Obsah a uspořádání.

Má podobu číselníku s diagnostickými popisy a výkladem u jednotlivých položek i kapitol. Hlavním klíčem je zde znakový kód nemoci.  Ve verzi MKN-9 byly kódy diagnóz trojciferná čísla, přičemž jednotlivé výseky číselné řady odpovídaly skupinám nemocí a stavů. Rozšířená verze ICD-9-CM obsahuje navíc E-kódy a V-kódy. E-kódy označují vnější příčiny úrazů a jejich čísla jsou ze stejné části číselné řady jako kódy pro úrazy. Například E800 je kód pro železniční nehody, zatímco 800 kód pro zlomeniny. V kódy vyjadřují další faktory ovlivňující zdravotní stav nebo kontakt se zdravotnickými službami a odpovídají Z kódům v ICD-10.  Ve verzi MKN-10 je první znak zleva vždy velké písmeno latinské abecedy, jež udává hlavní kategorii. Znaky na 2. a 3. místě určují hlavní skupinu diagnóz. Za tečkou na 4., případně i dalším místě následuje podrobnější členění.  Klasifikace není souhrnem lékařského poznání ani neodráží jeho aktuální stav, ale vychází jen z nejširší shody mezi odborníky, takže mnohé běžně užívané diagnozy, zejména novější, lokálně využívané nebo spjaté s konkrétní odbornou teorií, v ní buď nejsou vůbec obsaženy nebo nemají samostatný kód a jsou zmíněny jen například v poznámce. Prakticky všechny kapitoly a podkapitoly obsahují i kód končící číslicí 8 (označující „jiné“ stavy spadající do příslušné kategorie) a číslicí 9 (označující „nespecifikované“ stavy). Podobný „zbytkový“ charakter má i hlavní kategorie R (Příznaky, znaky a nálezy nezařazené jinde).  Mezi nejproblematičtější a nejméně stabilizované části patří V. díl (kategorie F) obsahující duševní poruchy a poruchy chování. Jeho obsah je ve velké míře ovlivňován podrobnější americkou klasifikací DSM, kterou vydává Americká psychiatrická asociace (APA). WHO a APA od 90. let jednají o sjednocení kódů těchto dvou klasifikací duševních poruch. V. díl ICD-10 je považován za bližší klinické praxi, kdežto DSM-IV výzkumným účelům.

Historie.

Předchůdcem MKN byl Mezinárodní seznam příčin úmrtí ("International List of Causes of Death", nazývaný též "Bertillon Classification of Causes of Death"), který roku 1893 prosadil francouzský lékař Jacques Bertillon, starší bratr proslulého Alphonse Bertillona, na konferenci Mezinárodního statistického institutu ("International Statistical Institute") v Chicagu. Mnoho států tento statistický systém začalo používat a roku 1898 jej "American Public Health Association" (APHA) doporučila k oficiálnímu užívání matrikářům v Kanadě, Mexiku a Spojených státech. Zároveň APHA doporučila pravidelné revize každých 10 let.  Roku 1900 byla francouzskou vládou svolána první mezinárodní konference k revizi Klasifikace příčin úmrtí. V té době tvořila klasifikaci jedna nepříliš objemná kniha doplněná abecedním rejstříkem. Další konference svolala francouzská vláda v letech 1910, 1920, 1929 a 1938. Až do 5. revize byly prováděny pouze dílčí změny v obsahu, bez zásadního zásahu do struktury. Po Bertillonově smrti v roce 1922 byla ustavena „Smíšená komise“ složená ze zástupců Mezinárodního statistického institutu a Zdravotní organizace Společnosti národů ("Health Organization of the League of Nations"), která připravovala podklady a návrhy k jednání konferencí.  V průběhu let vzniklo v jednotlivých zemích mnoho doplňků a rozšíření, z nichž některé rozšiřovaly klasifikaci příčin úmrtí i o klasifikaci nemocí, jež nejsou smrtelné, a do mezinárodní verze dlouho nebyly přijaty. Až v roce 1938 přijala mezinárodní konference rezoluci, která obsahovala doporučení, aby různé národní seznamy byly v maximální možné míře zapracovány do Mezinárodní klasifikace příčin úmrtí.  Roku 1948 převzala odpovědnost za klasifikaci Světová zdravotnická organizace (WHO), dnes se sídlem v Ženevě. Šestou revizí, o níž jednala konference roku 1949 v Paříži, započala přeměna systému v univerzální seznam diagnóz. Název byl změněn na "Manual of International Statistical Classification of Diseases, Injuries and Causes of Death" (ICD, Mezinárodní statistická klasifikace nemocí, zranění a příčin úmrtí). Byla již rozdělena do dvou svazků a poprvé obsahovala i duševní poruchy. Další konference se konaly v letech 1955, 1965 a 1975, WHO zajistila vydání 7. revize (1957) i 8. revize (1968). Od 7. revize zaujaly nefatální nemoci v seznamu rovnocenné místo a ICD zahrnula i kódy dalších okolností ovlivňujících kontakt se zdravotnickými službami.  Ve Spojených státech vydala "United States Public Health Service" v letech 1959–1962 klasifikaci ICDA ("The International Classification of Diseases, Adapted for Indexing of Hospital Records and Operation Classification"). Tato klasifikace mnohem komplexněji pokrývala potřeby výkaznictví nemocnic a tam, kde se používala, byla považována za 7. revizi ICD (někdy se označuje jako ICDA-7). "US Public Health Service" vydala pak ještě v roce 1968 speciální americkou verzi 8. revize, označovanou později jako ICDA-8 nebo ICD-8A, kanadská verze nesla označení CIMA-8. Americká klinická modifikace ICD-9, přijatá i některými dalšími státy, se označuje ICD-9-CM.  Konference pro 9. revizi ICD (1975) schválila záměr zpracovat samostatně další dvě doplňkové klasifikace: "International Classification of Procedures in Medicine" (ICPM, vyšla ve dvou dílech v roce 1978) a "International Classification of Impairments, Disabilities, and Handicaps" (ICIDH, vyšla v roce 1980 – pozdější verze se nazývala "International Classification of Functioning, Disability and Health", zkratka ICF, v češtině MKF). V roce 1976 vyšlo ještě speciální onkologické rozšíření k ICD-9, "International Classification of Diseases for Onocology" (ICD-O). Na první přípravné schůzi k přípravě 10. revize ICD se tak začalo mluvit o nové koncepci rodiny klasifikací.  Roky zavedení národních modifikací v jednotlivých státech nebo roky zavedení různých podverzí se mohou lišit. Označení nejstarších verzí se užívá zpětně, původní verze se zkratkou ICD neoznačovaly.

Mezinárodní klasifikace nemocí a souvisejících zdravotních problémů (v češtině označovaná zkratkou MKN, v anglickém originále "International Classification of Diseases and Related Health Problems", zkratka ICD) je publikace, která kodifikuje systém označování a klasifikace lidských onemocnění, poruch, zdravotních problémů a dalších příznaků, situací či okolností. Vydává ji Světová zdravotnická organizace (WHO), ale některé národní zdravotní organizace vydávají vlastní modifikované verze přizpůsobené místním podmínkám a speciálním účelům. Původně vznikla v roce 1893 jako Klasifikace příčin úmrtí a měla umožnit mezinárodní srovnání. Od roku 1948 byla rozšířena o další diagnózy a stala se všestrannou pomůckou pro řízení zdravotní politiky i pro výkaznictví ve vztahu ke zdravotním pojišťovnám a obdobným platebním systémům. Zhruba s desetiletým odstupem vycházejí aktualizované přepracované verze, které se rozlišují číslem uváděným za zkratkou MKN nebo ICD (například MKN-10 či ICD-10, ICD-8 atd.), menší aktualizace vycházejí s roční a tříletou periodou.

Die Internationale statistische Klassifikation der Krankheiten und verwandter Gesundheitsprobleme (ICD, englisch: "International Statistical Classification of Diseases and Related Health Problems") ist das wichtigste, weltweit anerkannte Klassifikationssystem für medizinische Diagnosen.


Podoba.

S kameny urím a tumím se ve Starém zákoně setkáváme poprvé v příběhu, kdy Mojžíš vysvěcuje svého bratra Árona za velekněze nad izraelským lidem. Urím a tumím je v Exodu popsán jako součást speciálního náprsníku, jehož podoba je dopodrobna popsaná.  V rámci tohoto náprsníku se nacházely kameny urím a tumím:  Zapojení kamenů do náprsníků je zapsáno také ve 3. knize Mojžíšově.

Užití v Bibli.

V biblických spisech nacházíme několikero způsobů užití kamenů urím a tumím. Někdy se namísto zmínění obou kamenů užívá jen urím.

Jozue.

První návod nacházíme v Mojžíšově záznamu a směřuje k Jozuemu.

Odpadlictví v době Samuela.

Před příchodem proroka Samuela neměli izraelští velekněží už žádná zjevení skrze urím a tumím. V Bibli se nachází zápis o tom, jak se král Saul snažil získat odpověď skrze urím (pravděpodobně pomocí velekněze), ale nedočkal se.

Po babylonském zajetí.

V době Ezdráše a Nehemiáše, když se kmen Judy vrátil do Jeruzaléma, aby opět zbudoval chrám, zaznělo následující nařízení.

Mormonismus.

Mormoni věří, že jejich prorok Joseph Smith roku 1827 získal od anděla Zlaté desky a více než rok je překládal z reformní egyptštiny démotického typu. Joseph Smith nazýval nástroje, které mu tento překlad umožnily, jako urím a tumím a získal je prý od stejného anděla jako desky. Ve výsledku však Joseph Smith přeložil s pomocí urímu a tumímu pouze 116 ztracených stránek Knihy Lehi (dnešní verze Knihy Mormonovy byla přeložena pomocí odlišných vidoucích kamenů). Členové mormonské církve Smithe dodnes uznávají jako „Vidoucího“, neboť měl jako někteří starověcí proroci právo užívat tyto posvátné kameny.  Podle Josepha Smithe užíval urím a tumím kromě jiného i prorok Abrahám, jak je popsáno v mormonském apokryfu, Knize Abrahamově (Abraham 3,1+4).

Urím a tumím v Knize Mormonově.

Kameny urím a tumím jsou zmíněny i v mormonském písmu, Knize Mormonově. Podle textu byly tyto kameny předány Jehovovu bratru Jaredovu (údajně okolo roku 2300 př. n. l.), který je vzal s sebou do starověké Ameriky (Eter 3:23–24+28; Eter 4:5). Podle mormonů je právě tento pár urímu a tumímu tím, který nalezl a používal Joseph Smith (na rozdíl od páru kamenů, které vlastnil Abrahám a poté Mojžíš ve starověkém Izraeli).  Proroci jareditského národa (který je podle mormonů totožný s Olméky) si urím a tumím předávali, až byly tyto kameny zanechány spolu se 24 zlatými deskami, které v 2. století př. n. l. našel Limhiův lid (Mosiáš 8:9). Není známo, zda kameny s deskami skryl ve své jeskyni poslední jareditský prorok Eter, nebo zda je skryl poslední jareditský král Koriantumr.  Posvátné kameny byly Limhim předány králi Mosiáši II., který byl vládcem země Zarahemla a který použil kameny k přeložení 24 jareditských desek. Mosiáš II. je v Knize Mormonově nazýván jako Vidoucí - Mosiáš 8:13...)  Dědeček Mosiáše II. (Mosiáš I.) je taktéž nazýván Vidoucím, jelikož přeložil velký kámen (staroamerickou stélu), podávající také zprávu o jareditském národě. Není známo, jakými nástroji Mosiáš I. překládal, jelikož neměl přístup k urímu a tumímu. Je možné, že použil odlišný typ vidoucích kamenů (jako Joseph Smith).

Urím a tumím v Nauce a Smlouvách.

Zázračné kameny najdeme také v dalším z mormonských Písem, Nauce a smlouvách, konkrétně v pasážích 10:1, 17:1, 130:9-10. Zmínky jsou aktéž v životopise Josepha Smithe v Drahocenné perle v pasážích 1:35, 1:52, 1:59 a 1:62.

Urím a tumím je název dvou speciálních kamenů, které se objevují v biblické tradici. Jejich užívání i smysl je předmětem náboženských debat. Podle všeho šlo o věštecké nástroje, které mohl použít izraelský velekněz nebo Vidoucí (typ proroka).

Urim und Thummim () sind (vermutlich) Los- und Orakel-Steine des Hohenpriesters der Israeliten nach Exodus 28,30. Im Hebräischen bedeuten die Worte ‚Lichter und Vollkommenheiten‘. Andere Übersetzungen sind: ‚die Lichtenden und die Schlichtenden‘ (Buber/Rosenzweig) oder ‚Licht und Recht‘ (Luther).


Přehled šampionátů a medailistů.

Medailové pořadí zemí.

Tři tituly mistrů světa získal Nový Zéland a Jižní Afrika. Z pětice nejsilnějších týmů schází mistrovský titul pouze Francii.  Nejvíce medailí z mistrovství světa má Nový Zéland (sedm), týmy Austrálie a Jižní Afriky získaly po pěti cenných kovech, týmy Francie a Anglie získaly po čtyřech medailích. Po jednom cenném kovu mají reprezentace Walesu a Argentiny.

Návštěvnost.

Na mistrovství světa 2015 v Anglii navštívilo 48 zápasů celkově rekordní počet 2 477 805 diváků, průměrně tedy 51 621 na zápas.  Historicky nejvyšší návštěva na zápase MS se uskutečnila nejprve 20. září 2015 na londýnském stadionu Wembley, kdy utkání základní skupiny Nový Zéland – Argentina sledovalo 89 019 diváků, a pak o týden později na tomtéž místě – sedm dní starý rekord byl překonán při utkání Irska s Rumunskem. Tento zápas sledovalo přesně 89 267 diváků. Dosavadní rekord 82 957 fanoušků stanovilo finále MS 2003 v Sydney mezi Austrálií a Anglií.

Herní systém mistrovství.

Od roku 2003 je vždy dvacet kvalifikovaných týmů rozděleno do čtyř skupin po pěti týmech. Z každé skupiny postupují do vyřazovací části první dva. Od roku 2007 mají účast v následujícím mistrovství světa zajištěny kromě týmů v playoff i týmy skončivší třetí ve skupině.  Bodování ve skupinové části:  K těmto základním bodům se mohou připočíst bonusové body:  Vítěz zápasu tedy může za jeden zápas získat 4 nebo 5 bodů, poražený tým 0, 1 nebo 2 body a za remízu získá tým 2 nebo 3 body.

