referenda. Katalánský nejvyšší soud vydal příkaz policii, aby zabránila využití veřejných budov pro potřeby hlasování. Došlo i k zablokování stránek spojených s referendem.  V den samotného referenda španělská policie tvrdě zakročila proti Kataláncům, kteří se chtěli svým hlasem podílet na referendu. Dle prohlášení katalánského ministra zdravotnictví bylo v den hlasování zraněno policií na 844 osob. Dle španělských úřadů se místní a celostátní policii podařilo uzavřít kolem 1300 z 2315 hlasovacích místností. Dle katalánských úřadů hlasovalo celkem 2 286 217 voličů, přičemž se 2 044 038 z nich (90,18 %) vyslovilo pro nezávislost.

Vyhlášení nezávislosti a španělská reakce.

Katalánský ministerský předseda Carles Puigdemont vyjádřil krátce po ukončeném referendu záměr vyhlásit nezávislost Katalánska na Španělsku Dne 2. října 2017 vystoupil ve španělské televizi král Filip VI. Španělský, který kritizoval jak samotné počínání a nezodpovědnost katalánských politiků, tak i nelegitimnost jimi prosazovaného kroku.  Dne 8. října se v Barceloně konala demonstrace proti katalánské nezávislosti, na které se podle údajů policie sešlo 350 tisíc demonstrantů, dle prohlášení pořadatelů až 930 tisíc lidí.  Na zasedání katalánského parlamentu ze dne 10. října Puigdemont oznámil, že odkládá vyhlášení nezávislosti o několik týdnů, aby mohl vyjednávat se španělskou vládou. Následujícího dne se konalo krizové zasedání španělské vlády, ze kterého vzešla oficiální žádost adresovaná katalánské vládě, zda došlo k vyhlášení katalánské nezávislosti či nikoliv. Vysoký soud poté 16. října uvalil vazbu na Jordiho Sàncheze a Jordiho Cuixarta, vůdce Katalánského národního shromáždění respektive separatistického hnutí Omnium, což vyvolalo další protesty. Nejistota ohledně budoucnosti Katalánska přiměla některé společnosti k přemístění svého sídla z regionu do jiných oblastí Španělska. Rozhodly se k tomu např. banky CaixaBank a Banco Sabadell, biotechnologická společnost Oryzon, telekomunikační firma Eurona, provozovatel dálnic Abertis, vydavatelství Planeta či společnosti Naturhouse a Colonial. Další katalánské společnosti zaznamenaly propad ceny svých akcií, jako např. Merlin Properties. Také turistický průmysl během prvních dvou týdnů krize poklesl o 15 %. Dvacet dní od referenda přesunulo své sídlo pryč z Katalánska na 1200 společností.  Dne 21. října se v Barceloně konala demonstrace za katalánskou nezávislost, na které sešlo okolo 450 tisíc demonstrantů. 29. října se v centru Barcelony konala demonstrace na podporu jednoty Španělska. Organizátoři oznámili, že demonstrace se účastnilo více než milion lidí, odhad místní policie je 300 tisíc. Demonstrací proti nezávislosti Katalánska se v Madridu a Barceloně zúčastnili také falangističtí stoupenci bývalého španělského diktátora Francisca Franca, který během své vlády potlačoval katalánský jazyk a kulturu.  Dne 27. října 2017 hlasoval katalánský parlament o vyhlášení samostatné Katalánské republiky. Pro se vyslovilo 70 poslanců z celkových 135, proti bylo 10, dva hlasovací lístky byly prázdné. Poslanci Socialistické strany Katalánska, Občanů a Lidové strany Katalánska hlasování jakožto nelegitimní bojkotovali. Španělská vláda obratem reagovala vyhlášením přímé vlády nad regionem, rozpustila katalánský parlament, propustila premiéra Puigdemonta, jeho vládu a velitele katalánské policie Josepa Lluíse Trapera Álvareze a vypsala předčasné regionální volby na 21. prosinec 2017. Správou Katalánska byla pověřena španělská vicepremiérka Soraya Sáenzová de Santamaría. Dne 31. října španělský ústavní soud suspendoval jednostrannou deklaraci katalánské nezávislosti.

Předčasné volby a nová vláda.

