Obsah.

Cyklus Prstenu je dílo mimořádného rozsahu. Reprodukce celého cyklu zabere v opeře čtyři večery, celkový hrací čas činí přibližně 14,5 hodiny (záleží na tempu dirigenta). První a nejkratší opera "Rýnské zlato" zabere obvykle dvě hodiny a dvacet minut, zatímco poslední a nejdelší část – "Soumrak bohů" trvá asi čtyři a půl hodiny.  Cyklus je tvořen podle schématu klasických řeckých dramat, kdy vždy po třech tragédiích následovala satyrská hra. Cyklus v podstatě začíná až operou Valkýra, přičemž Rýnské zlato je považováno za jakousi předehru. Sám Wagner nazýval Rýnské zlato jakýmsi předběžným večerem, zatímco Valkýra, Siegfried a "Soumrak bohů" mají podtitul první, druhý a třetí den, čímž naplňují spíše znaky trilogie.  Rozměr i rozsah díla dosahují epického charakteru, cyklus sleduje boje bohů, hrdinů a mnoha mýtických stvoření o magický prsten, který svému majiteli umožňuje vládu nad celým světem. Drama a intriky pokračují třemi generacemi protagonistů, až nakonec skončí v kataklyzmatu všeobecné zkázy v "Soumraku bohů".  Hudba cyklu je hutná, s bohatou texturou a s postupem díla nabývá na nesmírné komplexitě. Wagner napsal pro orchestr rozsáhlé party, zahrnující mimořádně rozšířenou dechovou sekci, kde dokonce nechal vytvořit několik nových nástrojů jako jsou např. Wagnerova tuba, basová trubka nebo kontrabasový trombón. Nechal také zbudovat speciální Festivalové divadlo v Bayreuthu (Bayreuth Festspielhaus), které mělo zvláštní prostory pro rozsáhlý orchestr i sbory, které mohly zpívat s přirozenou silou a nepřekřikovat orchestr. Akustika tohoto prostoru patří mezi nejlepší na světě a velká část nahrávek z jiných koncertních síní a operních domů trpí nevyvážeností orchestru a sboru.

Příběh.

Zápletka se točí kolem magického prstenu, který svému majiteli poskytuje vládu nad světem. Tento prsten vykoval nibelungský trpaslík Alberich ze zlata, které ukradl z řeky Rýna. Několik mýtických postav poté bojuje o vlastnictví prstenu, a to včetně Wotana (Ódina), vládce všech bohů. Wotanovy intriky, táhnoucí se přes generace celým cyklem a mající za cíl překonat jeho vlastní omezení, jsou základem velké části akčních scén v opeře. Prsten získá hrdina Siegfried, tak jak to Wotan plánoval, ale je zrazen a zavražděn. Nakonec valkýra Brünnhilde, Siegfriedova láska a Wotanova zavržená dcera vrací prsten do Rýna a v následující apokalypse jsou bozi zničeni.  Wagner vytvořil cyklus spojením prvků z mnoha germánských a skandinávských mýtů a pověstí. Starší a Mladší Edda posloužily jako základ opeře "Rýnské zlato", zatímco ve "Valkýře" se obráží sága o Völsunzích. "Siegfried" obsahuje prvky z obou Edd, ságy Volsunga a ságy Thidreks. Závěrečná opera "Soumrak bohů" čerpá námět z díla z 12. století, německé "Písně o Nibelunzích", podle které je také celý cyklus nazván.  Při spojování tolika rozdílných zdrojů dohromady použil Wagner mnoha současných motivů. Jedním ze základních principů cyklu je boj lásky, která je často asociována s přírodou nebo volností, proti moci, která je spojována s civilizací a vládou zákona. V úplně první scéně Rýnského zlata se opovrhovaný trpaslík Alberich zřekne lásky, aby tak získal moc a vládu nad celým světem tím, že uková magický prsten. V poslední scéně téže opery je mu prsten odebrán a Alberich ho prokleje – kdokoliv bude prsten vlastnit, stane se jeho otrokem.  Od svého uvedení je cyklus předmětem velkého množství interpretací. George Bernard Shaw ve svém díle Dokonalý wagnerián zastává názor, že Prsten je socialistickou kritikou industriální společnosti a jejího zneužití. Robert Donington ve studii "Wagnerův prsten a jeho symboly" (Wagner's ring and its symbols) interpretuje cyklus v jungiánských termínech jako případ vývoje podvědomých archetypů v mysli. Peter Kjærulff v "Deníku nositele prstenu" ("Ringbearer ́s Diary") vykládá Prsten jako pokus vystavět myšlenkovou strukturu, kterou označuje jako Prokletý prsten, což ho spojuje s Tolkienovým "Pánem prstenů" či Platónovým "Gýgovým prstenem".

Hudba.