Mistrovství světa v ragby (oficiálně Rugby World Cup) je mezinárodní soutěž v rugby union, která se koná se od roku 1987 každé čtyři roky formou jednoho turnaje. Automatické právo startu má pořadatel a také všechny země, které na předchozím mistrovství skončily do 12. místa, zbylých 7–8 účastníků vzejde z regionálních kvalifikací.

Die Rugby-Union-Weltmeisterschaft () ist der wichtigste internationale Wettkampf im Rugby Union und wird seit 1987 alle vier Jahre unter derzeit zwanzig teilnehmenden Männer-Nationalmannschaften ausgetragen. Organisiert wird das Turnier vom World Rugby (WR), dem Rugby-Union-Weltverband. Der verliehene Pokal, der Webb Ellis Cup, ist nach William Webb Ellis benannt, dem die Erfindung des Spiels zugeschrieben wird.


Ocenění.

V v roce 1953 za novelu dostal Ernest Hemingway Pulitzerovu cenu za beletrii a v roce 1954 Nobelovu cenu za literaturu. Je posledním dílem, které napsal.

Děj.

Stařičkého kubánského rybáře Santiaga už několik měsíců (84 dní) provází smůla. Nejenže se mu nepovedlo chytit žádnou větší rybu, ale kvůli jeho neúspěchům na moři ho musel opustit jeho mladý přítel, chlapec, jemuž otec poručil jezdit rybařit s úspěšnějšími rybáři. Stařec sám sebe charakterizuje jako podivného, protože i když už je velmi starý, jeho oči mají stále zvláštní jiskru veselosti.  Jednoho dne se Santiago vydává na moře prolomit své smolné období. Stejně jako ostatní rybáři, i on vyplouvá časně ráno, avšak neplánuje lovit blízko u břehu tak, jako jeho kolegové. Až do úsvitu žene loďku směrem od pobřeží, dokud i nejbližší čluny nevidí jako malé tečky na obzoru. Teprve poté ponoří do hlubin návnady, kterých se však kromě malého tuňáka žádná ryba ani nedotkne.  Stařec už ztrácí naději, když vtom se na jednu udici chytne ryba takovou silou, že málem chatrnou loďku překotí. Zkušený rybář hned pozná, že jde o obrovskou rybu, kterou nelze zabít jednoduše – naváže tedy na udici záložní kotouče šňůry a čeká, až se ryba, která usilovně táhne loďku směrem od pobřeží, unaví, aby ji mohl harpunovat.  Protože nemůže přivázat šňůru k loďce, aby se nepřetrhla, začíná být Santiago, který šňůru drží svýma zjizvenýma rukama, po pár hodinách unavený a vysílený. Když začíná padat tma, ryba stále táhne stejnou rychlostí a stařec začíná pomalu upadat do mdlob. Sní tedy tuňáka, kterého chytil předtím, a doplní síly vodou, které ale nemá nazbyt.  Souboj starce a ryby pokračuje až do rána a i další den. Ani tak velká ryba však nemůže táhnout loďku věčně, a tak když začne pod loďkou kroužit a snaží se zbavit háku, svitne konečně starci naděje. Po dlouhém a vysilujícím boji se mu konečně podaří rybu zabít harpunou, a když vidí její ohromné rozměry, je mu ihned jasné, že jde o největší rybu, jakou ve svém životě chytil.  Právě kvůli jejím rozměrům a hmotnosti však nemůže rybu naložit na loďku, a tak ji přiváže k boku, nastaví plachtu a vyrazí směrem, v němž doufá, že leží jeho domov, Havana. Stařec má konečně příležitost si odpočinout, ale ne nadlouho – po pár hodinách zaútočí na Santiagovu rybu žraloci, kteří jsou přivábeni vůní krve. Stařec se ale nevzdává a oba žraloky, kterým se podaří velkou část ryby urvat, zabije harpunou. Už v tu chvíli je mu ale jasné, že to nebyli poslední žraloci, které potkal.  A má pravdu, po pár hodinách se mrtvá ryba opět stane terčem útoku žraloků, které se starci opět podaří zabít, avšak při útoku přijde o svou harpunu. Nemíní se však vzdát, a tak k pádlu přiváže nůž a očekává útok dalších žraloků. Ten přijde po chvíli a Santiago svou rybu, z níž už polovinu sežrali žraloci, usilovně brání. Nůž však není stavěný na prolamování žraločích lebek, a tak se rychle zlomí a stařec je najednou bezmocný. Další žraloky se snaží umlátit kyjem, jejž má na usmrcování ulovených ryb, ale je to jako boj proti větrným mlýnům – žralokům starcovy zoufalé údery nepůsobí žádnou bolest a z ryby ohlodají poslední kousky masa.  Po pár hodinách Santiago konečně dorazí do noční Havany, ale pouze s kostrou obrovské ryby. Dobelhá se do své chatrče, kde okamžitě upadne do hlubokého spánku, ze kterého ho probere až chlapec, který o něj měl strach a je nesmírně rád, že ho vidí v jeho posteli vystlané novinami.  Chlapec pláče, zatímco mu stařec vypráví příběh uplynulých tří dnů. Kolem starcovy loďky se zatím shromáždí dav, který obdivuje kostru obrovského marlina, která se povaluje na pláži.  Autor zde ukazuje jak dokonalé splynutí člověka s přírodou (stařec s rybou – vnímá ji, jako sobě rovnou), tak úžasnou vytrvalost starce, který při lovení nepolevuje ani tehdy, když už vyčerpáním upadá do mdlob, a také ukazuje, že odhodlanost nás vždy dovede k vytyčenému cíli.

Adaptace.

Rozhlasové zpracování.

V roce 1988 byla novela zpracována v Československém rozhlasu jako šestidílná dramatizovaná četba na pokračování. Z překladu Františka Vrby připravila Ludmila Pokorná, v režii Pavla Linharta účinkovali Jan Kačer, Lubor Tokoš a Jiří Langmajer.

Stařec a moře je novela amerického spisovatele Ernesta Hemingwaye, kterou napsal na Kubě roku 1951 a publikoval roku 1952. Vypráví příběh o kubánském rybáři Santiagovi, který se vydává na moře rybařit, aby tak prolomil své osmdesátičtyřdenní smolné období, kdy nechytil žádnou rybu. Při prvním vydání v září 1952 se během dvou dnů prodalo 5,2 milionů výtisků.

Der alte Mann und das Meer (Originaltitel "The Old Man and the Sea") ist ein von Ernest Hemingway im Frühling 1951 auf Kuba geschriebener Kurzroman, der im August 1952 erstmals in der Zeitschrift "Life" veröffentlicht wurde. Die erste Buchfassung wurde im selben Jahr vom Scribner Verlag in New York herausgegeben.


Poloha.

Weddellovo moře leží mezi východním pobřežím Antarktického poloostrova a Coatsovou zemí. Rozloha moře je 2,91 miliónu km2. Průměrná hloubka se pohybuje kolem 2878 metrů. Do Weddellova moře se noří četné šelfové ledovce – Larsenův pobřežní led, Filchnerův–Ronneové šelfový ledovec (šelfový ledovec Edity Ronneové, Filchnerův šelfový ledovec), šelfový ledovec Bruntův, šelfový ledovec Riiserův-Larsenův a ledovec Dawsonové-Lambtonové.  Ve Weddellově moři se vytváří několik polynií. Typické jsou polynie u Antarktického poloostrova, ve východní části. Některé mají i svá jména – Weddellova polynie (poblíž hory královny Maud) či polynie Filchnera-Ronneové (poblíž stejnojmenného šelfového ledovce).  Při pobřeží Antarktidy je reliéf dna tvořen Berknerovou lavicí a dále k východu Africko-antarktickou pánví. V pánvi Weddellova moře byly zjištěny perspektivní roponosné sedimentární pánve. Mezi významné ostrovy Weddellova moře patří Berknerův ostrov.  Ve Weddellově moři existuje cirkulační systém rotující po směru hodinových ručiček – Weddellův koloběh (Weddell Gyre), který zjevně souvisí s Weddelovým příhonem. V hloubce 80 metrů má voda čirost, která se dá dosáhnout jen u destilované vody. Chladné husté vody sestupující do hlubin světového oceánu jsou zdrojem kyslíku pro hlubokomořské organizmy.  Weddellovo moře je hojné na krill. Ve Weddellově moři bylo během tří expedic v letech 2002–2005 v hloubkách 748–6348 metrů nalezeno přes 1000 druhů živočichů s velkým podílem endemitů, zejména ve skupině stejnonožců. Významný byl též podíl mnohoštětinatců, různonožců (Amphipoda) a měkkýšů.

Historie.

Moře bylo svým objevitelem, Jamesem Weddellem, pojmenováno mořem krále Jiřího IV. Anglický lovec tuleňů a velryb, James Weddell, roku 1823 za příznivých ledových a povětrnostních podmínek dosáhl na brize "Jane"  Prvně bylo široce prozkoumáno skotem Williamem S. Brucem v letech 1902–1904. V tomto moři byl uvězněn Ernest Henry Shackleton (1874–1922) se svou lodí "Endurance", která byla nakonec ledem rozdrcena, a po něm doputovala Shackletonova expedice za velkých útrap na Sloní ostrov.

Weddellovo moře je podle Mezinárodní hydrografické organizace částí Jižního oceánu, dříve bylo Weddellovo moře pokládáno za nejjižnější okrajové moře Atlantského oceánu.

Das Weddell-Meer ist das größte der rund 14 Randmeere des Südlichen Ozeans am antarktischen Kontinent. Seine Grenzen sind definiert durch die Küsten von Coatsland im Osten und Grahamland im Westen. Östlichster Küstenpunkt ist das Kap Norvegia an der Kronprinzessin-Martha-Küste des Königin-Maud-Landes, das den Nordpunkt des Riiser-Larsen-Schelfeises bei 12°18′ West bildet. Östlich schließt sich die König-Haakon-VII.-See an. Als Nordgrenze des Weddell-Meeres gilt der Atlantisch-Indische Rücken, ein unterseeischer Gebirgszug. Der südliche Teil ist von einem großen Schelfeis als schwimmender Teil des antarktischen Eisschildes bedeckt (Filchner-Ronne-Schelfeis), kleinere Schelfeise begrenzen die Küste im Osten (Riiser-Larsen-Schelfeis) und Westen (Larsen-Schelfeis).


Pozorování.

M81 je díky své blízkosti k Zemi velmi jasnou galaxií a za podmínek velmi příznivých astronomickému pozorování může být pozorována i obyčejným triedrem. Malé dalekohledy o průměru 60 až 80 mm ji ukážou jako světlou skvrnu dlouhou několik úhlových minut a protaženou od severo-severozápadu na jiho-jihovýchod. Střední dalekohled s průměrem 150 mm umožní pozorovat nějaké podrobnosti jádra, které je mnohem jasnější než okrajové oblasti, rozplývající se postupně v jasu oblohy. Dalekohledy o průměru 250 až 300 mm pak ukážou i základní tvar ramen jako proměnný jas hala kolem jádra. Na fotografiích s dlouhou závěrkou nebo složených fotografiích je v okolí M81 a M82 vidět široká síť propletených mlhavých vláken – tato rozsáhlá soustava plynu a tmavého prachu je spojena i s mlhovinami, které patří k Mléčné dráze.  M82 je možné najít 35' severně od M81 a 45' jihovýchodně od M81 se nachází o něco slabší galaxie NGC 3077. Třetí výrazný člen této skupiny galaxií, NGC 2403, leží až v sousedním souhvězdí Žirafy.  Galaxie M81 má velkou severní deklinaci, proto je na velké části severní polokoule cirkumpolární, a to až za obratník Raka, tedy v celé Evropě a severní Americe. Naopak na jižní polokouli je pozorovatelná pouze blízko rovníku. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od ledna do srpna.

Historie pozorování.

Galaxii poprvé pozoroval Johann Elert Bode 31. prosince 1774 a na jeho počest po něm byla později pojmenována. Jejím dalším pozorovatelem byl Charles Messier, který ji roku 1781 přidal do svého katalogu, ve které ji popsal jako mírně oválnou mlhavou skvrnu a nejjasnější uprostřed. Max Wolf roku 1914 objevil, že se tato galaxie otáčí (byla tak první mezi spirálními galaxiemi) a rychlost jejího otáčení odhadl na 300 km/s.

Vlastnosti.

Počet hvězd v galaxii M81 se odhaduje na přibližně 250 miliard a je tedy trochu menší než Mléčná dráha. Spolu se sousední nepravidelnou galaxií M82 jsou nejdůležitějšími členy skupiny galaxií M 81, ve které je M81 ústředním členem. Vypadá to, že před několika desítkami milionů let se obě galaxie střetly a M82 má z toho důvodu pokřivený vzhled. Od té doby se obě galaxie navzájem vzdálily a dělí je asi 150 tisíc světelných let. Vzdálenost galaxie je dobře známa a odhaduje se na 12 milionů světelných let. K přesnému odhadu vzdálenosti přispěl velký počet objevených cefeid – mnoho jich našel Hubbleův vesmírný dalekohled – a také upřesnění žebříčku vesmírných vzdáleností díky satelitu Hipparcos.

Mezihvězdný prach.

Většina infračerveného záření galaxie pochází z mezihvězdného prachu. Tento prach se nachází zejména v galaktických spirálních ramenech a bylo zjištěno, že s jeho umístěním souvisí oblasti tvorby hvězd. Právě zrozené mladé jasné modré hvězdy ohřívají tmavý prach a ten poté infračerveně září.

Supernovy.