V předčasných volbách se na prvním místě umístila prošpanělská strana "Ciutadans" s 25% hlasů. Separatistické strany však získaly nadpoloviční většinu křesel v parlamentu. V polovině ledna 2018 se dvě největší separatistické strany, "Juntos por Cataluña" (Společně pro Katalánsko) a "Izquierda Republicana por Cataluña" (Republikánská levice pro Katalánsko), dohodly na Carlesi Puigdemontovi jako společném kandidátovi na předsedu katalánské vlády. Sám Puigdemont v rozhovoru pro "Catalunya Radio" o několik dní později uvedl, že je připraven vést zemi ze zahraničí. Tuto možnost označil jako lepší pro Katalánsko; kdyby se vrátil do Španělska, byl by zatčen a nemohl by tedy svou funkci řádně vykonávat. Španělská vláda přitom již dříve prohlásila, že bude-li Puigdemont opět zvolen katalánským premiérem a nevrátí-li se do Španělska, zůstane Katalánsko pod její přímou správou, kterou na toto území uvalila po vyhlášení nezávislosti.  Kandidát na katalánského premiéra se však musí dle předpisů zúčastnit své volby v parlamentu. Carles Puigdemont byl tou dobou v belgickém exilu; přestože na něj již tou dobou již nebyl vypsán evropský zatykač, stále mu hrozilo zatčení po návratu do Španělska. Španělská vláda uvedla, že nasadí všechny prostředky k tomu, aby se Puigdemont nedostal v den hlasování nepozorovaně do budovy katalánského parlamentu. Separatisté proto zvažovali, že se jejich kandidát zúčastní schůze pomocí videokonference. Tato možnost však byla zamítnuta španělským Ústavním soudem, který zároveň z tohoto důvodu zrušil plánovanou volbu. Puigdemontovu kandidaturu jako takovou však neoznačil za nezákonnou. Podle jeho výkladu zákona se však jakýkoli kandidát na katalánského premiéra musí zúčastnit schůze parlamentu osobně v místě jejího konání. Ohledně volby tedy vznikaly nejasnosti: byla odročena, později separatisté uvažovali o změně zákona, který by umožnil volbu """na dálku""". Separatisté však vždy ujišťovali, že je Puigdemont jejich jediným kandidátem. Ten se však sám rozhodl nakonec svou kandidaturu stáhnout.  Dalším kandidátem separatistů byl Jordi Sànchez, který byl v tu dobu ve španělské vazbě. Ten nakonec také sám svou kandidaturu stáhl, aby volbu odblokoval; ani on se totiž, vzhledem k tomu, že byl ve vazbě, nemohl zúčastnit své volby. Posléze na funkci kandidoval Jordi Turull, další ze stíhaných katalánských politiků. Na rozdíl od předchozích kandidátů se však mohl volby zúčastnit. V prvním kole, které se konalo dne 22. 3. 2018, se mu však nepodařilo získat požadovaný počet hlasů, neboť poslanci jedné ze separatistických stran se zdrželi hlasování. Druhého kola, které se konalo o tři dny později, se však již zúčastnit nemohl, neboť na něj a několik dalších politiků byla v mezidobí uvalena vazba. V návaznosti na tyto kroky ze strany Španělska se v katalánském parlamentu znovu začaly objevovat hlasy pro kandidaturu Carlese Puigdemonta.  Počátkem března 2018 vydaly separatistické strany společné prohlášení, že plánují uspořádat referendum o ústavě Katalánské republiky a že jsou pro ustanovení exilové katalánské vlády v Bruselu. Tento návrh následovala demonstrace pod heslem "República ara!" ("Republiku nyní!") pořádaná separatistickým hnutím "Assemblea National Catalana" (Národní katalánský sněm). Akce se podle odhadů policie zúčastnilo 45 tisíc osob.  Katalánským premiérem byl nakonec 14. května 2018 zvolen separatista Quim Torra. První vláda, kterou navrhl, však nebyla schválena španělskou vládou, neboť v ní měli zasednout vazebně stíhaní politici Jordi Turull a Joesp Rull. Španělský premiér Mariano Rajoy prohlásil, že Katalánsko potřebuje """životaschopnou" vládu, která respektuje zákony a s níž je možno vést dialog. Torra se nakonec rozhodl složit vládu z výlučně osob, které nejsou trestně stíhané. Po potvrzení této vlády skončila přímá správa španělské vlády nad regionem.  Ministryně územní politiky nové španělské vlády Meritxell Batetová počátkem června 2018 prohlásila, že pro úspěšné vyřešení katalánské krize, jakož i dalších krizí, kterými Španělsko prochází, je třeba změnit ústavu směrem k větší decentralizaci státu. Podle premiéra Pedra Sáncheze však nemůže být řeči o právu Katalánska na sebeurčení.