Ve svých předchozích dílech se Richard Wagner pokoušel zamaskovat konce zpěvů jako součást hudby. Pro Prsten se rozhodl přijmout nový styl, kdy by každý akt každé opery byl jedním jediným zpěvem bez přerušení. Ve své eseji "Opera a drama" ("Opera und Drama") popisuje Wagner způsob, jakým by se poezie, hudba a výtvarné umění měly spojovat, aby vytvořily formu, kterou nazval Uměleckým dílem budoucnosti a říkal mu hudební drama. Od té doby již o svých operách hovoří skoro vždy jako o hudebních dramatech.  Jako nový základ pro svá hudební dramata přijal Wagner tzv. Grundthemen (Základní témata), pro které se ovšem vžil název leitmotiv. Jedná se o opakující se melodie a harmonické progrese, někdy spjaté s konkrétní tóninou a často s konkrétní orchestrací. Tyto leitmotivy hudebně charakterizují osobu, dění, emoce nebo charakter na scéně. Wagner je ve svém díle "Opera a drama" nazýval „návody k pocitům“ a popisoval, jak můžou posluchači napomoci vnímat hudební nebo dramatický podtext dění na jevišti, stejně jako podobnou roli plnil starořecký chórus v antických dramatech. Zatímco jiní skladatelé už použili leitmotiv před Wagnerem, "Prsten Nibelungův" byl pozoruhodný jak rozsahem, v jakém byl použit, tak v genialitě jeho vývoje a kombinací.  Každý důležitý předmět, osoba či událost je v Prstenu doprovázena vlastním leitmotivem, dokonce dlouhé úseky hudby jsou tvořeny pouze jím. Jeden takový příklad se nachází v "Soumraku bohů": Siegfriedova cesta po Rýnu je doprovázena rapsodií na Siegfriedovo téma, která přejde v leitmotiv Rýna konečně v motiv Gibichungovo síně. Po celém cyklu jsou rozesety tucty individuálních motivů. Často slouží jako upozornění či připomenutí osoby na jevišti, jako přímý odkaz na text, nebo jenom jako narážka na text. Některé motivy se objevují jen v jedné opeře, část však zazní ve všech čtyřech.  Jak cyklus postupuje, zvláště pak od třetího aktu "Siegfrieda", vyskytují se motivy ve stále komplikovanějších kombinacích. Wagner také použil techniku svého tchána Ference Liszta, nazvanou „metamorfóza tématu“, aby tak přetvořil některé leitmotivy v nové, svébytné melodie. Krásný příklad se nachází v přechodu mezi první a druhou scénou "Rýnského zlata", kdy motiv spojený s kováním magického prstenu přejde spojitě v ruch nově dobudované Valhally, Wotanovy pevnosti, ze které hodlá vládnout světu s pomocí svého oštěpu.  Některé aspekty systému leitmotivu přitahovaly kritiku jako příliš zřejmé a jednoduché. Někteří špatně pochopili leitmotiv jako pouhý způsob jak upozornit na osobu, dění či předmět na jevišti, ale k tomu již leitmotivy již dávno neslouží, např. Debussy napsal své "Moře" ("La Mer") pro lidi, kteří v životě moře neviděli. Někteří kritikové jako například Theodor Adorno ve své eseji "Při hledání Wagnera" ("In Search for Wagner") spekulovali, že sám Wagner nevěděl, jak svůj cyklus ukončit, a tak jen zkombinoval dohromady několik obvyklých motivů. Adorno tvrdil, že závěrečné akordy a melodie cyklu (tzv. motiv Vykoupení láskou) byly použity jenom proto, že zněly nejkrásněji.  Pokroky v orchestraci a tonalitě, kterých Wagner ve svém díle dosáhl, mají zásadní důležitost v dějinách západní hudby. Svůj cyklus napsal pro velmi široký orchestr, s paletou sedmnácti různých nástrojových skupin použitých ať už samostatně nebo v nesčetných kombinacích, aby tak vyjádřil široké rozpětí emocí a událostí dramatu. Richard Wagner zašel dokonce tak daleko, že si objednal výrobu několika nových nástrojů, včetně Wagnerovy tuby, vynalezené k zaplnění kvalitativní tónové mezery (podle jeho názoru) mezi lesním rohem a trombónem, případně upravil nástroje stávající a vytvořil basovou trubku a kontrabasový trombón.  Wagner navíc oslabil tradiční tonalitu do té míry, že se zvláště od třetího aktu "Siegfrieda" nedá hovořit o tradičně pojímaných tóninách, ale spíše o „tóninových oblastech“, kdy jedna tónina jemně přechází do následující. Tato plynulost ho zbavila nutnosti vkládat do díla pauzy a přerušení a umožnila vytvořit v díle rozsáhlé hudební struktury – "Rýnské zlato" trvá dvě a půl hodiny bez jakéhokoliv přerušení. Tonální neurčitost byla podpořena zvýšenou svobodou, se kterou Wagner používal disonanci. Jednoduché durové či mollové akordy jsou v "Prstenu" neobvyklé a toto dílo je společně s "Tristanem a Isoldou" považováno za milník na cestě k Arnoldu Schoenbergovi, jeho revolučnímu rozchodu s tradičním konceptem tóniny a jeho odmítnutí souzvuku jako základu organizační struktury hudby.

Orchestrace.

Richard Wagner napsal své dílo pro mimořádně rozsáhlý orchestr, ale velice konkrétně určoval, kolik nástrojů má hrát určitý part. Mezi smyčci je 16 prvních a 16 druhých houslí, 12 viol, 12 violloncel a 12 kontrabasů. Dechy zahrnovaly 3 flétny a jednu pikolu, 3 hoboje, jeden anglický roh, 3 klarinety a jeden basklarinet, 3 fagoty (s poznámkou, že mají být použity kontrafagoty vždy, když použité fagoty nezvládnou zahrát občas požadované nízké A). Žesťová sekce se skládala z osmi lesních rohů (z nich čtyři hráči v případě potřeby nahradili lesní roh za Wagnerovu tubu), tří trubek a jedné basové trubky, tří tenorbasových trombónů, jednoho kontrabasového trombónu a jedné kontrabasové tuby. V bicí sekci se nalézaly dvoje tympány, triangl, pár činelů, malý bubínek a zvonkohra. V "Rýnském zlatě" je orchestr ještě doplněn šesti harfami a jednou, která hraje mimo orchestřiště. V některých místech cyklu také Wagner povolal stroj na hřmění, šestnáct kovadlin a býčí rohy.

Historie Prstenu Nibelungova.

Vytvoření textu.

V létě 1848 napsal Richard Wagner "Nibelungovský mýtus jako náčrt dramatu", kombinující výše zmíněné zdroje do jednotného příběhu, velmi podobného výslednému ději "Prstenu Nibelungovu", přesto však s několika podstatnými změnami. O více jak rok později začal psát libreto s názvem "Siegfriedova smrt" ("Siegfrieds Tod"). Pravděpodobně byl povzbuzen sérií článků v "Neue Zeitschrift für Musik", vybízející německé autory k napsání „národní opery“ podle "Písně o Nibelunzích", německé básně z 12. století, která byla od svého znovuobjevení v roce 1755 německými romantiky vyzdvihována jako „Německý národní epos“. Wagnerovo libreto "Siegfriedova smrt" se zabývalo právě Siegfriedem, hlavní postavou "Písně o Nibelunzích".  Roku 1850 dokončil Wagner hudební náčrt (později opuštěný) "Siegfriedovy smrti". Nyní cítil, že potřebuje jakousi předoperu, kterou nazval "Mladý Siegfried" ("Der junge Siegfried", pozdější opera "Siegfried"), aby tak vysvětlil události opery "Siegfriedova smrt". Náčrt libreta opery "Mladý Siegfried" dokončil v květnu roku 1851. V říjnu se však náhle rozhodl, že vytvoří cyklus čtyř oper, hraných po čtyři noci – "Rýnské zlato", "Valkýra", "Mladý Siegfried", "Siegfriedova smrt".  Text všech čtyř oper byl dokončen v prosinci 1852 a v únoru 1853 byl soukromě vydán.

Složení hudby.

V listopadu 1853 začal Wagner sestavovat náčrt hudby pro "Rýnské zlato". Na rozdíl od libret, která byla napsána vlastně odzadu, od poslední opery, hudbu začal Wagner komponovat naopak popořádku. Ve skládání pokračoval až do roku 1857, kdy dokončil druhé jednání opery "Siegfried". Wagner poté přerušil práci na dlouhých dvanáct let, během nichž napsal opery "Tristan a Isolda" a "Mistři pěvci norimberští". V roce 1869, kdy Richard Wagner žil v Tribschen u Lucernského jezera, sponzorován bavorským králem Ludvíkem II., se rozhodl pro návrat k "Siegfriedovi" a zakrátko dokončil celý cyklus. Rozhodl se pro změnu názvu a poslední operu přejmenoval na "Soumrak bohů" a "Mladého Siegfrieda" na "Siegfrieda". V dokončeném díle jsou bozi na konci zničeni a nikoliv vykoupeni, jak původně text optimisticky předpokládal.Skladatel se také rozhodl provést na jevišti i děje oper "Rýnské zlato" a "Valkýra", jejichž děj měl být původně pouze převyprávěn na pozadí dalších dvou oper. To sice způsobilo drobné nesrovnalosti v ději, na velikosti díla to ovšem neubírá.