V této galaxii se 28. března 1993 objevila supernova typu IIb s názvem SN 1993J a největší magnitudou 10,2. V té době byla v absolutním měřítku druhou nejjasnější objevenou supernovou typu II. Vlastnosti spektra této supernovy se postupem času měnily. Na začátku mělo spektrum typické vlastnosti supernov typu II s výraznými spektrálními čarami vodíku, ovšem postupně tyto čáry zeslábly a objevily se čáry helia, takže se spíše podobalo spektru supernovy typu Ib. Navíc se časový průběh jasu této supernovy lišil od průběhu pozorovaného u jiných supernov typu II a připomínal spíše typ Ib. Byla proto zatříděna jako typ IIb, tedy přechod mezi typem II a typem Ib. Vědecké závěry odvozené z jejího pozorování naznačují, že supernovy typu Ib a Ic vznikají výbuchem obřích hvězd, a to podobným způsobem jako supernovy typu II. Tato supernova byla také použita k upřesnění vzdálenosti galaxie M81.  Ústředí astronomických telegramů vydalo seznam nov, které byly v této galaxii objeveny po roce 2000.

Sousední galaxie.

M81 je největším členem skupiny galaxií M 81, skupiny čítající 34 galaxií v souhvězdí Velké medvědice. Průměrná vzdálenost této skupiny je asi 11,7 milionů světelných let (3,6 milionů parseků) a patří tak mezi galaktické skupiny nejbližší k Místní skupině galaxií.  M81 a sousední galaxie M82 a NGC 3077 na sebe vzájemně působí. Tímto působením bylo ze všech tří galaxií strženo malé množství plynného vodíku, které vytvořilo vláknité útvary spojující tyto galaxie. Zpětný pád části tohoto plynu do galaxií M82 a NGC 3077 v nich spustil velkou hvězdotvornou činnost.

Messier 81 (také M81, Bodeho galaxie nebo NGC 3031) je spirální galaxie v souhvězdí Velké medvědice, která byla objevena Johannem Elertem Bodem 31. prosince 1774 společně s nedalekou galaxií M82. Obě galaxie jsou spolu s NGC 2403 nejjasnějšími členy skupiny galaxií M 81. M81 je od Země vzdálená 12 miliónů světelných let a se svou magnitudou 6,9 a úhlovými rozměry 24,9'x11,5' patří mezi nejvýraznější galaxie.

Messier 81, auch als NGC 3031 oder Bodes Galaxie bekannt, ist eine 7,0 mag helle Spiralgalaxie vom Hubble-Typ Sb im Sternbild Großer Bär am Nordsternhimmel. Die scheinbare Fläche von M81 beträgt mit 25′ mal 12′ weniger als der Vollmond (scheinbarer Durchmesser rund 30′). Vergleichen mit dem Andromedanebel (M31) erscheint M81 mit etwa einem Dreißigstel von dessen Fläche merklich kleiner und ist etwa viermal weiter entfernt, rund 12 Millionen Lichtjahre.


Situace.

Souostroví je tvořeno třemi většími ostrovy a řadou ostrůvků a skalisek o celkové rozloze téměř 800 km2. Jsou situovány v 160 km dlouhé řadě orientované od severozápadu na jihovýchod. Nacházejí se mezi 66° 24' a 67° 25' jižní zeměpisné šířky a mezi 162° 25' a 164° 45' východní zeměpisné délky. Leží v Rossově dependenci, v území na které si činí nárok Nový Zéland (Viz Antarktický smluvní systém). Od pobřeží Antarktidy je jeho nejjižnější část vzdálena asi 100 km.  Skalnatý povrch ostrovů je z převážné části pokrýt ledovcem. Nejvyšším bodem souostroví je vrchol Brown Peak s nadmořskou výškou 1524 m nacházející se v severní části ostrova Sturge. Teplé mořské proudy způsobují, že moře v okolí ostrovů obvykle celoročně nezamrzá.  Tři větší ostrovy jsou: Za zmínku ještě slouží ostrůvky Borradaile Island (3,5 km2), Row Island (1,7 km2) a Sabrina Island (0,2 km2).

Historie.

V letech 1838 – 1839 vypravila londýnská velrybářská společnost "Samuel Enderby & Sons" velrybářské lodě "Elisa Scott" a "Sabrina" k Antarktidě, aby zde hledaly nová loviště. Na palubě škuneru "Eliza Scott" byl kapitánem John Balleny, šalupě "Sabrina" velel Thomas Freeman. 9. února 1839 objevili Ballenyho ostrovy. Po dvou dnech se několika mužům ze Sabriny včetně Freemana na nich podařilo krátce přistát - - stali se tak prvními lidmi, kteří vstoupili na pevnou zem za jižním polárním kruhem. Dne 2. března roku 1839 zahlédli z lodi i vlastní Antarktidu, konkrétně pobřeží Sabriny. Na zpáteční cestě je 24. března zastihla prudká bouře, ze které se loď "Sabrina" nedostala. Jen "Elisa Scott" tak doplula zpět do Londýna.  V roce 1998 došlo poblíž ostrova k nejsilnějšímu zaznamenanému zemětřesení v oblasti Antarktidy o síle 8,1.

Vznik ostrovů.

Ostrovy vznikly následkem deskové tektoniky při posunu Australské a Pacifické desky, jsou součásti podmořského řetězce hor sopečného původu vystupujících z tzv. Tasmánské plošiny která se nachází v hloubce 2,5 až 3 km. Ostrovy se nacházejí v místě tzv. horké skvrny „Balleny hotspot“, což je jedno z mnoha míst se zvýšeným tokem geotermální energie v zemské kůře. V současnosti se v blízkosti ostrovů silná zemětřesení nevyskytují.

Přítomnost.

Ostrovy jsou lidmi jen minimálně navštěvovány, není tam přistávací plocha pro letadla ani bezpečné přístaviště pro lodě. Byly i s okolím prohlášeny za chráněné území a byl zakázán rybolov do vzdálenosti 10 mil, vstup na ně je možný jen s povolením Nového Zélandu. Ostrovy i okolní vody nejsou dosud plně prozkoumány, teprve roku 2006 se začalo s mořským výzkumem.

Fauna.

Na ostrovech bývají kolonie tučňáků královských a tučňáků uzdičkových. Tuleni se na ostrovech nerozmnožují, na pobřeží však tuleni Weddellovi a tuleni krabožraví vylézají k odpočinku, stejně jako občas i rypouši sloní. V okolních vodách bývají vidět tuleni leopardí při lovu tučňáků a různé velryby.  Na skalách hnízdí množství mořských ptáků, jsou to hlavně: buřňák antarktický, buřňák černobílý, buřňák holubí, buřňák jižní, buřňák obrovský, buřňák sněžní, buřňák temný, buřňák tenkozobý, buřňáček Wilsonův, rybák dlouhoocasý, hodně druhů chaluh a mnoho dalších.  Okolní moře je jedním z nejvíce biologicky produktivních regionů Jižního oceánu, žije v něm spousta krilu a ostatních živočichů kteří lákají větší a větší predátory. Přispívají k tomu i teplé mořské proudy které celoročně zajišťují vodní hladinu nespoutanou ledem.

Ballenyho ostrovy () je zaledněné neobydlené Antarktické souostroví v Jižním oceánu ležící na jižním polárním kruhu. Pojmenovány jsou po Johnu Ballenym, kapitánovi velrybářské lodi, který vedl v letech 1838–1839 komerčně neúspěšnou expedici do Antarktidy.

Die Balleny-Inseln () sind eine über 190 km von Nordwesten nach Südosten gestreckte Gruppe unbewohnter Inseln in der Somow-See im Südlichen Ozean rund 2300 km südlich von Neuseeland. Die Inselgruppe liegt etwa 300 Kilometer vom antarktischen Festland (Oatesland) entfernt und ist ein Teil des Ross-Nebengebiets, des von Neuseeland beanspruchten Antarktisterritoriums. Da aber Ansprüche südlich von 60 Grad südlicher Breite gemäß Antarktisvertrag nicht anerkannt werden, sind die Inseln bislang keinem Staat zugehörig. Die Balleny-Inseln liegen allesamt vollständig in den Screaming Sixties.


Životopis.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Montagu, který v několika větvích získal vysoké šlechtické tituly (vévodové z Manchesteru, vévodové z Montagu, hrabata z Halifaxu). Narodil se jako nejstarší syn předčasně zemřelého Edwarda Montagu (1692–1722) a jeho manželky Elizabeth Popham (1693–1761), která se po ovdovění znovu provdala a se svými dětmi měla minimální kontakt. George po dědu Edwardovi zdědil v roce 1729 titul hraběte ze Sandwiche a později po dosažení plnoletosti vstoupil do Sněmovny lordů.  Studoval v Etonu a na univerzitě v Cambridge, poté absolvoval kavalírskou cestu, během níž navštívil mimo kromě tradičních destinací v západní a střední Evropě také Řecko, Turecko a Egypt. V roce 1739 se stal členem Královské společnosti, mezitím sloužil také v armádě a dosáhl hodnosti plukovníka. S podporou 4. vévody z Bedfordu se brzy začal uplatňovat ve státních úřadech a v letech 1744–1748 byl lordem admirality. R. 1746 byl vyslancem na kongresu v Bredě, poté byl britským zástupcem při uzavření Cášského míru (1748). V letech 1748–1751 byl prvním lordem admirality a v roce 1749 byl jmenován členem Tajné rady. Ve spolupráci s admirálem G. Ansonem prosadil v námořnictvu reformy, jejichž význam se projevil později za sedmileté války. V letech 1755–1763 byl vicepokladníkem pro Irsko, v této době ale žil spíše v ústraní na venkově. I když byl již mimo aktivní vojenskou službu, postupoval v armádních hodnostech (generálmajor 1755, generálporučík 1759).  Po skončení sedmileté války byl krátce mimořádným vyslancem v Madridu (1763) a krátce znovu prvním lordem admirality (1763), poté státním sekretářem zahraničí (1763–1765) a generálním poštmistrem (1768–1770). Od prosince 1770 do ledna 1771 byl znovu státním sekretářem zahraničí, nakonec se ve vládě lorda Northa stal na dlouhou dobu opět prvním lordem admirality (1771–1782). V roce 1772 dosáhl hodnosti generála. Dlouholetá správa námořnictva pod jeho vedením se vyznačovala obrovskou korupcí a také pochybnou personální politikou v obsazování velitelských postů, což vůči jeho osobě vyvolalo značné antipatie. Jeho prestiží otřásl také dlouholetý nemanželský vztah se zpěvačkou Marthou Ray, která byla v roce 1779 za nevyjasněných okolností zavražděna. Po odstoupení z funkce v roce 1782 žil v ústraní a proslul mimo jiné jako mecenáš hudby.  Jako dlouholetý ministr námořnictva podporoval objevitelské výpravy, byl mimo jiné příznivcem Jamese Cooka. Cook na jeho počest pojmenoval Sandwichovy ostrovy, které dnes nesou jméno Havajské. Jméno 4. hraběte ze Sandwiche dodnes nesou Jižní Sandwichovy ostrovy v jižním Atlantiku, Sandwichův mys v Austrálii, dále několik lokalit u břehů Aljašky (ostrov Montagu, průliv Montague a mys Hinchinbroke).  Od roku 1740 byla jeho manželkou Dorothy Fane (1717–1797), dcera irského lorda kancléře vikomta Charlese Fane. Měli spolu čtyři děti, dědicem rodových titulů byl syn John Montagu, 5. hrabě ze Sandwiche (1743–1814), který zastával vysoké hodnosti u dvora. Z nemanželského potomstva se zpěvačkou Marthou Ray vynikl Basil Montagu (1770-1851) jako právník a spisovatel.

John Montagu, 4. hrabě ze Sandwiche ("John Montagu, 4th Earl of Sandwich, 4th Viscount Hinchinbroke") (13. listopadu 1718 –30. dubna 1792) byl britský státník ze starobylého šlechtického rodu Montagu. V mládí se uplatnil jako diplomat, souběžně sloužil v armádě a nakonec dosáhl hodnosti generála. Řadu let zastával funkce v britských vládách, byl mimo jiné ministrem zahraničí a generálním poštmistrem. Nejdéle působil jako ministr námořnictva (první lord admirality) a jeho chráněnec James Cook po něm pojmenoval několik nově objevených lokalit (Havajské ostrovy dříve nesly jméno Sandwichovy). Nejslavnějším odkazem na jméno 4. hraběte ze Sandwiche je výraz sendvič, který obohatil mezinárodní gastronomickou terminologii.

John Montagu, 4. Earl of Sandwich (* 13. November 1718; † 30. April 1792 in Chiswick) war ein britischer Diplomat und Staatsmann. Er ist heute vor allem bekannt durch das nach ihm benannte belegte Brot, das Sandwich.


Život.

Józef Ignacy Kraszewski se narodil roku 1812 Varšavě, ale dětství strávil na otcově statku u Pružan v tehdejší grodněnské gubernii (dnes v Bělorusku). Rozhodující vliv na jeho vychování měla jeho babička a prababička, které měly hluboký zájmem o literaturu i o politiku. Roku 1822 začal navštěvovat školu v Białe, od roku 1826 v Lublině a v letech 1827–1829 ve Svisloči, kde ukončil gymnázium. Na Vilniuské univerzitě pak studoval filozofii a literaturu a začal vydávat svá první díla, která však nebyla kritikou příznivě přijata. Za listopadového povstání v roce 1830 byl Kraszewski pro ilegální činnost zatčen a vězněn až do počátku roku 1832 (pro slabé zdraví strávil většinu tohoto času ve vězeňské nemocnici). Po propuštění musel nejprve žít pod policejním dohledem ve Vilniusu, ale roku 1833 mu bylo povoleno vrátit se na otcův statek. Roku 1838 se oženil s Žofií Woroniczównou, neteří varšavského primase a odjel se svou ženou do Volyně, kde hospodařil na svých statcích. Roku 1839 získal své první literární vítězství románem "Poeta i świat" (Básník a svět).  Protože Kraszewski hodlal vytvořit nové literární středisko pro Volyň, Podolí a Litvu, vydával v letech 1841–1851 ve Vilniusu literární a vědecký časopis "Ateneum", kolem něhož seskupil několik set předních spolupracovníků. Když toto literární hnuti skončilo nezdarem, přenesl Kraszewski sovu činnost do Varšavy, kde se stal spolupracovníkem "Gazety Warszawskiej" a později téměř všech temnějších časopisů. V té době se v jeho pracích začal projevovat vliv Dickensův, Balzacův a Gogolův a Kraszewski uveřejnil řadu svých vrcholných děl. Ačkoliv byl horlivým vyznavačem katolicismu, dospěl pod vlivem Hegela k názoru, že katolicismus nevylučuje pokrok. Rozešel se proto se svými konzervativně klerikálními přáteli, působícími v duchu smíření s Ruskem, přestěhoval se roku 1853 do Žitomiru, jakožto duchovního střediska Volyně a stal se zde kurátorem místních škol i divadelním inspektorem. Zabýval se rovněž problematikou nevolnictví a byl členem výboru pro osvobození selského stavu, přestože nebyl zastáncem jeho náhlé úplné svobody.  Roku 1859 se Kraszewski vrátil zpět do Varšavy a převzal zde redakci "Gazety Polskiej". Za tzv. lednového povstání v roce 1863 byl vypovězen z ruského Polska. Usadil se v Drážďanech, kde neúnavně hájil polské zájmy, což mu přineslo mnoho nepřátel ale také široké mezinárodní uznání. Vedle románů a povídek psal brožury, přednášel a vydával časopis "Hasło", takže jeho vliv na polskou společnost zůstal nezměněn. Roku 1883 byl Kraszewski pro podezření ze špionáže pro Francii v Drážďanech zatčen, odsouzen na tři a půl roku do žaláře a uvězněn v Magdeburku. Když zde těžce onemocněl, byl roku 1885 propuštěn na kauci a léčil se v Itálii. Zemřel roku 1887 v Ženevě.  Je pochován v kryptě Kostela sv. Archanděla Michaela a sv. Stanislava na Skałce v Krakově.