Soud s představiteli katalánské autonomie.

Dne 30. října podal španělský státní zástupce José Manuel Maza obžalobu na 14 bývalých zástupců katalánské autonomie včetně premiéra Puigdemonta, vicepremiéra Oriola Junquerase a ministra pro vnější a instituční vztahy Raüla Romevu kvůli vzpouře, podněcování a zneužití veřejných financí. Puigdemont odjel do belgického Bruselu, kde podle svých slov nechtěl žádal o azyl, ale hledal „bezpečí a svobodu“. Svůj návrat do Španělska podmínil „zárukou spravedlivého procesu“. Dále přislíbil respektovat výsledek katalánských prosincových voleb. Najal si belgického právníka Paula Bekaerta, specializujícího se na azylové a extradiční právo, který např. zastupoval členy baskické teroristické organizace ETA při procesech o jejich vydání do Španělska.  Soud započal 2. listopadu 2017, ke slyšení se dostavili všichni obvinění kromě Puigdemonta a 4 ministrů pobývajících tou dobou v Bruselu. Téhož dne mělo dojít k výslechu předsedkyně katalánského parlamentu Carme Forcadell i Lluís a pěti jejích zástupců v rámci odděleného procesu u nejvyššího soudu, jednání ale bylo o týden odročeno. 8 bývalých ministrů bylo vzato do vazby, devátému byla umožněna kauce ve výši 50 tisíc eur. Státní žalobce požádal soud o vystavení mezinárodního zatykače pro obviněné, kteří se k soudu nedostavili, čemuž soud vyhověl. Zatykače nakonec zrušil španělský Nejvyšší soud; podle něj tím, že stíhaní kandidují v předčasných katalánských volbách, dali najevo, že se chtějí vrátit do vlasti. Nadto prý chtěl vyrovnat postavení jejich s postavením katalánských politiků, kteří se nacházejí ve španělské vazbě. Evropský zatykač nebyl vypsán ani na Annu Gabrielovou, katalánskou političku, která před stíháním utekla do Švýcarska.  Koncem března však španělské soudy uvalily vazbu na pět separatistických politiků, kteří byli toho času stíháni na svobodě. Byl mezi nimi i kandidát na katalánského premiéra Jordi Turull a bývalá předsedkyně katalánského parlamentu Carme Forcadellová. Dle soudu bylo vysoké riziko, že dotyční opustí Španělsko, aby se vyhnuli vysokému trestu. Na podporu těchto politiků se konaly v Katalánsku demonstrace.  Byl obnoven i evropský zatykač na stíhané politiky v zahraničním exilu, mj. i na Carlese Puigdemonta, který se v tu dobu nacházel ve Finsku. Ten byl nakonec zadržen německou policií na dánsko-německé státní hranici, kudy se vracel zpět do Belgie. Proti jeho zadržení se konala v Barceloně demonstrace, jíž se zúčastnilo několik tisíc osob, a katalánský parlament vydal prohlášení, v němž požadoval osvobození uvězněných politiků.Z vazby byl propuštěn po necelých dvou týdnech, 6. dubna. Německý soud zároveň rozhodl, že není možné ho vydat pro trestný čin vzpoury. O trestném činu zpronevěry zatím nerozhodl.  Bývalá ministryně Carla Ponsatíová se ve skotském exilu dobrovolně přihlásila policii. Do rozhodnutí o vydání byla propuštěna na kauci. Co se týče bývalých ministrů v belgickém exilu, totiž Meritxell Serretové, Antoniho Comína a Lluíse Puiga, ti dle prohlášení bruselské prokuratury s úřady spolupracují a není tedy důvodu podnikat zvláštní kroky.