Představení.

Na naléhání Ludvíka II. Bavorského a přes námitky Wagnera bylo realizováno speciální uvedení "Rýnského zlata" a "Valkýry" v mnichovském Národním divadle ještě před uvedením celého cyklu. "Rýnské zlato" mělo tedy premiéru 22. září 1869 a Valkýra 26. června 1870. Wagner poté ohlásil opoždění dokončení další opery "Siegfried", aby zabránil dalšímu uvádění proti své vůli. Umělec dlouho toužil po zvláštním koncertním domě, který by si navrhl sám a ve kterém by byl prováděn jeho cyklus Prstenu. V roce 1871 se rozhodl pro bavorské město Bayreuth, o rok později se do něj přestěhoval a stejný rok byl položen základní kámen. Následující dva roky strávil Wagner sháněním sponzorů pro stavbu, nicméně s velmi hubeným výsledkem. Projekt nakonec v roce 1874 zachránil král Ludvík II. Bavorský, který Wagnerovi daroval potřebné peníze. Bayreuthský festivalový dům byl otevřen roku 1876 provedením celého cyklu, což trvalo od 13. srpna do 17. srpna.

Prsten Nibelungův (Der Ring des Nibelungen) je série čtyř oper Richarda Wagnera, postavených volně na postavách a prvcích germánského pohanství, zvláště pak islandských ság a Písni o Nibelunzích. Jak hudbu, tak libreto vytvořil sám Richard Wagner, přičemž na to potřeboval dvacet šest let (1848–1874). Součástí cyklu jsou následující čtyři opery:

Der Ring des Nibelungen ist ein aus vier Teilen bestehender Opernzyklus von Richard Wagner, zu dem er den Text schrieb, die Musik komponierte und detaillierte szenische Anweisungen vorgab. Die Tetralogie gilt als Wagnersches "opus summum": An diesem Hauptwerk hat Wagner mit Unterbrechungen von 1848 bis 1874 gearbeitet. Mit einer Aufführungsdauer von etwa 16 Stunden (ein Vorabend und drei Tage), einer Orchesterbesetzung von über 100 Musikern (u. a. 6 Harfen und 4 Tenor- bzw. Basstuben, die Wagner speziell anfertigen ließ) und mit 34 Solisten (plus Männer- und Frauenchor) ist es eines der umfangreichsten musikalischen Bühnenwerke überhaupt. Unter der Leitung des Komponisten wurde die gesamte Tetralogie (auch kurz "Der Ring" genannt) im August 1876 erstmals im Bayreuther Festspielhaus aufgeführt. Die musikalische Leitung hatte Hans Richter. Das Werk wird aber auch als Trilogie bezeichnet, weil in dieser Sichtweise nur die Festspieltage zählen. Die Tetralogie besteht aus:


Vývoj magnetaru.

Když se supernova zhroutí do neutronové hvězdy, síla jejího magnetického pole dramaticky vzroste. Duncan a Thompson vypočítali, že magnetické pole neutronové hvězdy, běžně dosahující ohromných 10 T, může za jistých okolností narůst ještě více, na více než 10 T. Takovou vysoce magnetickou neutronovou hvězdu nazýváme magnetar.  Ve vnějších vrstvách magnetaru, které se skládají z plazmatu těžkých prvků (většinou železa), může tlak vzrůst natolik, že to vede k „hvězdotřesení.“ Energie těchto seismických vibrací je extrémně vysoká a má za následek záblesk rentgenového a gama záření (gama záblesk). Astronomové takové objekty znají jako SGR.  Odhaduje se, že asi desetina explozí supernovy vyústí v magnetar a ne v obvyklejší neutronovou hvězdu nebo pulsar. To se stává, jen pokud má hvězda rychlou rotaci a silné magnetické pole, ještě než vybuchne jako supernova. Předpokládá se, že magnetické pole magnetaru způsobuje konvekcí řízené dynamo horké neutronové hmoty z jádra hvězdy, které začne fungovat asi v prvních 10 sekundách života neutronové hvězdy. Pokud neutronová hvězda na počátku rotuje stejně rychle, jako je perioda konvekce, asi deset milisekund, mohou konvekční proudy působit globálně a přenášet významné množství své kinetické energie do energie magnetického pole. U pomaleji rotujících neutronových hvězd se konvekční proudy formují jen místně.  Život magnetaru jako SGR je krátký: energie vydávaná explozemi při hvězdotřesení zpomaluje rotaci (způsobuje, že magnetary rotují mnohem pomaleji než jiné neutronové hvězdy srovnatelného věku) a oslabuje magnetické pole, takže hvězdotřesení asi po 10 000 letech utichnou. Hvězda pak ještě vyzařuje rentgenové paprsky a změní se tak v objekt nazývaný astronomy AXP. Po dalších 10 000 letech přestane vydávat i tyto záblesky. Na počátku svého života je však zdrojem obrovských vzplanutí, z nichž některá byla přímo pozorována, např. SGR 1806-20 27. prosince 2004, a s růstem přesnosti dalekohledů se očekává zaznamenání mnoha dalších.  V prosinci 2004 bylo známo 4 SGR a 5 AXP a další čtyři kandidáti, u nichž se ještě vyžaduje potvrzení.

Vliv supersilných magnetických polí.

Magnetické pole přes 10 GT je dost silné, aby smazalo data z kreditní karty z poloviny vzdálenosti Měsíce od Země. Malý neodymový magnet má pole kolem 1 T, Země má geomagnetické pole 30-60 mikrotesla a většinu záznamových médií lze vymazat polem 1 militesla.  Magnetické pole magnetaru by bylo smrtelné na vzdálenost do 1000 km kvůli deformaci atomů v živé hmotě.

Magnetar je neutronová hvězda s extrémně silným magnetickým polem. Rozpad nestabilní kůry doprovází mohutné emise vysokoenergetického elektromagnetického záření, především rentgenového a gama záření.

Ein Magnetar ist ein Pulsar (Neutronenstern) mit extrem intensiven Magnetfeldern, die mit 10 bis 10 Tesla etwa tausendmal stärker sind als sonst bei Neutronensternen üblich. Schätzungsweise 10 % aller Neutronensterne sind Magnetare.


Historie.