Dílo.

Józef Ignacy Kraszewski patří rozsahem své tvorby k unikátním zjevům světové literatury. Počet titulů jeho vydaných děl přesahuje 300 (což je přes 500 svazků a s časopiseckými pracemi, s korespondencí a s literárními úvahami bychom došli k počtu přes 600 svazků). Doménou jeho literární tvorby, vycházející z počátku ještě z romantismu, je kronikářský (mnohdy až dokumentární) román s již realistickým přístupem k tématu, vycházející z důkladného studia materiálu. Řadu románů věnoval sociální problematice vesnice (poměr šlechtického statkáře a rolnictva často komplikovaný milostnými vztahy). Kromě toho napsal celou řadu historických románů, ve kterých zobrazil téměř všechna období polských dějin do konce 18. století, a je tak považován za Sienkiewiczova předchůdce. V uměleckém ohledu se však Kraszewskému mnohdy nedostává (hlavně kvůli tvůrčímu chvatu) náležité hloubky, barvitosti, psychologické jednoty a kompoziční propracovanosti. Díky čistému jazyku a jasnému slohu byla však jeho díla čtenářsky velmi úspěšná a Kraszewskému se podařilo vytlačit z rukou polských čtenářů konzumní, zejména francouzskou literaturu, v čemž tkví jeho největší význam.  Kraszewski byl též autorem básní, dvaceti tří divadelních her, zabýval se literární historií a kritikou, byl obratný publicista a získal si též velikou zásluhu jako redaktor souborných spisů některých autorů (např. Jana Śniadeckého nebo Kazimierze Brodzińského) i jako vydavatel pamětí. Vedle literární tvorby se zabýval též malířstvím.

Józef Ignacy Kraszewski (28. července 1812, Varšava – 19. března 1887, Ženeva) byl polský národní buditel, historik, spisovatel a literární kritik. Je považován za tvůrce polského historického a sociálního románu, přičemž v jeho díle, vycházejícím z romantismu, se projevují silné prvky kritického realismu.

Józef Ignacy Kraszewski, Herb Jastrzębiec, Pseudonym: "Bogdan Bolesławita" (* 28. Juli 1812 in Warschau; † 19. März 1887 in Genf) war ein polnischer Schriftsteller. Er ist vor allem für seine Serie historischer Romane "Dzieje Polski" („Die Geschichte Polens“) sowie die "Sachsentrilogie" bekannt.


Mládí.

Narodila se v newyorské čtvrti Bronx a pocházela z neutěšených rodinných poměrů, coby dcera Johna a Dorothy Boremanových. Matka, žena v domácnosti, byla velmi přísná, despotická a svou dceru bila, zatímco otec, důstojník newoyrského policejního sboru, se doma objevil jen zřídkakdy. Měla též starší nevlastní sestru Barbaru. Když byly Lindě Boremanové tři roky, rodina se přestěhovala do města Yonkers ve státě New York, kde vyrůstala v přísně katolickém prostředí. Studovala na katolických školách, na základní škole Svatého Jana Křtitele v Yonkers a posléze na střední škole Svaté Matky Boží v Hartsdale, kde si vysloužila přezdívku „slečna svatosvatá“, neboť se chtěla stát jeptiškou a od chlapců si udržovala odstup. Jako studentka si přivydělávala prací v butiku a obchodu se spotřební elektronikou. V roce 1965 se v šestnácti letech přestěhovala s rodinou do Fort Lauderdale na Floridě poté, co otec odešel do penze od newyorské policie.  V devatenácti letech začala rodičům vzdorovat a v té době také přišla o panenství se spolužákem. Nedlouho poté otěhotněla a rozhodla se, že po porodu dá dítě přechodně do pěstounské péče do doby, než se o něj bude moci postarat sama. Nakonec však syna přenechala nevědomky k adopci, když jí matka bezprostředně po porodu nechala podepsat příslušné adopční formuláře a namluvila jí, že podepisuje souhlas s obřízkou.  Poté se vrátila zpět do New Yorku, kde se zapsala do počítačového kurzu, po němž si chtěla otevřít vlastní butik. V roce 1970 ji ale potkala vážná autonehoda, jejíž následky si nesla po zbytek života. Jednoho deštivého dne jela po dálnici Taconic State Parkway, když do jejího vozu Opel Kadett narazil z boku v důsledku smyku řidič Chrysleru. Při nehodě utrpěla těžká zranění a skončila se zlomenou čelistí a žebry, a natrženými játry a slezinou. Musela podstoupit krevní transfuzi, při níž se ale nakazila hepatitidou C – tato skutečnost vyšla najevo až o šestnáct let později. Po propuštění z nemocnice se vrátila zpět k rodičům na Floridu, aby se zde zotavila.

Kariéra.

V létě roku 1970 se ve Fort Lauderdale seznámila s Chuckem Traynorem (1937–2002), když se s kamarádkou Betsy měla opalovat v bikinách u bazénu na místním koupališti. Podle její autobiografie je však seznámila Betsy před domem Boremanových. Traynor, 27letý bývalý příslušník námořní pěchoty, barman a občasný pasák, dívky pozval na projížďku ve svém sportovním voze značky Jaguar XK-E. Po několika týdnech se s 21letou Lindou Boremanovou začal scházet a zhruba měsíc po jejich prvním setkání se k němu, kvůli problémům s matkou, nastěhovala. O deset let později vydala autobiografii "Ordeal" („Utrpení“), v níž uvedla, že ji ke všemu, co po boku Traynora zažila, nutil bitím a výhrůžkami zbraní. Její výpověď se však setkala i se skepsí (více v části Nový život a aktivismus).  Do té doby sexuálně příliš nezkušené dívce Traynor slíbil, že ji v sexu zaučí a pomocí hypnózy zvýší její sexuální apetit. V Miami provozoval bar Vegas Inn, ve kterému mu pomáhala. Nakonec ale začal mít finanční problémy, a tak byl donucen jej zavřít, a rozhodl se vrátit zpět ke kuplířství. Ve své autobiografii "Ordeal" později uvedla, že jí Traynor nabídl, aby se na jeho podnikání podílela a domlouvala prostitutkám schůzky s klienty. Když odmítla, měl ji začít fyzicky napadat a pod pohrůžkou palnou zbraní nutit k opakované prostituci. Naučil ji užívat drogy (hlavně marihuanu a metamfetamin) a oba se stali jejich notorickými konzumenty. V roce 1971 se s ní oženil, což dle jejího pozdějšího vyjádření učinil proto, aby proti němu nemohla vypovídat v soudním procesu, v němž byl obviněn z pašování drog. Podle Traynora však došlo k sňatku kvůli Lindině matce. Téhož roku ji přiměl k podstoupení zvětšení prsů, tehdy prostřednictvím injekcí silikonu.  Pár se nakonec přestěhoval do New Yorku, kde chtěl Traynor zprostředkovat služby své manželky známé kuplířce Xavieře Hollanderové. Ta však Traynorovou odmítla kvůli jejímu vzhledu, který neodpovídal tehdejším požadavkům. Traynor proto přišel s myšlenkou natáčet krátké pěti- až desetiminutové pornografické scénky, v nichž by jeho žena účinkovala. Tyto ilegální snímky byly potají natáčeny 8mm kamerou v různých newyorských bytech a sponzorovala je rodina Colombů, jedna z pěti rodin italské mafie ve městě. Režisérem většiny z nich byl Ted Snyder a střídala se v nich řada herců v nejrůznějších bizarních scénkách, zahrnujících například pissing, lesbický fisting chodidlem apod. Traynorová jich natočila desítky, nad ostatní však vystupují zejména dvě z roku 1971, které si získaly „značnou a trvající subkulturní slávu“. Jde o scénky "Dog Fucker" a "Dogarama 2" v nichž měla Linda Traynorová pohlavní styk se psem, konkrétně s křížencem německého ovčáka. Ke svému angažmá v natáčení těchto dvou později několikrát změnila názor; nejprve jej v roce 1973 popírala, následně připustila, a nakonec ve své autobiografii "Ordeal" uvedla, že byla k účinkování donucena pod pohrůžkou zabití, což však dementovali její kolegové, kteří se natáčení zúčastnili (více v části Nový život a aktivismus).

Hluboké hrdlo ("Deep Throat").

Průlom nastal v roce 1972, když její 8mm filmy zaujaly pozornost režiséra Gerarda Damiana. S manželským párem se následně seznámil na swingers party, kde jej uchvátila schopnost s jakou prováděla praktiku hluboké hrdlo (), při níž se do úst a krku zasouvá celý erektovaný penis až po varlata. Tu ji naučil Traynor údajně pomocí hypnózy, kterou měl potlačit její dávivý reflex. Damiano v té době obsazoval hardcorové scény do svého nového snímku "Changes", ale po tomto setkání se rozhodl vytvořit nový film, postavený zcela na Traynorové, pro kterou vymyslel umělecké jméno Linda Lovelace. Aby však bylo možné zahájit filmování zamýšleného snímku "Hluboké hrdlo", bylo třeba zajistit jeho financování, které měla poskytnout opět rodina Colombů. Její pobočník Louis Peraino zprvu s výběrem herečky nesouhlasil a požadoval vnadnou blondýnu, názor však změnil, když na něm předvedla „svoji“ praktiku.  Zhruba hodinový film se natáčel v Miami a byl hotový za méně než týden. Vypráví příběh dívky Lindy Lovelace, která je nešťastná, protože při sexu nemůže dosáhnout orgasmu, ať zkouší cokoli. Její spolubydlící jí doporučí lékařské vyšetření, při němž se zjistí, že nemá klitoris na obvyklém místě, nýbrž v krku. Doktor (Harry Reems) jí pak doporučí, aby prováděla zvláštní typ felace, známý jako hluboké hrdlo, což pak s nadšením činí, jakožto jeho terapeutka, u různých pacientů po zbytek filmu. Snímek měl premiéru 11. června 1972 v newyorském kině New Mature World Theatre na Manhattanu a vedl si nad očekávání dobře. Získal si nebývalou popularitu mezi mainstreamovým publikem a dostalo se mu recenze například v deníku "The New York Times", zatímco Linda Lovelace se objevila na titulních stranách časopisů "Esquire", "Time" či "Newsweek". Vidět jej se stalo modní záležitostí a celkem film zhlédlo více než deset milionů Američanů. Jeho promítání se zúčastnila řada celebrit, mimo jiné Jack Nicholson, Jacqueline Kennedyová Onassisová, Warren Beatty, Truman Capote, Norman Mailer, Mike Nichols či Marlene Dietrichová, přičemž Frank Sinatra ve svém domě zorganizoval soukromou projekci, které se zúčastnili Sammy Davis mladší či americký viceprezident Spiro Agnew. Na druhou stranu byl film kritizován především ve feministických kruzích jako sexistický, v němž je žena využívána pouze jako sexuální objekt. Pro svůj obsah byl napadán u soudů a jeho promítání bylo zakázáno ve 27 státech USA. Počátkem března 1973 shledal soudce newyorského trestního soudu film obscénním a udělil kinu New Mature World Theatre pokutu ve výši tří milionů dolarů (rozhodnutí bylo později zvráceno soudem vyšší instance). Na obranu filmu se postavili přední odborníci z oboru klinické psychiatrie a sexuologie, a to například Edward Hornick a John Money, kteří argumentovali tím, že ve filmu není žena sexuálně využívána mužem, nýbrž naopak sama hledá sexuální ukojení pro vlastní potřebu. Podle Moneyho film poukazoval na právo ženy mít vlastní sexuální život a nebýt nástrojem sexuálního života muže. Soudní spory a zákazy však vyvolaly ještě větší zájem diváků.  Svým provedením byl snímek revoluční, nastavil nový standard filmů pro dospělé a způsobil změnu v pornoprůmyslu. Odlišoval se především svou kvalitou a provedením. K jeho natáčení byl použit dražší 35mm filmový pás, měl kvalitní zvuk, sofistikovaný děj, obsahoval humor a taky hardcorové záběry, zachycující penetraci a ejakulaci. K ilustraci hůře zprostředkovatelného ženského orgasmu Damiano použil rychlé prokládání snímků milostné scény se záběry startující nosné rakety Saturn či ohňostroje na večerní obloze. Film byl zároveň mimořádně komerčně úspěšný. S pořizujícími náklady kolem 30 tisíc dolarů (v té době šlo na pornofilm o částku astronomickou) a zisky údajně dosahujícími 600 milionů dolarů se v tomto ohledu stal jedním z nejúspěšnějších filmových počinů své doby. Honorář Lindy Lovelace přitom činil pouhých 1250 dolarů, které podle ní zinkasoval její manžel a ona nedostala nic.  Po uvedení Hlubokého hrdla se z třiadvacetileté Lindy Traynorové, nyní známé pod uměleckým jménem Linda Lovelace, stala celebrita a kulturní ikona, označovaná jako první světová pornosuperstar. V Los Angeles, kam se s manželem přestěhovala, se běžně stýkala s největšími hvězdami tamějšího showbyznysu a pobývala například na panství Hugha Hefnera, zakladatele a vydavatele pánského časopisu "Playboy". Sláva nicméně znamenala též zvýšený zájem o její dřívější filmovou tvorbu, a tak se zanedlouho začaly objevovat první zvěsti o 8mm filmech, v nichž měla pohlavní styk se psem. Tyto informace zprvu popírala s tím, že si není ničeho takového vědoma. V roce 1973 však novinář Al Goldstein v časopise "Screw" otiskl záběr Lindy a psa z jednoho ze snímků, čímž fámu potvrdil. Linda Lovelace jej nejprve osočila, že se snaží přiživit na její slávě, nakonec však svou roli přiznala. V roce 1973 a 1974 se objevila například v populární talk show "The Tonight Show" Johnyho Carsona nebo na 46. ročníku udílení Oscarů. Její sláva v tomto životním období vyvrcholila, když pózovala pro pánské časopisy "Playboy" a "Esquire". Vydala rovněž svou první autobiografii jménem („Uvnitř Lindy Lovelace“), v níž mimo jiné dávala rady v oblasti různých orálních a análních sexuálních technik.