Katalánská krize v roce 2017 () vznikla jako důsledek snahy části katalánské společnosti a politické reprezentace v čele s premiérem katalánské vlády Carlesem Puigdemontem vyhlásit nezávislost Katalánska na Španělsku. Katalánská regionální vláda vyhlásila referendum o nezávislosti, které však bylo španělským ústavním soudem prohlášeno za neústavní. Španělská vláda se pokusila zabránit hlasování nasazením policejní síly, které ale vyústilo v násilné střety se zastánci nezávislosti a zranění stovek civilistů. I přes tento zásah se referendum částečně konalo a jeho výsledky uznala katalánská vláda jako mandát pro vyhlášení nezávislosti. 27. října 2017 katalánský parlament schválil rezoluci o nezávislosti, která předpokládá zahájení procesu vytvoření samostatné katalánské republiky, několik minut poté španělský senát schválil aktivaci ústavního postupu, jímž je dočasně omezena autonomie samosprávného celku. Španělský premiér Mariano Rajoy se poté večer rozhodl odvolat katalánskou vládu a oznámil i sesazení šéfa katalánské policie a několika dalších činitelů.

Katalonien-Krise bezeichnet die politische Krise in Spanien, die durch ein umstrittenes, vom spanischen Verfassungsgericht für verfassungswidrig erklärtes Unabhängigkeitsreferendum am 1. Oktober 2017 ausgelöst wurde. Dabei hatte sich mit geringer Beteiligung eine Mehrheit der Teilnehmer für ein von Spanien unabhängiges Katalonien ausgesprochen.


Životopis.

V mládí navštěvoval gymnázium v Kluži a poté se 23. listopadu 1555 zapsal na Wittenberskou univezitu. Tam studoval filozofii a medicínu. Následně pokračoval na pařížské univerzitě s matematikou a historí, od roku 1561 na univerzitě v Montpellier s medicínou. V roce 1562 získal na univerzitě ve Valence titul doktor medicíny. Ve svém vzdělání pokračoval dále, když roku 1562 studoval na univerzitě v Basileji a na univerzitě v Padově. Dalšími vzdělávacími ústavy, kde působil, byly univerzity v Pise, Boloni, Římě nebo ve Vídni. Na vídeňské lékařské fakultě obhájil 23. ledna 1566 ve věku 27 let doktorský stupeň.  V období prvního tureckého obléhaní Vídně byl císařem Maxmiliánem II. jmenován polním lékařem. V táboře císařských vojsk se v té době rozšířil skvrnitý tyfus, který diagnostikoval. V roce 1569 byl zemskými stavy jmenován moravským zemským lékařem, tzv. "fyzikem". Byl prvním, který zastával tento vysoký úřad. V roce 1573 získal šlechtický titul s predikátem "von Klausenburg".  Kromě lékařství zkoumal účinky léčivých pramenů a minerálních vod na Moravě včetně klimatických podmínek jejich okolí, zabýval se historií Moravy, sbíral a v terénu hledal mince. Svá epidemiologická díla psal latinsky. "Kniha o přirozených vodách hojitedlných nebo teplicech moravských" (Olomouc, 1580), která patří k základním balneologickým příručkám, vyšla nejprve česky. Pracoval na ní deset let a věnoval ji „"všem stavům a obyvatelům markrabství moravského".“ Mnoho tehdejších lázeňských míst poznal jako doprovod Karla Staršího z Žerotína.  Zemřel ve svém domě v Orlí ulici v roce 1586 a byl pohřben v minoritském kostele v Brně.

Tomáš Jordán z Klauznburgku také Tomáš Jordán von Klausenburg ("Jordaus", "Jordanus") (1540 Kluž – 12. února 1585 Brno) byl původem sedmihradský lékař, balneolog a epidemiolog, usazený v Brně.

Thomas Jordan, ab 1562 Jordanus und ab 1570 Joranus z Klauznburgku / von Klausenburg (auch "Jordán Tamás" bzw. "Tomáš Jordán"; * 7. Juli 1540 in Klausenburg; † 12. Februar 1586 in Brünn) war ein Arzt und Naturforscher siebenbürgischer Herkunft.


Životopis.