Nejstaršími známými obyvateli kraje byli Keltové. Okolo roku 222 před K. přišli do Piemontu Římané a založili zde město "Augusta Taurinorum", dnešní Turín. Kraj byl úrodný, proto se zde velice rychle rozvíjelo osídlení. V období raného středověku zde vládli Langobardi, později Frankové, následně bylo území rozděleno na řadu malých knížectví. Od 10. st. sílil vliv Turína. V roce 1418 se území stalo součástí Vévodství savojského s centrem ve Francii. V roce 1720 byla k Piemontu připojena Sardinie a vzniklo Sardinské království. Za vlády Napoleona byl Piemont dočasně připojen k Francii, roku 1814 bylo Sardinské království obnoveno a stalo se základem budoucího Italského království. V druhé pol. 19. st. se Itálie začala sjednocovat. Italská královská dynastie byla původem savojská, i proto význam Piemontu rostl. Turín se postupně stal srdcem italské výroby automobilů (FIAT), strojírenství a textilního průmyslu. Migrovalo sem mnoho původních obyvatel jižní Itálie. Piemont se stal centrem letní i zimní turistiky.

Geografie.

Povrch regionu je velmi různorodý, nachází se zde nejvyšší evropská horstva, a zároveň významné úrodné nížiny. Největší část zaujímají hory (43,5%), následuje kopcovitý terén (30%) a na roviny a nížiny připadá (26,5%) rozlohy. Na jihozápadě, západě a severu Piemontu se rozkládá část Západních Alp. Na jihozápadě leží podskupina Přímořské Alpy, severně od ní leží Kottické Alpy, nad nimi pak, na západě kraje, Grajské Alpy, na severu se nachází Penninské Alpy. Nejvyšší evropská hora Mont Blanc a slavný Matterhorn leží v malém kraji Údolí Aosty. Na jihovýchod Piemontu zasahují Ligurské Apeniny. Směrem do středu Piemontu přechází Alpy v kopcovitou krajinu a následně v centrální Pádskou nížinu. Výjimku tvoří zvlněná krajina Monferrata, jedna z nejznámějších italských vinařských oblastí. Pádská nížina je důležitou zemědělskou oblastí, pěstuje se zde hlavně obilí, rýže, zelenina a ovoce.  Řeky a jezera  Piemont je velmi bohatý na řeky. Vedle největší italské řeky Pádu jsou zde další významné řeky – Tanaro (276 km), Ticino (248 km), Dora Baltea (160 km), Sesia (140 km), Agogna (140 km), Dora Riparia (125 km), Maira (120 km).  K hlavním Piemontským jezerům náleží Lago Maggiore (212 km2), Lago d'Orta (18 km2) a Lago di Viverone (6 km2).

Administrativní celky.

Piemont se skládá z 8 provincií.

Piemont (italsky "Piemonte" ) je kraj v severozápadní Itálii. Je ohraničen ze tří stran Alpami, v nichž pramení na území Piemontu řeka Pád. Sousedí s Lombardií, Ligurií, Emilií-Romagnou, Valle d'Aosta, Švýcarskem a Francií. Region má rozlohu 25 402 km2, 4,4 miliónu obyvatel a dělí se na 8 provincií. Hlavním městem je Turín ("Torino").

Das Piemont ([],, von ‚ am Fuß der Berge) ist eine Region im Nordwesten Italiens mit Einwohnern (Stand ) und flächenmäßig die größte Region des italienischen Festlandes.


Obsazení.

Hlasy postaviček v originále namluvili herci Bobby Stewart, Donnie Dunagan, Hardie Albright, John Sutherland, Paula Winslowe, Peter Behn, Tim Davis, Sam Edwards, Cammie King, Will Wright, Ann Gillis, a Sterling Holloway. Hudbu napsali Frank Churchill a Edward H. Plumb.

Děj.

Lani se narodí koloušek jménem Bambi, ze kterého se jednoho dne má stát Velký kníže lesa, tak jako jeho otec, jehož posláním je chránit obyvatele lesa před nebezpečím v podobě lovců. Koloušek se rychle spřátelí s horlivým a energickým králičkem Dupíkem, který mu pomůže, aby se naučil chodit a mluvit. Bambi má odjakživa velmi blízký vztah se svou matkou, se kterou tráví většinu svého času. Brzy se spřátelí i s dalšími zvířátky; mladým tchořem, který se jmenuje Kvítko, a mladou laňkou Fili, stejně jako se svým otcem, majestátným Velkým knížetem lesa. Zvědavý a všetečný Bambi se ptá na vše, co může, o světě, který ho obklopuje, a jeho matka ho varuje, jaká nebezpečí ho mohou potkat během života v lese.  Během Bambiho první zimy je jeho matka zabita lovcem když se snaží pomoct Bambimu najít jídlo. Mladý koloušek je tak najednou opuštěný a nešťastný. Velký kníže lesa se proto slituje a pomůže Bambimu vrátit se domů. Již na začátku jara je z Bambiho mladý jelen a i jeho přátele z dětství dospívají. Jejich kamarád Výr je pak varuje před nástrahami lásky i před tím, že se nakonec jistě zamilují. Na což trojice kamarádů reaguje s posměchem a odchází. Po cestě ale Dupík i Kvítko potkávají své krásně protějšky a tak opouští své původní představy o lásce a věnují se svým novým láskám. Brzy také Bambi potká svůj protějšek, krásnou laň Fili. Jejich námluvy ale přeruší bojechtivý jelen Ronno, který se pokusí Fili donutit, aby Bambiho opustila. Bambi ale Ronna porazí, a tak si právoplatně zaslouží náklonnost krásně laně.  Bambi se probudí, když ucítí kouř. Jeho otec ho varuje, že lesem se šíří požár. Oba dva se dostanou včas do bezpečí, ale Bambi v té vřavě ztratí Fili, takže se ji pak vydá hledat. Brzy ji objeví, zahnanou do kouta zlými loveckými psy. Podaří se mu je odehnat a tak se s Fili, otcem i ostatními zvířátky dostanou až k řece, do bezpečí. Příští jaro se Fili (pod Bambiho pečlivým dohledem, jakožto nového Knížete lesa), narodí dva malí roztomilí koloušci.

Produkce - vývoj, psaní, animace.