Další snímky a umělecká tvorba.

Dne 31. ledna 1974 byla zatčena za držení kokainu a amfetaminu v hotelu Dunes v Las Vegas, ale nakonec vyvázla jen s pokutou. Následující měsíc měl premiéru sequel "Hlubokého hrdla", tentokráte s názvem "Hluboké hrdlo II", natočený počátkem roku 1973 pod vedením režiséra Josepha W. Sarna. Film, ve kterém si Linda Lovelace zahrála mimo jiné po boku Rona Jeremyho, však obdržel velmi negativní kritiku a časopis "Variety" jej popsal jako „nejodfláknutější vybrakování filmových tradic a skličující pokus o oškubání naivního publika“. Propadl především proto, že zdaleka nedosahoval kvalit a odvážnosti originálu, a navíc obsahoval, z obavy před soudními postihy, pouze omezené množství nahoty a milostných scén. Úspěch nezaznamenaly ani její další filmy z tohoto roku, například "The Confessions of Linda Lovelace", neboť šlo především o kompilace dříve nepoužitých filmových záběrů a scén.  Nedařilo se jí ani v pokusech o kariéru herečky mimo pornografickou branži. Objevila se kupříkladu ve hře "My Daughter's Rated X" v kasinu Aladdin v Las Vegas, ale již po týdnu byla hra stažena, neboť diváci byli nespokojeni, že se v jejím průběhu nesvlékla. Neúspěšně skončilo i její angažmá ve hře "Pajama Tops" ve Filadelfii. Během jednoho ze svých večerních kabaretních vystoupení v Las Vegas opustila Chucka Traynora (předtím se měla pokusit o útěk od něj celkem třikrát), načež se za pomoci přátel několik týdnů schovávala v různých hotelech a poté zažádala o rozvod, který proběhl v březnu 1974.  Bezprostředně poté se nastěhovala ke svému novému příteli, producentovi a choreografovi Davidu Wintersovi. V době jejich vztahu publikovala ještě v roce 1974 další autobiografii, („Důvěrný deník Lindy Lovelace“), v níž, podobně jako v předchozí knize, oslavovala „nevázaný sex bez zábran a nejliberálnější formu lidského sexuálního sebevyjádření“. O rok později jí Winters produkoval film "Linda Lovelace for President" („Linda Lovelace kandiduje na prezidentku“), komedii a politickou parodii, v níž ztvárnila nezávislou kandidátku ve volbě prezidenta Spojených států. Její herecká kariéra však nikam nepokračovala a kvůli zaškatulkování mezi pornoherečky se jí nedařilo získat roli v neerotickém filmu. V roce 1975 také například uváděla koncert skupiny Led Zeppelin v Los Angeles.  Roku 1976 byla vybrána pro ústřední roli v erotickém snímku "Laure" (též "Forever Emmanuelle"). V té době ve velkém užívala drogy (hlavně kokain a amfetamin), a přestože podepsala smlouvu na natáčení, nakonec oznámila, že „Bůh změnil její život“, odmítla účinkovat v jakékoli scéně obsahující nahotu a dokonce protestovala proti soše Venuše Mélské v jedné ze scén, neboť měla odhalené poprsí. Její roli posléze získala francouzská herečka Annie Belle.

Nový život a aktivismus.

V té době se rozešla s Wintersem a začala udržovat partnerský vztah se stavitelem Larry Marchianem, kterého znala z mládí, za něhož se v roce 1976 provdala, usadila a měla dvě děti – syna Dominica (* 1977) a dceru Lindsay (* 1981). S novou rodinou Linda Lovelace, nyní Linda Marchianová, žila následujících patnáct let na Long Islandu a čas od času pobírala státní sociální podporu – kvůli své minulosti totiž údajně několikrát přišla o zaměstnání.  V roce 1978 započala spolupráci s novinářem Mikem McGradym, s nímž o dva roky později vydala svou autobiografii („Utrpení“), ve které popsala, jak ji bývalý manžel Chuck Traynor po celou dobu manželství duševně a fyzicky zneužíval, mlátil, nechal znásilňovat a že ji do pornografie a prostituce nutil pod pohrůžkou násilí či použití palné zbraně. Kniha a informace v ní obsažené šokovaly veřejnost. Některá média (např. "Detroit Free Press") a část veřejnosti však byla k jejím výrokům skeptická a vzhledem ke shodě mezi jejími někdejšími kolegy z branže, že se natáčení účastnila dobrovolně, zůstává sporné, nakolik byla do pornografie nucena. Traynor tvrzení své bývalé ženy sice odmítl, nikdy se však netajil tím, že ji občas v rámci vzájemných sexuálních her bil, a rovněž přiznal, že nosil zbraň, ale že jí manželce nikdy nehrozil. Linda Marchianová nicméně ještě před vlastním vydáním knihy úspěšně prošla sérií testů na polygrafu (detektoru lži), které si McGrady před zahájením spolupráce vymínil. Ty trvaly v průběhu několika dní celkem jedenáct hodin a prováděl je expert úřadu newyorského státního návladního.  V knize se mimo jiné vrátila i ke dvěma scénkám z roku 1971, v nichž měla pohlavní styk se psem. Uvedla, že podobně jako v ostatních případech, i v tomto byla k natáčení donucena Traynorem pod pohrůžkou násilí, a rovněž napsala:  I toto vyjádření však dementovali její kolegové, kteří se natáčení účastnili, podle nichž k ničemu nucena nebyla a naopak si natáčení užívala.  Po vydání knihy se stala vítaným spojencem feministického hnutí bojujícího proti pornografii a dostalo se jí podpory jeho předních aktivistek Glorie Steinemové a Andrey Dworkinové. V hnutí se začala angažovat, vystupovala v řadě televizních talk show a jezdila po amerických univerzitách, kde vyprávěla svůj příběh. Několikrát vypovídala při vládních slyšeních o nebezpečí pornografie, mimo jiné před Meesovou komisí v lednu 1986, kde prohlásila: „Když se díváte na film "Hluboké hrdlo", koukáte se, jak mne znásilňují. Je zločin, že je film stále promítán. Po celou dobu jeho natáčení mi na hlavu mířila zbraň.“ V roce 1986 s McGradym publikovala svou další autobiografickou knihu, („Zbavena otroctví“), jejíhož úvodu se zhostila Steinemová. Navázala s ní v zásadě na svou předchozí knihu, přičemž v obou vykreslila pornografii jako ztělesnění zla, nebezpečí budoucím generacím a vážný útok na ženy. Nově také psala o bolestivé degradaci, kterou zažila, o životě na státní sociální podpoře a stálých útocích na její hodnověrnost.

Zdravotní a finanční problémy.

Koncem roku 1986 měla podstoupit oboustrannou radikální mastektomii kvůli bulkám v prsou, které byly důsledkem zvětšení prsů injekcemi silikonu z roku 1971, neboť si lékaři nebyli jisti, zdali jde o cysty, silikon či karcinomy. Operaci však nakonec nemohla podstoupit, protože při vyšetření bylo odhaleno, že má poškozená játra od virové hepatitidy, jíž se nakazila z krevní transfuze, kterou dostala po autonehodě v roce 1970. Kvůli tomu posléze v roce 1987 podstoupila v Pittsburghu transplantaci jater, po níž musela užívat nákladná imunosupresiva.  Nakonec se obrátila proti feministickému hnutí, které zkritizovala za to, že ji využívalo a pouze na ní vydělávalo peníze, aniž by jí pomohlo v těžkých chvílích. Mimo jiné na jeho adresu prohlásila: V roce 1990 zkrachovala firma jejího manžela, a tak se s rodinou přestěhovali do Denveru v Coloradu. Zprvu zůstala doma s dětmi, pak pracovala jako prodavačka v supermarketu Albertsons, ale nakonec po pár měsících kvůli problémům s křečovými žilami v práci skončila. Roku 1994 začala opět přednášet o svých zkušenostech s pornoprůmyslem a krátce pracovala v počítačové firmě, než dostala výpověď. O dva roky později dostala od režiséra Rona Howarda tři tisíce dolarů za autorská práva k natočení filmu podle knihy "Ordeal" a v létě téhož roku se rozvedla s Larry Marchianem, kterého označila za alkoholika, který psychicky a emočně týral ji i její děti. Rozvod však proběhl pokojně a s bývalým manželem si zůstali blízcí. Koncem 90. let pracovala na částečný úvazek jako uklízečka. V roce 1998 se stala babičkou, když se její dceři Lindsay narodilo v sedmnácti letech první dítě.  V lednu 2001 se, navzdory své kritice pornografického průmyslu, svlékla ve svých padesáti dvou letech do spodního prádla pro pánský časopis "Leg Show". Své rozhodnutí okomentovala slovy: „Není nic špatného na tom vypadat sexy, když je to provedeno s vkusem.“, avšak její přátelé tvrdili, že pravým motivem tohoto rozhodnutí byl finanční honorář za fotografie. Dva měsíce poté ji kvůli tomu pánský časopis "Hustler" vyhlásil „Debilem měsíce“ ("Asshole of the Month").  Následující rok prodělala těžkou autonehodu, když 3. dubna 2002 ztratila kontrolu nad vozidlem a narazila do betonového sloupu při cestě do nemocnice, kde měla podstoupit dialýzu. Automobil se dvakrát obrátil přes střechu a ona proletěla oknem. Při nehodě utrpěla masivní trauma, vnitřní zranění a upadla do kómatu. Při životě byla udržována pouze za pomocí přístrojů a nakonec ji lékaři o necelé tři týdny později, 22. dubna 2002, z rozhodnutí rodiny odpojili od životní podpory a ona ve věku 53 let zemřela. Pohřbena byla na hřbitově v obci Parker v Coloradu.

Odkaz a památka.

V reakci na zřeknutí se pornografie a boj, který proti ní následně vedla, se v pornoprůmyslu ujal výraz „Lindin syndrom“, kterým spisovatel a režisér Hart Williams popsal stav bývalých pornoherců či pornohereček, kteří se distancují od své někdejší kariéry. V informatice pak nese její jméno koordinační jazyk Linda, který byl takto nazván v narážce na programovací jazyk Ada. Ten byl totiž pojmenován po Adě Lovelace, jejíž příjmení je totožné s Lindiným uměleckým jménem.  V hudebním světě se její jméno objevilo v písních různých žánrů, a to například ve „Wrap Her Up“ od Eltona Johna či v „I Made Linda Lovelace Gag“ od Davida Allana Coeho.  Její životní příběh dal vzniknout britskému televiznímu dokumentu režisérů Andrewa Abbotta a Russella Levena z roku 2001, v němž kromě ní vystoupil třeba její bývalý manžel Traynor a novinář McGrady. O čtyři roky později měl na filmovém festivalu Sundance premiéru dokumentární film "V Hlubokém hrdle" (), který se však zabýval především snímkem samotným a Linda Lovelace v něm byla zmíněna jen okrajově. V roce 2008 v Los Angeles debutoval muzikál "Lovelace: A Rock Musical".  Osud Lindy Lovelace inspiroval také dva celovečerní životopisné filmy. První snímek s názvem "Lovelace", režisérů Roba Epsteina a Jeffreyho Friedmana, měl premiéru 22. ledna 2013 na festivalu Sundance a hlavní roli v něm ztvárnila americká herečka Amanda Seyfried, která si zahrála po boku Sharon Stone či Sarah Jessicy Parker. Film získal již v době natáčení podporu dětí Marchianové. Druhým snímkem, který je zatím v předprodukci, je "" režiséra Matthewa Wildera, v němž hlavní postavu ztvárnila švédská herečka Malin Åkermanová. Původně přitom měla tuto roli ztvárnit Lindsay Lohan, byla však nahrazena pro své problémy s drogami.

Filmografie.

Následující tabulka je pouze částečným výčtem filmové tvorby Lindy Traynorové, později Lindy Lovelace. V počátcích své kariéry natočila desítky krátkých 8mm filmů, z nichž je níže uvedena jen část dle filmových databází.

Odkazy.

Literatura.

Publikace Lindy Lovelace  V češtině k roku 2012 vyšel překlad knihy "Ordeal": Publikace o Lindě Lovelace  Filmové databáze Ostatní

Linda Lovelace (rodným jménem Linda Susan Boreman; 10. ledna 1949, New York – 22. dubna 2002, Denver) byla americká herečka a pornoherečka, která proslula snímkem "Hluboké hrdlo" (), díky němuž se stala kulturní ikonou a první světovou pornosuperstar. Později se však své kariéry zřekla, prohlásila, že k ní byla donucena násilím a výhrůžkami, a stala se aktivistkou hnutí bojujícího proti pornografii.

Linda Lovelace (* 10. Januar 1949 in New York City; † 22. April 2002 in Denver, Colorado; eigentlich "Linda Susan Boreman") war eine der bekanntesten US-amerikanischen Pornodarstellerinnen der 1970er Jahre.


Příčiny.