Stephanie se narodila 24. září 1976 v Hartfordu v Connecticutu Lindě a Vince McMahonovým. Poprvé se ve World Wrestling Federation objevila ve věku 13 let. Později navštěvovala Bostonskou univerzitu kde získala titul v oboru komunikace. V roce 1998 začala pro WWF pracovat na plný úvazek.  V červenci 2001 obdržela prsní implantáty. O tři měsíce později to její matka okomentovala slovy: "Moje obavy jsou vždy jen o zdraví. Stephanie byla důkladně prošetřena a během procesu hlídána, odpověděla na všechny otázky na které jsem se zeptala a tak jsem cítila, že tohle je něco co doopravdy chce. V tom případě jsem jí nebránila a měla mou podporu". V říjnu 2002 na "The Howard Stern Show" Stephanie řekla, že přemýšlí o tom, že by si nechala udělat ještě větší implantáty kvůli tomu že hodně zhubla a prsa se zmenšila.  Byla obviněna z toho, že ona byla důvodem proč v roce 2001 z WWF odešla Joanie "Chyna" Laurer. Joanie, která několik let měla romantický vztah s Paulem "Triple H" Levesque řekla, že důvod proč odešla není že by nedostávala málo peněz ale že to bylo kvůli tomu, že jí zde Stephanie nechtěla. Také řekla že během jejího vztahu s Triple H jí ho Stephanie "přebrala". Stephanie a Paul spolu začali chodit v roce 2000 když spolu měli romantickou storyline a zasnoubili se v den sv.Valentýna v roce 2003. Svatba se konala 23. října 2003. Po svatbě si Stephanie vzala manželovo příjmení a legálně si změnila střední jméno na 'McMahon'.  S Paulem má dohromady tři dcery. Dne 8. ledna 2006 bylo oznámeno že čekají své první dítě. Holčička se narodila 28. července 2006 jmenuje Aurora Rose Levesque a při narození vážila 3,8 kg. Jejich druhá dcera, Murphy Claire Levesque, se narodila 28. července 2008. Svou třetí dceru, Vaughn Evelyn Levesque, pár uvítal 24. srpna 2010.

Stephanie McMahon Levesque (* Stephanie Marie McMahon; 24. září 1976), lépe známá zkráceně jako Stephanie McMahon, je americká korporátní manažerka a v současnosti výkonná prezidentka pro World Wrestling Entertainment. Je také bývalá profesionální wrestlingová manažerka a příležitostná wrestlerka. Je to dcera předsedy a generálního manažera WWE, Vince McMahona a jeho ženy Lindy McMahon, mladší sestra Shane McMahon a manželka Paula "Triple H" Levesque.

Stephanie McMahon Levesque (* 24. September 1976 in Hartford (Connecticut) als Stephanie Marie McMahon, besser bekannt als Stephanie McMahon) ist eine US-amerikanische Unternehmerin und Chief Branding Officer der World Wrestling Entertainment, Inc. Bei WWE Raw ist sie derzeit als „Commissoner“ zu sehen.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 246 metrů v Horní Galileji, nedaleko horního toku řeky Jordán a cca 9 kilometrů severně od břehů Galilejského jezera.  Vesnice se nachází cca 22 kilometrů severovýchodně od Tiberiasu, cca 127 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 60 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Je situována v zemědělsky intenzivně využívaném pásu. Kfar ha-Nasi obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je většinově židovské. Výjimkou je sousední město Tuba-Zangarija cca 1 kilometrů jihozápadním směrem, které obývají izraelští Arabové, respektive potomci Beduínů.  Kfar ha-Nasi je na dopravní síť napojen pomocí lokální komunikace, jež ústí do dálnice číslo 90, která spojuje Metulu a Tiberias.

Dějiny.

Kfar ha-Nasi byl založen v roce 1948. Obec vznikla na pozemcích vysídlené arabské vesnice Mansurat al-Chajt známé též jako "Mansurat al-Chula". Mansurat al-Chajt měla roku 1922 437 obyvatel. V roce 1945 zde žilo 200 a roku 1948 232 lidí. Tato arabská vesnice byla v lednu 1948, v počáteční fázi války za nezávislost dobyta židovskými jednotkami a její obyvatelé vesnici opustili. Zástavba vesnice byla zcela zbořena.  Ještě v roce 1948 se v prostoru bývalé arabské vesnice usadila skupina členů levicové sionistické organizace ha-Bonim původem z Evropy, zejména z Anglie a 2. července zde založili kibuc. Ten se původně jmenoval הבונים - ha-Bonim. Později byl nazvaný Kfar ha-Nasi po prvním izraelském prezidentovi, Chajimu Weizmannovi.  Po dvou letech byla obec přesunuta cca 2 kilometry západním směrem, do nynější lokality. V počáteční fázi se osadníci pokoušeli v kibucu rozvinout zemědělskou výrobu, ale kvůli nedostatku zkušeností se potýkali s ekonomickými problémy. Dva členové kibucu, kteří měli řemeslnické zkušenosti z původního evropského domova, v Kfar ha-Nasi zřídili podnik na výrobu kovových součástek pro průmysl a zemědělství a tato aktivita zde uspěla a dodnes se jí kibuc zabývá.  V poslední době prošel kibuc privatizací a jeho členové již jsou odměňováni individuálně, podle odpracovaných hodin. Kromě toho kibuc začal nabízet pozemky pro soukromé uchazeče o výstavbu rodinných domků. Kibuc také nedávno zřídil na řece Jordán vodní elektrárnu, která zásobuje vesnici elektrickým proudem.  Ekonomika Kfar ha-Nasi je založena na zemědělství (citrusy, avokádo, chov dobytka) a na průmyslové výrobě (součástky pro zemědělství a zdravotnictví).  V Kfar ha-Nasi fungují zařízení předškolní péče. Základní a vyšší školství jsou k dispozici v okolních větších obcích. V kibucu je zdravotní středisko, obchod, sportovní areály a veřejná knihovna a společenské centrum.