Vývoj  V roce 1933, zakoupil Sidney Franklin, producent a ředitel Metro-Goldwyn-Mayer, práva k filmovému zpracování knihy Felixe Saltena – Bambi, Život v Lese. Původním záměrem bylo vytvořit hraný film, ale po letech nevydařených pokusů se Franklin rozhodl a práva v dubnu roku 1937 prodal Waltu Disneymu. Disney začal okamžitě pracovat na animované verzi příběhu. Chtěl, aby se Bambi stal jejich druhým celovečerním animovaným filmem a zároveň prvním, založeným na konkrétní, moderní knize. Kniha ale byla původně napsána pro dospělé a tak se Disneymu zdál příběh zprvu příliš ponurý a melancholický oproti jeho obvyklé produkci. Také kreslíři zjistili, že nakreslit jelena realisticky by bylo příliš náročné. Tyto překážky dočasně pozastavily produkci filmu a Disneyho studio zatím pracovalo na jiných projektech. V roce 1938 Disney najal Perce Pearce a Carla Fallberga, aby na příběhu společně pracovali, avšak pozornost se brzy přesměrovala k práci na filmu Fantasia.  Opravdu svědomitá práce na filmu pak začala 17.8.1939. Přesto však byla poněkud pomalá vzhledem k personálním, metodickým i místním změnám ve studiu.  Psaní  Existovalo velké množství interpretací příběhu. Jak řekl Mel Shaw:  „ Bambiho příběh měl tolik možností, že jste mohli jít miliony různými směry. Pamatuji si, když se do toho zapojil i Walt. Řekl - ‘Představte si, že by Bambi stoupl do mraveniště. My bychom mohli udělat závěr do mraveniště a podívat se, jakou škodu mravencům napáchal.’ Strávili jsme týdny kreslením mravenců a jejich příběhu, až jsme najednou zjistili, že jsme úplně v jiném příběhu, že to nemá s Bambim co do činění. Také jsme měli rodinu kobylek a ti se handrkovali o všechno možné. A Bambi to celé sledoval a tak najednou vidíme Bambiho velkou hlavu mezi kobylkami. A co má tohle co dělat s příběhem? A tak jsme se dohadovali stále dokola.“  Ve filmu mělo být původně šest různých králičích postaviček, podobných trpaslíkům ze Sněhurky. Pak ale Perce Pearce navrhl, že místo pěti obecných králíků bychom měli mít jednoho, který má jinou barvu než ostatní, má jen jeden zub a velmi odlišný charakter od ostatních. Tento králík je tím, kterého dnes známe jako Dupíka.  Původně byl taky na to, jak Bambiho matka skáče před kmen stromu a je zastřelena, jen krátký záběr. Ale Larry Morey si stál za tím, že je ta scéna až moc dramatická a že bylo dostatečně dojemné, aby zemřela mimo plátno. Walt také chtěl ukázat na plátně scénu, ve které uhoří muž, který požár svou nedbalostí způsobil, ale nakonec bylo rozhodnuto, že se ten muž ve filmu vůbec neobjeví. Ve filmu měla být i scéna, ve které spolu komunikují dva padající listy, jako by to byl starý manželský pár. Ale Disney rozhodl, že mluvící rostliny do kontextu filmu prostě nesedí a místo toho padající listy použil jen jako metaforu. Disney a jeho tým také vyvinuli postavy dvou veverek, které měly být podobným komickým duem, jako byli Laurel a Hardy. Nicméně po letech zkoušení, Walt uznal, že by se příběh měl zaměřit jen na tři hlavní postavy: Bambiho, Dupíka a Kvítko. Veverky se tak krátce objeví jen na konci filmu.  Scénář byl dopsán v červenci roku 1940 a za tu dobu rozpočet narostl na 858 000 dolarů.  Animace  Přestože animátoři již srnku kreslili například ve Sněhurce, byla nakreslená, slovy Erica Larsona, jako „hora květin“. Disney chtěl, aby byla zvířata v Bambim nakreslená realističtěji a expresivněji než ve Sněhurce. Najal Rica LeBrun, aby jeho animátory instruoval, jak vypadá realistický vzhled i pohyb zvířat. Animátoři navštívili zoo v Los Angeles a Disney také založil přímo ve studiu malou zoo, ve které byli králíci, kachny, sovy, tchoři i pár koloušků, které pojmenoval Bambi a Fili, takže animátoři mohli detailně pozorovat jejich pohyb. Skeče, které Rico LeBrun nakreslil, sice zvířata znázorňovaly realisticky, ale chyběla jim osobnost. Marc Davis nakonec vytvořil konečnou verzi Bambiho, pro kterou použil LeBrunovu realistickou anatomickou studii kolouška, zdůraznil však jeho osobnostní rysy tak, že jeho tvář udělal trochu nevinnější a dětštější (krátký čumáček, velké oči, atp.). Přestože v Bambim nejsou žádní lidé, byly pro jednu scénu použity záběry, na kterých lidé byli. Herečky Jane Randolph a Donna Atwood posloužily jako živý základ pro scénu, ve které jsou Bambi a Dupík na zamrzlém jezírku. Animátoři během produkce filmu získali mnoho vědomostí o zvířatech, což jim pomohlo rozšířit obzory pro animace dalších projektů.  Prostředí, ve kterém se film odehrává, bylo vytvořeno na základě lesů na východě Spojených států. Jeden z hlavních animátorů Disneyho studia, Maurice „Jake“ Day, strávil několik týdnu v lesích poblíž Vermontu a Mainu, kde kreslil a fotil jeleny a koloušky v jejich přirozeném prostředí. Tyto první skeče ale byly příliš narychlo vytvořené, protože Day nevěděl, na co se má soustředit. Čínský animátor, Tyrus Wong, ukázal Dayovi některé ze svých impresionistických maleb lesa. Dayovi se malby líbily, a tak Wonga jmenoval uměleckým šéfem produkce filmu. Wongovy malby pozadí pro film byly revoluční v tom, že okolo postav měly více detailů a směrem ke krajům plátna detaily ubývaly. To mělo za efekt, že se divák soustředil více na hlavní postavy a ne na pozadí.  Vzhledem k tomu, že v roce 1939 začala v Evropě druhá světová válka, projekce Pinocchia i Fantasie v kinech neuspěly. Kvůli vzniklým finančním obtížím musel Disney z filmu vystřihnout ještě 12 minut než začala konečná fáze animace, aby snížil náklady produkce.

Pokračování a částečný remake.

Snímek byl na počátku 21. století digitálně restaurován (remasterován) a poté vydán na DVD a blue-ray. Na tento film pak v roce 2006 navázalo další pokračování "Bambi 2", šlo o částečný remake původního příběhu. Tvůrci zde vycházeli z faktu, že ve filmu vlastně chybí celá jedna velmi dlouhá pasáž, která zde není prakticky vůbec vysvětlena a dobře znázorněna, takže v novém snímku jde o jakýsi doplněk původního děje.

Bambi je animovaný film z roku 1942. Filmu se režisérsky ujal David Dodd Hand a jeho producentem byl Walt Disney. Námět pochází z dětské knihy, kterou napsal rakouský spisovatel Felix Salten v roce 1923 pod původním názvem " Bambi. Eine Lebensgeschichte aus dem Walde". Jedná se o pátý film z takzvané animované klasiky Walta Disneye. Snímek byl nominován na Oscara v kategoriích nejlepší zvuk, nejlepší hudba a nejlepší filmová píseň. Společně s filmem "Sněhurka a sedm trpaslíků" (1937) a "101 dalmatinů" (1961) jde o jeden z nejvýdělečnějších a nejproslulejších animovaných snímků studia Walta Disneye.

Der Kinderfilm Bambi aus dem Jahr 1942 ist der fünfte abendfüllende Zeichentrickfilm der Walt-Disney-Studios. Er basiert auf dem 1923 erschienenen Buch "Bambi. Eine Lebensgeschichte aus dem Walde" des österreichischen Schriftstellers und Jägers Felix Salten.


Rodina.