Genetický drift působí na všechny alely ve všech konečně velkých populacích. U nekonečně velkých (tzv. panmiktických) by teoreticky drift nepůsobil a frekvence alel by pouze kolísala oběma směry, nicméně všechny populace mají v reálném světě konečnou velikost. Proto v přírodě zákonitě dochází k tomu, že frekvence určité alely daného genu dosáhne 100 % („zafixuje“ se) a ostatní alely v populaci vymizí.  Obecně lze předpokládat, že jeho účinek je nepřímo úměrný tzv. efektivní velikosti populace (N). Jedná se o idealizovaný model populace, která se chová určitým předvídatelnějším způsobem, než reálné populace organismů na Zemi. Účinek driftu se zvyšuje tehdy:  Nicméně přestože je jeho význam v reálných populacích, které běžně označujeme za panmiktické, z krátkodobého hlediska nevýznamný, v dlouhodobém horizontu se může tento vliv nakumulovat natolik, že získá enormní význam. Dále se také genetický drift (společně s efektem hrdla lahve) může prosadit v případě, že dojde ke kolonizaci nového území několika jedinci třebas velké populace.  Genetický drift působí na všechny alely, nicméně absolutní je jeho vliv u tzv. selekčně neutrálních alel, které nemají projev ve fenotypu, respektive nějaký projev ve fenotypu mají, ale ten není selektován (je selekčně a evolučně bezvýznamný). U alel, které selektovány jsou, je jeho působení směrováno selekčními tlaky, které jsou přímo úměrné prospěšnosti selektovaného znaku.

Spory o význam driftu.

Spor o význam genetického driftu pro evoluci souvisí s představami a spory evolučních biologů o to, jaký je poměr selekčně neutrálních a selekčně významných mutací. V tomto ohledu lze rozlišit stoupence dvou skupin: tzv. (klasické) selekcionisty, kteří zastávají názor, že neutrálních mutací je velmi málo a vliv genetického driftu považují za minoritní (vyjma některých výjimečných okolností), a neutralisty (s orientací blízkou molekulární biologii), kteří naopak tvrdí, že neutrálních mutací je většina a že genetický drift má tedy majoritní vliv na evoluci.

Genetický drift (též genetický posun) je evoluční proces, při němž dochází k náhodným posunům ve frekvenci jednotlivých alel v populaci. Posun ve frekvenci alel přitom nemá nic společného s vlastnostmi či projevy daného znaku.

Als Gendrift (genetische Drift; das niederdeutsche Wort "Drift" ist verwandt mit dem deutschen "treiben", auch "Alleldrift" oder "Sewall-Wright-Effekt" genannt) bezeichnet man in der Populationsgenetik eine zufällige Veränderung der Allelfrequenz innerhalb des Genpools einer Population. Gendrift ist ein Evolutionsfaktor. Eine quantitative Erweiterung stellt der Genshift dar, bei dem ganze Segmente von Genen zusammen ausgetauscht werden. Dies hat oft besonders ausgeprägte funktional-qualitative Änderungen zur Folge.


Einsatzgruppen (Einsatzkommando der Sicherheitspolizei und des SD).

Je to časté obecné označení pohotovostní jednotky označované takto v německých zdrojích. Měly rozmanité složení a v německé odborné literatuře užívané pro nebojové oddíly jednotek Waffen SS, a příslušníků SD Heinricha Himmlera, které tvořili také příslušníci policejní složky SD, SIPO, OrPo a dalších.

Sonderkampfgruppe.

V překladu "Speciální bojová jednotka." Jejich úkolem byl vojenský a záškodnický boj proti partyzánům, nebo speciální vojenské útvary Wehrmachtu nebo Waffen SS určené ke klasické bojové činnosti.

Einsatzgruppen - Einsatzkommandos.

Prováděly masakry civilistů a zajatých vojáků v týlu německých vojsk zpočátku v Polsku a později po celé Evropě. Mají na svědomí nejkrutější a nejdrastičtější válečné pogromy a masové vraždy polské inteligence, Židů, Cikánů, lidi odlišné barvy pleti - asijských menšin, tělesně a duševně postižených zejména na území východní Evropy, Balkánu a sovětského svazu. Často vraždili všechny komunisty, antifašisty a v SSSR příslušníky NKVD. Jsou symbolem největších zločinů proti lidskosti a holokaustu spáchané během 2.světové války. Jejich počet dosáhl v počátku září 1939 16 Einsatzkommand tvořící dohromady 2700-3000 členů a jen v Polsku během podzimu 1939 mají na svědomí 60 000 lidí.Byly zřízeny vedoucími představiteli nacistického Německa již před invazí do Rakouska a obsazení Československa.  Po obsazení Polska bylo jejich úkolem terorizovat místní obyvatelstvo a likvidovat nežádoucí osoby, v první řadě Židy, polskou inteligenci a kněze (operace Tannenberg). V květnu roku 1941 vznikly jednotky SS Einsatzgruppen určené pro činnost v Sovětském svazu, kam byl plánován německý útok - operace Barbarossa.  SS Einsatzgruppen (Einsatzkommanda) vykonávaly ty nejvíce odsuzované zločiny na okupovaném území Sovětského svazu. Např. v rokli Babí Jar u Kyjeva zavraždily koncem září přes 33 tisíc Židů, přičemž na tomto místě bylo celkem zmasakrováno 100–200 tisíc občanů SSSR. V rámci Akce 1005 se od května 1942 do roku 1944 pokusilo Německo zahladit stopy po řádění Einsatzgruppen.  Einsatzgruppen se označují také jako Sonderkommandos.(Speciální kommando). V případě potřeby mohly požádat jednotky Einsatzgruppen o pomoc Wehrmacht, ještě důležitější byla pro ně spolupráce s místními policejními sbory na Ukrajině, v Lotyšsku či Litvě, kde jejich příslušníci bývali odměňováni z majetku ukradeného zavražděným obětem.  V Sovětském svazu byly čtyři Einsatzgruppy, přičemž každou z nich tvořilo 500–990 mužů, celkem sloužilo v "Einsatzgruppen" zhruba 3000 mužů.  Způsob likvidace lidí těmito komandy byl nanejvýš brutální. Lidé byli vyhnáni z domovů, přičemž se stávalo, že nemohoucí lidé byli zastřeleni i v posteli. Ostatní odcházeli buď do transportů, které je odvážely do koncentračních táborů, nebo na určitá místa, kde muži museli vykopat masový hrob, načež lidé byli postupně stříleni a padali postupně do hrobu. Před exekucí se mnohdy museli dívat na oběti, které tam už ležely. Stávalo se, že se ženy před smrtí musely vysvléct do naha, některé z nich byly znásilněny nebo se samy podvolily, aby si zachránily život, ovšem většinou stejně byly druhý den zastřeleny, aby se Němci zbavili svědků masakru. Další „kratochvílí“ komand byly tzv. „hony“, při nichž byli lidé, kteří se schovávali v lese, stříleni jako lovná zvěř. Podobnou záležitostí bylo využívání odsouzených jako terčů při cvičných střelbách. Brutálním způsobem likvidace bylo i nahánění lidí na dopravní lodě, které byly v moři potopeny. Einsatzgruppy se účastnily i tzv. „vyčišťovacích protipartyzánských akcí“, při nichž bylo masakrováno civilní obyvatelstvo vesnic v příslušné oblasti. Při těchto akcích, které vykonávaly samostatně i jednotky Waffen SS, byli lidé přinuceni odejít do některé větší budovy (např. do kostela), přičemž tam byli buď upáleni zaživa, nebo zmasakrováni ručními granáty. Tyto vesnice, (mezi nimiž byl např. i Český Malín, v němž žila česká menšina), pak byly do základů vypáleny.  Počet obětí řádění těchto jednotek není přesně znám. Předpokládá se, že jen v Sovětském svazu bylo těmito komandy smrti zlikvidováno zhruba 2 milióny osob, z toho asi 900 tisíc Židů (odhady se různí a pohybují se od 1 do 2,4 milionu). Některé zdroje uvádějí, že jednotky Einsatzgruppen mají na svědomí smrt až tří miliónů sovětských válečných zajatců. Odhady komplikuje i ta skutečnost, že není přesně známo, kolik zločinů spadalo pod přímou kompetenci jednotlivých skupin Einsatzgruppen, a kolik jí mají na svědomí další německé oddíly (Waffen SS, SS-Totenkopfverbände, Wehrmacht, jiné speciální skupiny).  Po vypuknutí Slovenského národního povstání v roce 1944 působily tyto jednotky i na Slovensku. Kromě potlačování povstání se účastnily masakrů, při nichž bylo povražděno přes 5 tisíc Slováků včetně starců, žen a dětí, bylo vypáleno 90 slovenských vesnic, a po válce bylo odkryto 211 hromadných hrobů.

Zločiny Einsatzgruppen.

Následující zdokumentované zločiny na obsazených územích jsou připisovány jednotkám Einsatzgruppen spíše než Wehrmachtu operujícímu na frontě. Některých protižidovských akcí na Ukrajině, v Litvě a v Lotyšsku se účastnily i místní antisemitské jednotky.

Einsatzgruppen (něm. "Einsatz", nasazení a "Gruppe", skupina) byly ozbrojené oddíly SS a SD pod velením důstojníků SS nasazované převážně za frontou proti civilnímu obyvatelstvu (především proti Židům), partyzánům a vzdělaným vrstvám porobených národů. Působily hlavně ve Střední a Východní Evropě a v těsné spolupráci s ostatními oddíly politické policie vyvražďovaly bez jakékoli dokumentace Židy, příslušníky inteligence, komunistické funkcionáře a politické komisaře a další skutečné i domnělé odpůrce Třetí říše. Ač v nich působilo jen několik tisíc mužů, převážně, ale ne výlučně Němců, mají patrně na svědomí miliony mrtvých a podstatnou část obětí Holokaustu.

Die Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD (abgekürzt "EGr") waren ideologisch geschulte und teils mobile, teils stationäre „Sondereinheiten“, die der Reichsführer SS Heinrich Himmler im Auftrag Adolf Hitlers für Massenmorde beim Überfall auf Polen 1939, im Balkanfeldzug 1941 und vor allem im Krieg gegen die Sowjetunion 1941–1945 aufstellen und einsetzen ließ. Die Einsatzgruppen dienten der schrittweisen Umsetzung der nationalsozialistischen Rassenideologie und Völkermordpolitik und waren mit anderen Tätergruppen wesentlich am Holocaust (Schoah) und am Porajmos, dem Völkermord an den europäischen Roma in der Zeit des Nationalsozialismus, beteiligt. Sie waren in 16 sogenannte Einsatzkommandos gegliedert und umfassten insgesamt bis zu 3000 Mann.


Souřadnice.

K určování polohy na Měsíci slouží selenografické souřadnice. Základní kružnicí v této soustavě je měsíční rovník, který leží v rovině kolmé na osu rotace. Rotační osa protíná povrch Měsíce na severním (S, anglicky bývá sever značen jako N - North) a jižním pólu (J, anglicky je jih S - South). Od roku 1961 se dle rozhodnutí Mezinárodní astronomické unie (IAU) určuje východ v astronomickém smyslu, čili jako pro pozorovatele na měsíčním povrchu, který vidí vycházet Slunce na východě a zapadat na západě. Do tohoto data se používala tzv. astronomická orientace, kde se měsíční východ a západ shodoval s polohou těchto světových stran na nebeské sféře. Pozorovatel na Zemi tedy v současné době vidí měsíční východ napravo a měsíční západ nalevo měsíčního disku. Kružnice rovnoběžné s rovníkem jsou měsíční rovnoběžky, které mají stejnou selenografickou šířku. Oběma měsíčními póly procházejí poledníky, které jsou kolmé na rovník. Kružnice každého poledníku spojuje body se stejnou selenografickou délkou (resp. polokružnice na každé polokouli). Jako základní (neboli nultý) poledník byl zvolen poledník, jenž při pohledu ze Země prochází přesně středem přivrácené polokoule v momentě, kdy jsou librace v délce i šířce nulové.  Bližší informace poskytuje článek selenografické souřadnice.

Mapování Měsíce a nomenklatura.

Pro mapování Měsíce a zobrazení jeho kulového povrchu do dvourozměrné mapy se užívají kartografické postupy. Dříve se často využívala tzv. ortografická projekce, která jej vykreslovala tak, jak je vidět na nebeské sféře při nulových libracích. Pro vědecké účely jsou vhodnější tzv. konformní mapy, které zobrazují podobu povrchu s minimálním zkreslením. Povrch může být na mapě znázorněn schematicky (zjednodušeně) nebo detailně. Osvědčila se technika stínované kresby reliéfu vyvinutá v 60. letech 20. století v USA - tzv. Lunar Astronautical Chart (LAC) v měřítku 1:1 000 000.  Pro doplnění údajů na mapě je třeba znát i relativní výšky zvolených bodů. Pokud je známá délka stínu a odpovídající výška Slunce nad obzorem, lze spočítat výšku vrcholu. Tato metoda je poměrně spolehlivá a užívá se již od 18. století.  Důležitou roli má názvosloví neboli nomenklatura. S ní začali autoři prvních měsíčních map v polovině 17. století. Zakladatelem dodnes užívaného systému je italský astronom a teolog Giovanni Battista Riccioli, který v roce 1651 vydal mapu Měsíce - "Almagestum Novum", který se inspiroval mapami gdaňského astronoma Johannese Hevelia a nizozemského astronoma a kartografa Michaela van Langrena. Tento systém pak významně rozšířili němečtí selenografové Johann Hieronymus Schröter ve své mapě "Selenotopographische Fragmente" a Johann Heinrich von Mädler s Wilhelmem Beerem, kteří vydali společně dílo "Mappa Selenographica" (1837). Další selenografové pak názvy různě upravovali. V roce 1935 vyšlo na popud Mezinárodní astronomické unie dílo "Named Lunar Formations" dvojice Mary Adela Blaggová (anglická astronomka) a Karl Müller (český amatérský astronom), které mělo odstranit všelijaké nepřesnosti v nomenklatuře. Od této doby je Mezinárodní astronomická unie (IAU) jedinou autoritou odpovědnou za rozšiřování měsíčního názvosloví. S rozvojem kosmonautiky přibývaly názvy i na odvrácené straně Měsíce. V roce 1970 bylo na XIV. kongresu IAU v Brightonu schváleno pojmenování 12 kráterů po žijících osobách, šlo o 6 amerických astronautů a 6 sovětských kosmonautů. Jde o výjimku, neboť jinak jsou útvary na povrchu Měsíce naprostou většinou pojmenovávány po významných zesnulých vědcích a objevitelích. V roce 1973 byly některé malé krátery pojmenovány mužskými i ženskými křestními jmény. Vycházelo se z požadavků detailního mapování Měsíce Lunar Topographic Orthophotomaps (zkratkou LTO, měřítko 1:250 000). Nemálo satelitních kráterů (tedy těch, které ležely poblíž hlavního již pojmenovaného kráteru a byly označeny jeho jménem a velkým písmenem abecedy) dostalo svůj vlastní název (např. Ammonius místo Ptolemaeus A). Do roku 1988 mělo svůj název jen na přivrácené straně Měsíce celkem 6 231 kráterů (z nich mělo 801 kráterů vlastní název a 5 430 odvozený název s písmenem podle hlavního kráteru).  Měsíční nomenklatura se neustále vyvíjí a v současnosti představuje jedinečnou sbírku jmen těch, kteří se přičinili o poznávání ať už Země, Měsíce, vesmíru či jinak přispěli do pokladnice lidského vědění.