Demografie.

Obyvatelstvo Kfar ha-Nasi je většinově sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Kfar ha-Nasi Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 842 lidí. Během roku 2014 stoupla populace o 4,7 %.

Kfar ha-Nasi ( כְּפַר הַנָּשִׂיא, doslova „"Prezidentova vesnice"“, Kfar HaNassi, v oficiálním seznamu sídel Kefar HaNasi) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě ha-Galil ha-Eljon (Horní Galilea).

Kfar Hanassi, das "Dorf des Präsidenten" ist ein Kibbuz in Ober-Galiläa im Norden Israels. Es liegt westlich der Golanhöhen und oberhalb des östlichen Jordanufers, 35 KM nördlich des See Genezareths und 6 KM östlich von Rosch Pina In den Hügeln oberhalb von "Kfar Hanassi", etwa 25 km weit in Richtung Westen, liegt die Altstadt von Safed, das geistige Zentrum der Kabbala. Der Kibbuz hatte Einwohner.


Historie.

1879.

Předchůdce nynějšího orchestru byl založen pod názvem Šanghajská veřejná kapela. Francouzský flétnista Jean Rémusat byl jmenován dirigentem. V té době byl považován za "nejlepšího evropského flétnistu a hlavního flétnového sólistu divadel v Londýně a Paříži". V publiku byli jen Evropané.

1907.

Byla stanovena letní a zimní sezóna, hraná hudba se stávala rozmanitější, nicméně v kapele hrálo stále jen 39 muzikantů.

1919.

Vedení orchestru převzal na dlouhých 23 let italský klavírista Mario Paci. Změnil jej po vzoru orchestrů evropských. Přijímal z Evropy nové italské hudebníky, mezi nimi byl například i hudebník Arrigo Foa, který vystudoval konzervatoř v Miláně. Mezi lety 1919 a 1948 byl orchestr nazýván „největším na východě“.

1922.

Kapela byla přejmenována na orchestr Šanghajské městské rady. Během vedení orchestru klavíristou Mariem Pacim hrála kapela více druhů hudby a spolupracovala se slavnými muzikanty nejen z Evropy, ale z celého světa.

1923.

V tomto roce poprvé vystoupili i čínští hudebníci. V roce 1928 bylo dovoleno navštěvovat koncerty i čínskému obyvatelstvu. Později tvořili Číňané 24 % publika.

1942.

Orchestr byl přejmenován na Šanghajský filharmonický orchestr. V květnu byl na dirigenta jmenován Arrigo Foa.

1956.

Orchestr byl oficiálně známý pod jménem Šanghajský symfonický orchestr.

1984.

Dirigent Sie-jang se stal ředitelem orchestru. Pod jeho vedením prošel orchestr velikou přemněnou. Zahájil globální turné, jenž přinasla orchestr na celosvětovou scénu.

2014.

Orchestr změnil své logo. To pochází ze vztahu mezi hudbou a člověkem. Hlavní část symbolu je kruhová, což představuje šíření zvuku. Kruhy navíc vytváří písmena S, S a O (zkratka z anglického Shanghai Symphony Orchestra)

Lung Jü.