Ševardnadzeho otec byl učitel ruského jazyka a literatury, který se počátkem 20. let přiklonil k bolševikům. V roce 1937 byl během tzv. Velké čistky zatčen, brzy byl ale propuštěn díky důstojníkovi z NKVD, svému bývalému žákovi. Ševardnadze měl sestru a tři bratry, z nichž starší bratr Akaki byl zabit během 2. světové války při obraně brestské pevnosti. V roce 1951 se oženil s novinářkou Nanuli Cagareišviliovou navzdory tomu, že tento čin mohl ohrozit jeho politickou kariéru (její otec byl popraven jakožto „nepřítel státu“). Zemřela 20. října 2004.

Kariéra do roku 1991.

Ševardnadze vstoupil do KSSS v roce 1948, po dvou letech působení mezi komsomolci. Rychle v rámci strany povyšoval, až se v roce 1959 stal členem vedení gruzínského sovětu. V roce 1965 byl jmenován gruzínským ministrem pro udržování veřejného pořádku a později převzal funkci gruzínského ministra vnitra, kterou vykonával v letech 1968 až 1972. Během té doby si získal dobré jméno díky tvrdému boji proti korupci, která se vyskytovala prakticky všude v policii. V rámci protikorupčního tažení propustil nebo nechal zatknout stovky policejních důstojníků, jenže se mu nikdy nepodařilo korupci zcela vymýtit.  V roce 1972 byl kvůli korupčnímu skandálu donucen odstoupit z funkce První tajemník gruzínské komunistické strany Vasilij Mžavanadze. Jeho pád byl urychlen Ševardnadzeho snahou o vymýcení korupce, čímž se tento stal jasným kandidátem na obsazení Mžavadzehova místa.  Během svého působení v roli Prvního tajemníka strany pokračoval Ševardnadze v boji proti korupci a také nekompromisně jednal s disidenty. V roce 1977 jeho vláda nechala uvěznit mnoho gruzínských disidentů za protisovětské aktivity, mezi nimi byl i jeden z vedoucích disidentů Merab Kostava a Zviad Gamsachurdia, který se později stal prvním demokraticky zvoleným gruzínským prezidentem. Na druhou stranu se mu zase podařilo ve vedení strany prosadit nebývalé ústupky během Gruzínského národního hnutí v roce 1978 v obraně ústavního stavu týkajícího se gruzínského jazyka.  Ševardnadzeho tvrdá linie zaměřená na boj s korupcí brzo přilákala pozornost Moskvy. V roce 1976 se stal členem Ústředního výboru KSSS a v roce 1978 povýšil na kandidáta (bez hlasovacího práva) sovětského politbyra. Několik prvních let byl spíše neznámý, ačkoliv si získával sympatie díky své skromnosti a odmítáním výhod spojených s vysokými funkcemi. Například používal veřejnou dopravu namísto služební limuzíny. Jeho příležitost přišla v roce 1985, když se tehdejší ministr zahraničí Andrej Gromyko stal předsedou Prezidia nejvyššího sovětu. Michail Gorbačov nabídl uvolněnou funkci ministra zahraničí právě Ševardnadzemu, aby rozšířil okruh relativně mladých reformátorů ve vedení státu.  Ševardnadze sehrál významnou roli ke konci Studené války. Podporoval svobodnou volbu východoevropských satelitů a když se začaly ve východoevropských zemích hroutit komunistické režimy, odmítal žádosti vůdců východoevropských komunistických stran o sovětskou intervenci, která by měla potlačit většinou mírový proces demokratizace v jejich státech. Svůj postoj vysvětlil slovy: „"Je čas uvědomit si, že ani socialismus, ani přátelství, ani dobré sousedské vztahy, ani respekt nemůže být vytvořen s pomocí bajonetů, tanků nebo krve."“ Jenže toto jednání bylo některými komunisty a ruskými nacionalisty chápáno jako zrada a vysloužil si tak dlouhodobé nepřátelství s moskevskou mocí. Koncem 80. let se Ševardnadze začal názorově rozcházet i s Gorbačovem, který chtěl v Rusku zachovat socialismus, zatímco Ševardnadze usiloval o ještě větší ekonomickou a politickou liberalizaci. V roce 1990 rezignoval na svůj post, aby vyjádřil svůj nesouhlas s Gorbačovovou politikou. Sovětskému parlamentu odeslal varovný dopis, ve kterém stálo, že „"reformátoři odešli a skryli se. Přichází diktatura."“  O několik měsíců později se jeho varování skoro vyplnilo, když se skupina neúspěšných zastánců tvrdé linie snažila pučem zabránit rozpadu Sovětského svazu. Ševardnadze se nakrátko vrátil do funkce ministra zahraničí, ale brzy rezignoval, protože Sovětský svaz již přestal formálně existovat. Ševardnadze vystoupil z komunistické strany a založil v Moskvě Hnutí demokratických reforem.  V roce 1991 se nechal Ševardnadze pokřtít v kostele Gruzínské pravoslavné církve.

Gruzínský prezident.