Selenografie nebo selénografie (řecky Σελήνη [Seléné] = Měsíc, γράφειν [grafein] = psáti) je vědní obor zabývající se mapováním Měsíce. Jedná se o obdobu geografie. Jedním ze základních úkolů selenografie je popis a zobrazení jeho povrchu (určení přesné polohy měsíčních útvarů, relativní výšky hor nad okolím, hloubky kráterů aj.), dále má na starosti také např. měsíční nomenklaturu (soustava názvů lunárních objektů), volbu kartografického zobrazení (často se užívá Lambertova projekce a Mercatorovo zobrazení) atd.

Die Selenografie, dt. auch Mondkartierung, ist das zum Mond gehörige Analogon zur Geografie. Das Wort ist aus den griechischen Begriffen für Mond (", Selene") und zeichnen (", grafeïn"‚ zeichnen, schreiben) zusammengesetzt.


Historie.

Dlouholetým předsedou a zakladatelem strany byl chorvatský politik Stjepan Radić. Strana svůj význam získala hlavně díky úspěchu ve volbách, neboť se za ní semknulo mnoho chorvatských občanů tehdejšího království. Strana se stala jakýmsi hlavním politickým nástrojem chorvatstva v královské Jugoslávii. Názorově se velmi ostře vymezovala vůči tehdejšímu režimu - snila o zbudování rolnické republiky. Vstoupila také do tzv. "zelené internacionály" rolnických stran, spolu s např. československými agrárníky. Její předseda Radić byl za to několikrát dokonce ve vězení. Na druhou stranu se HSS velmi často účastnila podílu moci v jugoslávské vládě, neboť její zisky ve volbách byly nemalé.  Strana působila až do převratu 6. ledna 1929, kdy byla spolu s mnohými ostatními partajemi tehdejšího jugoslávského království zakázána. Obnovena byla až v roce 1931, kdy se systém politických stran po šoku z ledna 1929 liberalizoval a stabilizoval. To také vedlo k procesu rozmělňování státu. Na konci 30. let byla v rámci reorganizace administrativního zřízení vytvořena bánovina chorvatská. Názorová orientace řady členů strany již nebyla jugoslávská, ale spíše prorakouská.  Po vzniku nezávislého státu Chorvatsko se k moci dostali ustašovci. Představitelé HSS sice nezávislost přivítali, novým režimem však byli znepokojeni. Jakmile se fašisté chopili moci, rozhodli se likvidovat své oponenty, především z řad Chorvatské rolnické strany. Kromě internování v táborech se pokoušeli oslovit nižší členstvo, aby přešlo na jejich stranu (neboť se obávali, že by také mohlo přejít k partyzánům. Někteří z představitelů strany odcestovali do Londýna (například Ivan Šubašić a působili v exilové vládě. Poté, co se moci v celé zemi chopili komunisté, byla HSS zakázána. V roce 1990 byl vytvořen nový politický subjekt, který na název a působení této strany odkazuje. Strana postupně se postupně posunovala od konzervativních a křesťanskodemokratických tezí směrem doleva, v roce 2017 pak strana celkově změnila svoji koncepci a představila nový, liberální, progresivní, zelený a proevropský program.

Program.

V minulosti se strana profilovala konzervativně, v roce 2017 však byla schválena radikální změnu koncepce programu strany. Nové ideové teze byly představeny v dokumentu "Progresivní republikáni - Nová republika". Strana se přihlásila k liberálním a sociálně liberálním hodnotám stojícím na "národním základu". V současnosti strana požaduje změny politického systému a hospodářství. Mezi programové teze patří důkladná decentralizace, zavedení nepřímé volby prezidenta a naopak zavedení přímé volby soudců, omezení autonomie policie, přístup Chorvatska k jádru Evropské unie, progresivní zdanění, zrušení DPH na zemědělské produkty, zákaz privatizace státních lesů a vodních zdrojů či jejich prodej cizincům, zásadní reforma vzdělávání či zvýšení platu pro rodiče s třemi a více dětmi.

Chorvatská rolnická strana () byla vlivná politická strana v Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Do roku 1918 nesla název "Chorvatská lidová rolnická strana", pak do roku 1925 "Chorvatská republikánská strana". Po dohodě se srbskou vládou bylo roku 1925 bylo vypuštěno adjektivum „republikánská“. V roce 1990 byl vytvořen nový politický subjekt, který na název a působení této strany odkazuje.

Die Kroatische Bauernpartei (kroatisch "Hrvatska seljačka stranka", HSS) wurde im Dezember 1904 von Stjepan Radić und Antun Radić in Zagreb unter dem Namen "Kroatische Volks- und Bauernpartei" (HPSS, "Hrvatska Pučka Seljačka Stranka") gegründet. 1920 wurde sie in "Kroatische Republikanische Bauernpartei" (HRSS) und 1925 in "Kroatische Bauernpartei" umbenannt.


Původní využívání lodi.

Loď byla původně ve vlastnictví Baltimorské plavební společnosti, která ji pod názvem USS "President Warfield" využívala jako zásobovací loď, která přepravovala zboží ale i pasažéry mezi Norfolkem ve Virginii a Baltimorem v Marylandu mezi léty 1928 a 1942. Pro Baltimorskou plavební společnost ji postavila loděnice "Pusey and Jones Corp." ve Wilmingtonu ve státě Delaware roku 1927. Během druhé světové války sloužila nejprve v britském královskému námořnictvu a poté i v americkém námořnictvu.

Historie plavby.

Starou vyřazenou loď koupila 9. listopadu 1946 společnost Potomac Shipwrecking Co. z Washingtonu DC, která však figurovala pouze jako zástěrka pro fakt, že loď kupuje židovská polovojenská organizace Hagana. Loď nakonec přešla do vlastnictví ilegální židovské organizace Mosad le-alija Bet, která pomáhala ilegálním imigrantům dostat se do Palestiny. Přejmenovali ji na "Exodus 1947" podle biblického exodu z Egypta do Kanaánu.  Loď byla vybrána záměrně kvůli svému zchátralému stavu. Bylo velmi riskantní použít ji pro převoz lidí, ale organizátoři počítali s tím, že právě špatný stav by mohl donutit Brity, aby nechali loď projít skrz blokádu Palestiny kvůli nebezpečí toho, že by se vystavili ve špatném mezinárodním světle, kdyby došlo k jakýmkoli komplikacím či přímo k potopení lodi.

Cesta do Palestiny.

Dne 25. února 1947 opustil President Warfield Baltimore a vyrazil do Středozemního moře. Lodi velel kapitán Palmachu (úderných jednotek Hagany) Ike Aronowicz.  Dne 11. července 1947 opustili pod rouškou noci francouzský přístav Sète se 4515 lidmi na palubě. Již velmi záhy po vyplutí se k nim přidal britský lehký křižník "Ajax" a celý konvoj torpédoborců a doprovázely je až k Palestině. 18. července se loď nacházela asi 40 km od pobřeží Palestiny. Členové Hagany, pasažéři a posádka postavili barikády, ostnatý drát a napojili na parní kotle hadice, aby zabránili Britům ve vstupu na palubu. Na palubě spolu s cestujícími bojovali s Brity, kteří se snažili vstoupit na palubu. Dva pasažéři byli zabiti a dalších dvanáct raněno, než Britové konečně převzali kontrolu nad lodí. Zabit byl také první důstojník Exodu William Bernstein. Loď kontrolovaná Brity přistála v Haifě.

Internace a vyhrocení situace.

Vzhledem k přeplněnosti internačních táborů na Kypru (kam byli nelegální židovští přistěhovalci dříve přesouváni) se britský ministr zahraničí Ernest Bevin rozhodl poslat zadržené cestující Exodu zpět do Francie. Umístili je ve špatných hygienických podmínkách na lodě "Runnymede Park", "Ocean Vigour" a "Empire Rival". Před odesláním jim sdělili, že lodě poplují na Kypr.  31. července lodě dorazily do Port-de-Bouc u Marseille. Cestující odmítli uposlechnout rozkaz k vystoupení. Vzhledem k velkému horku se mezi nimi začaly šířit nemoci. Informace o deportaci cestujících z "Exodu" se postupně dostaly do světového tisku. Po třech týdnech stání v přístavu bylo uprchlíkům sděleno, že pokud nevystoupí z lodí, budou odesláni do Německa. 22. srpna tři lodě opustily Port-de-Bouc, 28. srpna propluly Gibraltarskou úžinou a o týden později připluly do Hamburku v britské okupační zóně.  V přístavu v Hamburku britské úřady násilím vysadily uprchlíky z lodí a převezly je do táborů pro vysídlené osoby (""). Uprchlíci byli ubytováni v Nissenových boudách z vlnitého plechu a ve stanech (jež v nepříznivém počasí poskytovaly chabou ochranu) v táborech Poppendorf a Am Stau (u Lübecku). V listopadu 1947 byli převezeni do Sengwardenu u Wilhelmshavenu a do Emdenu.  Pro mnohé z nelegálních přistěhovalců to představovalo jen tranzitní bod, než se organizaci Bricha podařilo propašovat je do americké zóny, přes kterou se pak dostali do Palestiny ještě před izraelským vyhlášením nezávislosti. Z původních zhruba 4500 pasažérů Exodu jich v obou táborech v dubnu 1948 zbývalo jen 1800.  Během roku se více než polovina z původních pasažérů "Exodu" pokusila o emigraci do Palestiny jinými cestami a byli bez soudu zadržováni v táborech na Kypru. Britská vláda zadržovala vězně na Kypru až do ledna 1949, kdy formálně uznala stát Izrael a všichni zbylí cestující mohli odejít do Izraele.

Historický dopad.

Loď "Exodus" se stala symbolem Hagany a židovské snahy návratu do země zaslíbené. Případ pobouřil světové veřejné mínění a nakonec přispěl k rozdělení Palestiny a vzniku státu Izrael v květnu roku 1948.  Opuštěná loď "Exodus", zakotvená v přístavu v Haifě, v roce 1952 vyhořela a v roce 1963 byla sešrotována.

Hudba a film.

Na základě těchto historických skutečností byl natočen Exodus (film, 1960). Hudbu k tomuto filmu zkomponoval Ernest Gold, který za ni roce 1961 získal Oscara a později dvě ceny Grammy. Autorem textu písně Exodus je Pat Boone, který byl považován za světovou pěveckou hvězdu. Píseň dostala název „"This land is mine“" (Tato země je moje) a byla interpretována řadou slavných orchestrů i zpěváků (Edith Piaf, Andre Rieu...) Píseň bývá nezřídka označována za druhou izraelskou hymnu.

Exodus 1947 byla parní loď, která 11. července 1947 opustila Francii s židovskými emigranty na palubě. Jejím cílem bylo přepravit emigranty do britské mandátní Palestiny. Drtivá většina pasažérů byli přeživší holokaust, kteří však neměli žádná víza pro vstup do Palestiny. Protože však o nich byli Britové dobře informováni, zastavili loď nedaleko palestinských břehů a přinutili cestující vrátit se zpět do Evropy.

Die Exodus 1947 war ein 1928 unter dem Namen President Warfield in Dienst gestellter Vergnügungsdampfer an der Ostküste der Vereinigten Staaten. Im Zweiten Weltkrieg wurde das Schiff zunächst von den Briten, dann von US-Streitkräften als Truppentransporter eingesetzt. Weltweit berühmt wurde das Schiff als jüdisches Flüchtlingsschiff "Exodus 1947" (mit vollem Namen eigentlich "Exodus from Europe 1947", jedoch häufig nur kurz "Exodus" genannt).


Popis.

Je příbuzný s nosorožcem indickým, s nímž má podobný pancíř, ale s 3–3,5 m délky a 1,4–1,7 m výšky, je menší než jeho příbuzný. Váží až 1,4 tuny. Jeho kůže je tlustá, šedá a holá vyjma uší a konce ocasu, rozdělená hlubokými záhyby, které nad krkem vytvářejí jakési sedlo, je posetá bouličkami a uzlinami a nosorožci dodává vzhled, jako by měl na sobě pláty brnění. Jejich roh nebývá delší než 25 cm – u samců, u samic je malý nebo žádný. Dožívají se 30–45 let. Je to samotář s noční aktivitou, spásající mnoho různých rostlin. Nosorožec jávský byl zdecimován odlesňováním nížin. Dodnes žijí jen dvě zbylé populace, které využívají existenci pobřežních mangrovových porostů a bambusových mokřin. Samec je pravděpodobně teritoriální, značí své území hromadami trusu a loužemi moči – s eventuálními pohlavními partnerkami se setkává u vhodných bahnišť. Po šestnáctiměsíční březosti se rodí jedno mládě, které s matkou zůstává dva roky, možná i déle.

Biotop.

Tento druh se vyskytuje především v nížinných tropických deštných lesích, kde se obvykle živí listy a výhonky stromů a keřů, občas i různými plody. Dříve se také vyskytoval v daleko větší oblasti, především v nížinách podél řek, kde se živil i spásáním trávy.

Rozšíření.