Lung Jü je v současné době dirigentem Šanghajského symfonického orchestru. Ťin-tung Cchaj, který vyučuje na Stanfordské univerzitě, o něm řekl řekl: „Pro rozvoj klasické hudby v Číně udělal hodně. Skutečně ví, jak dát dohromady dobrý orchestr.“ Protože je Lung Jü hlavní osobností v třech nejdůležitějších čínských orchestrech, je také důležitý člověk ve vývoji klasické hudby v Číně. Poté, co studoval v Evropě, se vrátil do Číny s tím, co se naučil. Aby měl vlastní styl, spojil to, co se naučil s čínskou hudbou a tím založil čínskou západní klasickou hudbu.

Šanghajský symfonický orchestr (čínsky 上海交响乐团) je symfonický orchestr v Šanghaji v Číně. Šéfdirigentem je Lung Jü. Orchestr byl založen v roce 1879, čímž se stal prvním čínským symfonickým hudebním útvarem. Původně byl znám jako Šanghajská veřejná kapela. Ta se v roce 1907 rozšířila na velikost orchestru. V roce 1922 byl přejmenován na Symfonický orchestr Šanghajské městské rady.

Das Shanghai Symphony Orchestra (Chinesisch: 上海交响乐团) ist das älteste Sinfonie-Orchester Asiens und ist eines der einflussreichsten professionellen Musikensembles in China.


Život.

Kelemen Mikes pocházel ze staré sedmihradské šlechtické rodiny. Narodil se sice jako člen kalvinistické reformované církve, ale již jako dítě konvertoval ke katolicismu a vzdělání získal od jezuitů v Kluži. Posléze vstoupil do služeb sedmihradského knížete Františka II. Rákócziho, působil jako jeho tajemník a zúčastnil se jeho neúspěšného protihabsburského povstání. Po jeho porážce roku 1711 zůstal se svým pánem nejprve v Polsku a roku 1713 s ním odešel do exilu do Francie, kde žil ve Versailles. Zde se naučil výborně francouzsky a seznámil se s francouzskou literaturou, jejíž vliv se v jeho díle silně projevil.  Roku 1717 odjel František II. Rákóczi (a s ním i Kelemen Mikes) do Osmanské říše, kde si kníže sliboval získat od sultána Ahmeda III., který vedl válku proti Habsburské monarchii, vojenskou pomoc pro návrat do vlasti. Válka však skončila již roku 1718 tureckou porážkou a František II. Rákóczi i Kelemen Mikes se již do vlasti nikdy nevrátili. Od roku 1720 žili ve městě Tekirdağu v evropské části Turecka na pobřeží Marmarského moře, kde se Mikes věnoval překladům francouzských děl do maďarštiny a vlastní literární činnosti. Po smrti knížete roku 1735 požádal sice Mikes císařovnu Marii Terzii o milost, ale ta jí roku 1741 zamítla.

Dílo.

Během svého pobytu v Tekirdağu sepsal Kelemen Mikes své paměti z emigrace ve formě fiktivních dopisů, které pod názvem "Törökországi levelek" (Dopisy z Turecka) dokončil roku 1758 (knižně vyšly až roku 1794). Díky tomuto dílu je Mikes považován za jednoho ze zakladatelů maďarské literární prózy. Spojil v něm nejlepší tradice barokní dvorské šlechtické literatury s náznaky raně osvícenských myšlenek. Kniha, vykazující také vliv jansenismu, obsahuje eseje, příběhy ze života, novely a anekdoty po vzoru francouzské literatury (např. Montesquieu a jiní) a prokazuje i znalost současných encyklopedických slovníků (Pierre Bayle a další). Pro skvělý styl a výrazové bohatství bylo toto dílo vzorem pro maďarské prozaiky ještě na přelomu 18. a 19. století.  K dalším Mikesovým dílům patří adaptace novel madame de Gomez "Mulatságos napok" (Zábavné dny, 1745, vydáno až 1879) a překlady francouzských náboženských knih.

Kelemen Mikes, vlastním jménem Zágoni Mikes (srpen 1690, Zágon, Sedmihradsko, dnes Rumunsko - 2. října 1761, Tekirdağ, Osmanská říše) byl maďarský spisovatel, jeden ze zakladatelů maďarské literární prózy.

Kelemen Mikes (* August 1690 in Zágon, Szeklerland, Siebenbürgen; † 2. Oktober 1761 in Rodosto, Türkei) war Kammerdiener, Sekretär und engster Vertrauter des Fürsten Franz II. Rákóczi.