Nová nezávislá Republika Gruzie si zvolila jako svého prvního prezidenta a vůdce nacionálního hnutí Zviada Gamsachurdiu, slavného vědce a spisovatele, který byl koncem 70. let vězněn Ševardnadzeho vládou. Gamsachurdiova vláda však skončila již v lednu 1992 kvůli etnickým nepokojům, a jeho neschopnosti zajistit pokojnou změnu režimu. Jeho neobratná politika zemi uvrhla do mezinárodní izolace jak ze strany Ruska, tak ze strany západu. Posléze zvolil Gamsachurdia odchod do exilu přes Arménii a Čečensko do Ruska. Přechodná gruzínská vláda se pak obrátila na Ševardnadzeho, aby se vrátil do Gruzie a pomohl jí z krize. Ševardnadze měl v té době dobré vztahy jak se západem, tak s Moskvou a Gruzínci do něj vkládali své naděje. Byl jmenován předsedou Národní rady a ze svých vlastních peněz financoval fond na gruzínskou obnovu a demokracii. V listopadu 1995 byl zvolen novým prezidentem Gruzie 70 % hlasů a v roce 2000 byl zvolen opět.  Ševardnadze měl coby prezident Gruzie mnohem náročnější práci, než když byl sovětským ministrem zahraničí. Udělal si mnoho nepřátel už v dobách svého působení v gruzínské vládě před 20 lety, když potíral korupci. Na začátku své vlády musel řešit velmi složitou situaci v abchazské autonomní republice, kde vypukla občanská válka, ohrožující jednotu nově vytvořeného státu, kterou se snažilo podkopávat sousední Rusko. Ševardnadze dokonce obvinil Rusko, že v této válce vojensky podporovalo Abcházy a podílelo se na etnických čistkách v oblasti. V roce 1993 navíc vypukla občanská válka na západě země mezi přívrženci Gamsachurdii a Ševardnadzeho, ale byla brzy ukončena ruskou intervencí a Gamsachurdiovou smrtí 31. prosince 1993. Po těchto pohromách zůstala gruzínská ekonomika a celková situace v zemi v katastrofálním stavu, protože se téměř zastavila průmyslová výroba a stát nebyl schopen zajistit ani ty nejdůležitější služby lidem, takže se například kvalitní zdravotní péče dostala jen majetným lidem, o bezpečnosti nemluvě. V důsledku toho zemi postihla chudoba, která v Gruzii trvá dodnes.  Ševardnadze přežil dva pokusy o atentát, jeden v srpnu 1995 a druhý v únoru 1998. Z obou byli obviňováni zbylí přívrženci Gamsachurdii, ke druhému se přihlásil čečenský polní velitel Salman Radujev. Ševardnadze musel také řešit separatistické konflikty v Jižní Osetii, Abcházii a Adžarii, které již měly autonomní vlády. Situace navíc zůstala napjatá díky válce v Čečensku, které má s Gruzií hranici na severu. Čečenci podporovali veškerá separatistická hnutí, hlavně v Abcházii.  Ševardnadzemu se podařilo navázat přátelství s USA, které v něm viděly protiváhu ruského vlivu na území Zakavkazska. Díky Ševardnadzeho prozápadní politice získala Gruzie americkou investici do výstavby ropovodu z Ázerbájdžánu přes Gruzii do Turecka v hodnotě 3 miliard dolarů. Ačkoliv Gruzie je členem SNS, snaží se najít nové geopolitické partnery (NATO, Evropská unie), jelikož s Ruskem má od vyhlášení nezávislosti vztahy převážně špatné. Během několika let se Ševardnadzeově vládě podařilo částečně vyřešit mnohé problémy a stabilizovat zemi, ale nebyl již schopen provést ráznější zásahy, aby odstranil chudobu a další velké nešvary, jimiž země trpí, jako politickou korupci a značnou kriminalitu. Tam, kde v 70. letech jako začínající politik uspěl, selhává jako zralý muž. Ševardnadzeho nejbližší poradci, včetně členů jeho rodiny, získali během jeho vlády značnou kontrolu nad ekonomikou země. Zahraniční pozorovatelé spočítali, že okruh Ševardnadzeho blízkých ovládal až 70 % gruzínské ekonomiky: jeho manželka byla editorkou nejčtenějších novin v Gruzii, jeho dcera ředitelkou televizního studia a její muž založil jednoho z největších poskytovatelů mobilní sítě. I když sám Ševardnadze z toho neměl žádný osobní prospěch, byl mnohými Gruzínci obviňován z krytí korupce a zneužití moci, aby si uchoval svou pozici. Jeho budoucí nástupce Michail Saakašvili dokonce složil mandát ministra spravedlnosti, když byl předtím obvinil prezidenta z korupce. Nakonec i Američané přestali dočasně Gruzii veřejně finančně podporovat.

Politický pád.

Dne 2. listopadu 2003 se uskutečnily parlamentní volby, které byly mezinárodními pozorovateli, OSN i vládou USA označeny za zfalšované. Výsledek voleb vyvolal v Gruzii nepokoje, které přerostly v masové demonstrace v Tbilisi i jiných městech. Demonstranti vtrhli 21. listopadu do parlamentu, kde mělo začít první zasedání po volbách. Protesty donutily prezidenta Ševardnadzeho uprchnout. Později však vyhlásil výjimečný stav a prohlásil, že nehodlá rezignovat.  I když napětí rostlo, obě strany se chtěly vyhnout násilnému řešení nastalé krize. Předsedkyně gruzínského parlamentu Nino Burdžanadzeová navrhla, že bude prozatím zastupovat prezidenta, dokud se situace neuklidní. Vůdce opozice Michail Saakašvili oznámil, že zaručí Ševardnadzemu bezpečí a podporu jeho návratu jako prezidenta, pokud slíbí, že vypíše předčasné prezidentské volby.  Dne 23. listopadu se Ševardnadze sešel s vůdci opozice Saakašvilim a Zurabem Žvaniou na jednání uspořádaném ruským ministrem zahraničí Igorem Ivanovem. Po tomto setkání oznámil prezident svojí rezignaci s přáním, aby se zabránilo krvavému boji o moc a nedošlo ke ztrátám na životech. Ale spekulovalo se o tom, že hlavním důvodem jeho odstoupení bylo odepření poslušnosti ozbrojených složek, které odmítly zasáhnout proti demonstrantům při vyhlášení výjimečného stavu. Dále není zcela jasná role několika zahraničních sil. Např. Rusko i USA později přiznaly, že události v Gruzii přímo ovlivňovaly. Americký ministr zahraničí Colin Powell byl například po celou dobu konfliktu v pravidelném kontaktu se Ševardnadzem, přemlouval ho, aby odstoupil dobrovolně. Ruský ministr zahraničí Igor Ivanov letěl do Tbilisi navštívit tři opoziční předáky a zorganizovat výše popsanou schůzku. Poté odcestoval do Adžarie, jejíž vůdce Aslan Abašidze byl stoupencem Ševardnadzeho.  Ševardnadzeho odchod lidé oslavili pitím a tancováním na ulicích v Tbilisi. Nazvali svou akci růžovou revolucí, názvem připomínajícím sametovou revoluci v Československu z roku 1989. Mezinárodní pozorovatelé však poznamenali, že se to spíše podobalo události, při níž byl roku 2000 v bývalé Jugoslávii svržen Slobodan Milošević, který také odstoupil až po masových protestech a naaranžované schůzce s opozicí.  Nakonec byl Ševardnadzemu nabídnut azyl v Německu, kde byl stále ještě považován za váženou osobnost díky roli, kterou sehrál při sjednocení Německa v roce 1990. Pro německou televizi poskytnul rozhovor, ve kterém poděkoval Němcům za pohostinnost, ale současně řekl, že stále miluje svou vlast a nikdy ji neopustí.  Dne 7. července 2014 po dlouhé nemoci zemřel ve věku 86 let.

Ševardnadzeho odkaz.

Ševardnadzeho kariéra je plná rozporů. Vzešel ze sovětského systému, ale sám sehrál význačnou roli při jeho likvidaci. Vybudoval si svou dobrou pověst díky neúnavnému boji proti korupci, ale sám občas užíval nekalé praktiky, aby si udržel svou pozici. Ve světě si získal renomé jako nejumírněnější ministr zahraničí v historii Sovětského svazu, ale nikdy nebyl tak populární ve své vlasti. Uspěl v udržení celistvosti Gruzie, když se utkal se silnými separistickými tlaky, ale za cenu poskytnutí statusu autonomních oblastí některým větším regionům Gruzie.  Když se Ševardnadze vrátil v roce 1992 z Moskvy do Tbilisi zmítaného v chaosu po neúspěšné vládě Zviada Gamsachurdii, prezentoval se jako nejvhodnější kandidát na to, aby Gruzii vedl k obrození a nezávislosti. Časem si však vsugeroval myšlenku, že Gruzie se bez něj neobejde, a jeho pád obnovil politickou nejistotu v zemi. Ale dokázal pod svou vládou vytvořit silný základ občanské společnosti v Gruzii. Mnozí odborníci si myslí, že by Ševardnadze mohl být úspěšnější, kdyby převzal vládu hned v roce 1990.  Ševardnadze v květnu roku 2006 vydal své paměti s názvem "Pikri tsarsulsa da momavalze", neboli „Myšlenky nad minulostí a budoucností“.