Areál rozšíření nosorožce jávského byl původně značně rozsáhlý.  Poddruh Rhinoceros sondaicus inermis se vyskytoval v oblasti Bangladéše, Ásámu a Barmy; byl vyhuben nejspíše v 1. polovině 20. století.  Poddruh nosorožec jávský indonéský ("Rhinoceros sondaicus sondaicus") byl původně rozšířen na Malajském poloostrově, na Sumatře a Jávě. Nosorožec jávský na Malajském poloostrově vymřel patrně v 30. letech, ovšem poslední fotografie pochází až z roku 1957; jedinec na ní zachycený však možná náležel druhu nosorožec sumaterský. Záhy byl vyhuben též na Sumatře a prakticky na celé Jávě, kde posledních asi 60 kusů přežívá v celkem stabilizované populaci v národním parku Ujung Kulon na nejzápadnějším cípu Jávy.  Poddruh nosorožec jávský vietnamský ("Rhinoceros sondaicus annamiticus") se původně vyskytoval v Thajsku, Laosu, jižní Číně, Kambodži a Vietnamu a byl podobně jako "Rhinoceros sondaicus inermis" považován za vymřelého. Roku 1989 však byla velice překvapivě objevena velice malá populace v jižním Vietnamu, kde byl vyhlášen národní park Cat Tien nebo též Cat Loc. Podle průzkumu oblasti v roce 2009 přežívalo v Cat Tienu asi 3–6 nosorožců, jeden však byl na jaře roku 2010 nalezen upytlačený. Tento stav populace byl natolik nepatrný, že byla populace považována za neschopnou delšího přežití, navíc mnoho let nebylo zjištěno jediné mládě. Od podzimu 2011 je pak celá vietnamská populace nosorožců jávských považována za vyhubenou a tím i celý poddruh "Rhinoceros sondaicus annamiticus". Někdejší objevení živých nosorožců ve Vietnamu však vzbuzuje jistou naději, že snad několik kusů mohlo přežít též v Laosu či jinde..

Nosorožec jávský ("Rhinoceros sondaicus") je jedním z nejvzácnějších velkých savců světa a současně nejvzácnějším nosorožcem. Podle údajů WWF z roku 2016 žije na Jávě v národním parku Ujung Kulon posledních 63 jedinců, nicméně za posledních pět let zaznamenala zdejší populace malý nárůst. Poslední známý nosorožec jávský žijící mimo Indonésii byl zastřelen v roce 2010 pytlákem ve Vietnamu. V roce 2011 byl nosorožec jávský na území Vietnamu prohlášen za vyhynulého. Podobně ohroženým druhem je také nosorožec sumaterský.

Das Java-Nashorn ("Rhinoceros sondaicus") ist eine in Asien beheimatete Nashornart mit nur einem Horn. Es ist nahe mit dem Panzernashorn ("Rhinoceros unicornis") verwandt und der seltenste Vertreter der Nashörner und somit eines der seltensten Großsäugetiere. Die Art ist heute nur noch im Westen der Insel Java, im Ujung-Kulon-Nationalpark, mit etwa 63 bis 67 Individuen anzutreffen. Ursprünglich war sie jedoch in weiten Teilen Südostasiens verbreitet und lebte teils sympatrisch mit den anderen asiatischen Nashornarten. Als Bewohner des tropischen Regenwaldes bevorzugt das Java-Nashorn weiche Pflanzennahrung, weiterhin lebt es überwiegend einzelgängerisch. Ein engagiertes Schutzprogramm soll helfen, das Java-Nashorn vor dem Aussterben zu bewahren.


Děj.

"Pozor." "Následující text" "vyzrazuje děj!"  "Chůva k pohledání" staví na hlavní dějové linii Fran Fine s výraznými nosovkami (hraje Fran Drescher) z Flushingu v Queensu, která jako náhodou zazvoní na anglického vdovce, broadwayského producenta Maxwella Sheffielda (hraje Charles Shaughnessy). Fran nedávno její bývalý přítel Danny vyhodil z práce, kde pracovala jako svatební poradkyně, ale Maxwell si myslí, že jde o novou chůvu jeho tří dětí, kterou k němu poslali z agentury. Fran se se svými neobvyklými schopnostmi pečovatelky, krásou, smyslem pro humor a její upřímností brzy u dětí stane stejně oblíbenou jako Maxwell. Děti respektují její názor a vůbec ji mají rádi jako svoji vlastní, již zesnulou, matku. Nastává situace, kdy se obyčejná mladá žena z předměstí setkává s modrou krví; Fran pořádnému, až upjatému Maxwellovi a jeho dětem v postupných dávkách podává "logiku Queensu" a pomáhá jim stát se šťastnou a živou rodinou.  Hrdým členem Sheffieldovy domácnosti je sluha Niles (Daniel Davis), který pozorně sleduje všechny události v domě a svým obratným jazykem je komentuje. Ihned pozná Franinu schopnost udržovat teplo rodinného krbu a skamarádí se s ní. Špičkuje se s Maxwellovou „nóbl“ obchodní společnicí C.C. Babcock, která brzy pochopí, že nejen ona, ale i Fran pomýšlí na Maxwella. Avšak C.C na konci seriálu pozná, že Niles je její skutečná láska...  Ke konci řekne Maxwell Fran, že ji miluje. On to ale odvolá a Fran se na něj naštve. Avšak stejně se do sebe zamilují a postupně se políbí, pomilují, vezmou a z něj vzniknou dvojčata. Poté se přestěhují na Floridu.  Kolem Fran se pravidelně točí „typická posedlá a jídlo milující židovská matka“ Sylvia; její vzácně viděný, avšak často zmiňovaný otec Morty; senilní babička Yetta Rosenberg závislá na cigaretách, která se domnívá, že Maxwell je Franin manžel a děti také; a hloupá nejlepší kamarádka Val Toriello.

Obsazení.

"Chůva k pohledání" měla stále obsazení po celých šest sérií, o kterém celý příběh byl, s mnohými krátkodobými vedlejšími postavami, ale i hostujícími hvězdami.

Přehled řad.

Hostující hvězdy.

Přestože většina dílů byla o skupině hlavních postav, "Chůva k pohledání" spolupracovala s obrovským množstvím hostujících hvězd. Za mnohé například Pamela Anderson jako Franina nemesis Heather Biblow, Ray Charles jako Yettin snoubenec Sammy, Lainie Kazan jako Franina teta z otcovy strany Freida a Spalding Gray jako Dr. Jack Miller. Většina hostů se objevila v jediné epizodě za sebe sama, především ve spojení s Maxwellovými obchodními vztahy, a to herci jako Chevy Chase, Billy Ray Cyrus, Lesley-Anne Down, Erik Estrada, Dan Aykroyd, Joe Lando, Shari Lewis, Bette Midler, Jane Seymour, Cloris Leachman, Elizabeth Taylor, Jason Alexander, Lynn Redgrave a Hunter Tylo; mediálně známé osobnosti Roger Clinton, Jr., Jay Leno, David Letterman a Donald Trump; z hudebníků třeba Celine Dion, Cher, Elton John, Eartha Kitt, Patti LaBelle a Brian Setzer a mnoho dalších. Herečka a modelka Twiggy se ukázala v jedné epizodě v roce 1994. Raper Coolio, Whoopi Goldberg, Steve Lawrence a Rosie O'Donnell hostovali i jako postavy, tak i jako oni sami v různých dílech. Trojnásobný účastník americké reality show Survivor Jonathan Penner hrál Franina bývalého snoubence Dannyho Imperielliho. James Marsden se představil jako Maggiein přítel Eddie a Telma Hopkins si zahrála Franinu „matku“ v díle "Franin původ".  Fran Drescher si zopakovala svou roli Bobbi Fleckman z filmu "This Is Spinal Tap" a také se jednou objevila za sama sebe (tzv. cameo; Charles Shaughnessy ji následoval ve dvojroli jako sultán ve speciálním díle. Skuteční rodiče Fran Drescher, Morty a Sylvia Drescher si zahráli strýčka Stanleyho a tetu Rose; její pes Chester hrál mazlíčka C.C. ve více než tuctu epizod. Manžel Renée Taylor, Joe Bologna, a jejich syn Gabriel hráli menší role doktorů. Ray Romano hostoval v seriálu jako Ray Barone, Franin bývalý spolužák, spojíc "Chůvu k pohledání" se svou komedií "Raymonda má každý rád". Tom Bergeron hrál sebe v epizodě, kde Maxwell byl hvězdou Hollywood Squares namísto Andrewa Lloyda Webbera.

Přijetí.

Premiérové vysílání v USA ve středu večer — v kolizi s "Kutilem Timem" — seriál velice oslabovalo, dokonce byl málem zrušen, přestože do měl velké ambice. Sitcom byl ale velice populární na mezinárodním poli, zvláště v Austrálii, kde šlo o jeden z nejlépe hodnocených pořadů druhé poloviny devadesátých let.  Přes velkou oblibu veřejnosti sponzoři vytýkali scenáristům, že zacházejí příliš daleko v otázkách etnické příslušnosti a Drescher hraje přílišnou Židovku. Herečka, cítíce tlak na změnu identifikace s charakterem své postavy, odmítla změnit Fran v Italoameričanku: „V televizi musíte pracovat rychle, co nejreálněji. A pro mě je ve skutečnosti nejpřirozenější Židovka a chci ji hrát tak věrohodně, jak umím.“ Naproti tomu, producenti přišli s rozhodnutím, že naproti ní by měla být rodina britského původu, takže „nepůjde tolik o Židovku, jako spíše o Američany, kterým jste fandili,“ vysvětluje Sternin. „Myšlenkou bylo, udělat ji americkou holkou, která se občas projeví jako Židovka, než Židovkou pracující pro WASPy.“

Další verze.

Chůva k pohledání byla vysílána ve více než osmdesáti zemích světa. Navíc, byly v mnoha zemích natočeny lokalizované verze tohoto seriálu, které však velmi dodržovaly původní scénář, až na několik malých úprav vzhledem k odlišným kulturám každé země. Ruská verze byla natolik populární, že několik původních amerických scenáristů bylo pověřeno napsat nový scénář, až budou originální epizody znovu zpracovávány.

Chůva k pohledání (v anglickém originále The Nanny) je americký sitcom, koprodukovaný Sternin & Fraser Ink, Inc. a Highschool Sweethearts Productions ve spolupráci s TriStar Television pro CBS network, kde byl vysílán od 3. listopadu 1993 do 23. června 1999. V České republice je často opakován na televizi Prima. V hlavní roli se objevuje Fran Drescher jako Fran Fine, atraktivní Židovka z Queens, která se náhodou stane chůvou tří dětí z newyorské vyšší třídy. Úvodní píseň napsala a nazpívala Ann Hampton Callaway.

Die Nanny (Originaltitel: "The Nanny") ist eine US-amerikanische Sitcom, die von 1993 bis 1999 vom Sender CBS produziert und in insgesamt über hundert Ländern ausgestrahlt wurde.


Biografie.

Původ, mládí.

Fridrich Kristián se narodil jako nejstarší syn ze 14 potomků saského kurfiřta Fridricha Augusta II. (1696–1763) a jeho manželky Marie Josefy Habsburské (1699–1757), nejstarší dcery císaře Josefa I. a jeho manželky Amálie Vilemíny Brunšvické. Již od narození byl Fridrich Kristián slabým, neduživým dítětem; měl pokřivenou páteř a jednu nohu ochrnutou, takže nebyl schopen samostatné chůze a byl odkázán na kolečkové křeslo. Jeho matka se snažila přesvědčit ho, aby vstoupil do duchovního stavu a vzdal se následnictví ve prospěch mladších bratří, princ se však jejímu záměru postavil.  Fridrichovi Kristiánovi se dostalo všestranného vzdělání. Byl hudebně nadaný, zajímal se, na rozdíl od ostatních Wettinů o humanitní vědy (např. Johann Joachim Winckelmann mu psal dopisy, popisující vykopávky v Pompejích). Byl otevřen myšlenkám osvícenství.

Manželství, potomci.

20. června roku 1747 se Fridrich Kristián oženil s bavorskou princeznou Marií Antonií (1724—1780), dcerou císaře Karla VII. Bavorského a jeho manželky Marie Amálie Habsburské, svou sestřenicí 1. stupně, mimořádně hudebně nadanou a celkově výjimečně kulturně zaměřenou ženou. Z manželství se narodilo celkem devět potomků, první syn však zemřel hned po narození a poslední se narodil mrtvý. Ze sedmi žijících dětí byly dvě dcery a pět synů, z nichž dva se postupně stali saskými králi:

Vláda.

Fridrich Kristián se stal v říjnu roku 1763, po smrti svého otce, saským kurfiřtem.  Jedním z jeho prvních činů po nástupu na trůn bylo to, že odstavil od vlády premiéra Heinricha von Brühla z důvodu jeho neoblíbenosti. Ta byla způsobena nejen neúspěšnou hospodářskou politikou, ale i katastrofální politikou zahraniční, v důsledku které bylo Sasko zataženo do sedmileté války. Zahájil za pomoci svých reforem obnovu finančního systému Saska a podařilo se mu pozvednout válkou zpustošenou zemi.

Smrt.

Své vladařské schopnosti mu však nebylo dopřáno uplatnit v plné míře – za pouhé dva měsíce po nástupu na trůn, 17. prosince téhož roku, zemřel na černé neštovice. Ze stejného důvodu se nestal polským králem, neboť v Polsku na trůn nastoupil Stanislav II. August Poniatowski v důsledku státního převratu, za nímž stála mocná rodina Czartoryski a jenž byl podporován ze strany Ruska; v důsledku své předčasné smrti Fridrich Kristián nemohl uplatnit a prosadit svá práva k polskému trůnu. Na saský trůn po něm nastoupil jeho prvorozený syn Antonín. Protože v té době byl ještě neplnoletý, vládli za něj jako regenti společně jeho matka, královna-vdova Marie Antonie, a jeho strýc, mladší bratr Fridricha Kristiána František Xaver Saský, kteří pokračovali v reformách, zahájených zemřelým panovníkem.  Fridrich Kristián byl pohřben v katolické katedrále Nejsvětější Trojice v Drážďanech.

Fridrich Kristián Saský (celým jménem "Fridrich Kristián Leopold Jan Jiří František Xaver Saský", 5. září 1722, Drážďany – 17. prosince 1763, tamtéž) byl saský kurfiřt z Albertinské linie Wettinů.

Friedrich Christian Leopold Johann Georg Franz Xaver von Sachsen (* 5. September 1722 in Dresden; † 17. Dezember 1763 in Dresden) war vom 5. Oktober 1763 bis zu seinem Tod Kurfürst von Sachsen.