Odkazy.

Reference.

<div class="references-small"

Eduard Ambrosis dze Ševardnadze (gruzínsky ედუარდ ამბროსის ძე შევარდნაძე; rusky Эдуа́рд Амвро́сиевич Шевардна́дзе; ) (25. ledna 1928 Mamati – 7. července 2014) byl v letech 1985 až 1990 ministr zahraničních věci SSSR za éry Michaila Gorbačova. Od roku 1995 až do 23. listopadu 2003 byl prezidentem Gruzínské republiky. Ševardnadze si díky svým politickým schopnostem vysloužil přezdívku „Tetri Melia“ („Bílá Liška“).

Eduard Schewardnadse (; /"Eduard Amwrossijewitsch Schewardnadse"; * 25. Januar 1928 in "Mamati", Gurien, Georgische SSR, Transkaukasische SFSR; † 7. Juli 2014 in Tiflis) war ein sowjetischer und georgischer Politiker. Er war von 1985 bis 1990 sowie Ende 1991 Außenminister der Sowjetunion. Von 1992 bis 1995 war er Staatsratsvorsitzender Georgiens und bis 2003 der zweite Präsident.


Život.

Bašó se narodil ve městě Ueno v rodině chudého samuraje. V letech 1667–71 studoval japonskou poezii v Kjótu. V roce 1680 se přestěhoval do Eda, dnešního Tokia, kde přebýval až do konce svého života. Absolvoval řadu cest po Japonsku po vzoru básníků Saigjó a Sógi. Zážitky z cest ovlivnily jeho poezii a deníkovou tvorbu (viz haibun).  V Edu se stal mistrem formy "haikai no renga" a živil se výukou studentů. Byl také sudím v básnických kláních. Po krátké období studoval zen pod vedením zenového mnicha.  Řazené básně ("Haikai no renga") sloužily japonské městské populaci hlavně pro pobavení a nepředstavovaly vážnou poezii. Bašó ve své tvorbě užíval slangové výrazy, výpůjčky z čínštiny, a psal "hokku" (úvodní verš řazené básně renga) o osmnácti, devatenácti i více slabikách. Bašóova hokku reflektují lidské zkušenosti, to co viděl, co si myslel a co cítil. Ve své tvorbě neodmítal hravost haikai a prokázal, že hokku může zachytit i přes střídmou formu různé sentimenty a nálady provázející lidský život. Vytvořil vážnou poezii tam, kde šlo původně jen o zábavnou hru. Bašó je pokládán za objevitele poetického potenciálu této sedmnáctislabičné formy později pojmenované haiku.  Většinou své tvorby se snažil dosáhnout klasických ideálů (např. "sabi" – samota), přičemž zdůrazňoval, že musí být zachyceny běžnou mluvou a pomocí obrazů aktuálních tady a teď. Posledních pět let života se pokoušel vytvořit nový přístup, který nazval "karumi" (lehkost). Nepodařilo se mu jej do své smrti plně formulovat. Přesto jeho pozdní tvorba naznačuje, že se mohlo jednat o návrat k bezstarostnosti jinošských let smíšené se zkušeností získanou věkem.

Macuo Bašó (: 松尾芭蕉; 1644 – 28. listopadu 1694) je nejznámější japonský básník a zakladatel básnické formy později nazvané haiku. Pseudonym "bašó" (česky pisang – lat. "musa paradisiaca") zvolil podle banánovníku, který mu věnoval v roce 1680 jeden z jeho žáků. Vlastním jménem Macuo Munefusa, zprvu publikoval pod pseudonymem Tósei.

Matsuo Bashō (japanisch ; * 1644 in Akasaka, Provinz Iga, heute Akasaka, Ueno, Iga, Präfektur Mie; † 28. November 1694 in Osaka), eigentlich Matsuo Munefusa (), war ein japanischer Dichter. Er gilt als bedeutender Vertreter der japanischen Versform Haiku. Bashō und seine Schüler erneuerten die bis dahin humorvoll spielerische Haikai-Dichtung und erhoben sie in den Rang ernsthafter Literatur.


Původ.

Potomci Přemysla a Konstancie projevovali v přemyslovském rodě až nezvyklou rodinnou soudržnost (přesto mezi sourozenci vzniklo několik sporů, které se řešily vojensky). Václavovými sestrami byly Anežka Přemyslovna – později svatá Anežka Česká, polská kněžna Anna Lehnická a korutanská vévodkyně Judita; jeho bratři byli moravskými markrabaty, nejdříve Vladislav a poté Přemysl.

Korunovace.

Přemysl Otakar I. chtěl zajistit ještě za svého života titul krále pro svého syna Václava tak, aby nevznikaly pochyby o legitimitě Václavovy volby. Celý plán spočíval v tom, že na pražském shromáždění české šlechty v červnu 1216 někdo navrhne zvolení Václava coby českého krále, k čemuž se měl připojit i bratr Přemysla, moravský markrabě Vladislav Jindřich. Jakoby překvapený král bude s tímto záměrem souhlasit. Šlo o to, aby tento akt nepopudil šlechtu, která jako jediná mohla volit českého krále.  Plán do písmene vyšel a hned dalšího dne vyslal král za císařem Fridrichem II. posla, který jej o tom informoval. Císař dne 26. července 1216 s tímto souhlasil (nic jiného mu ani na základě Zlaté buly sicilské nezbývalo). Volbou Václava I. tak definitivně padl starobylý princip seniorátu (prakticky nedodržovaného) z doby Břetislava I., podle kterého měl na český trůn nastoupit vždy nejstarší Přemyslovec. Od trůnu tak byli odstaveni příslušníci vedlejších větví rodu.  Václav byl korunován 6. února 1228, ještě za vlády svého otce, jako „mladší král“. Obřad provedl mohučský arcibiskup Siegfried z Eppenštejna a poprvé při něm bylo upuštěno od starodávného slovanského rituálu. Ve shodě s pražským a olomouckým biskupem i velmoži Přemysl Otakar a Václav stanovili, že jejich nástupci budou korunováni arcibiskupy z Mohuče. V případě, že by zástupce mohučské diecéze odmítl, biskupa vykonajícího obřad si měl vybrat český monarcha.

Jednooký král.

Samostatně, i když pod silným vlivem své matky a sestry, začal vládnout po otcově smrti v roce 1230. Jedinou ženou Václava I. byla od roku 1224 dcera římského krále Filipa Švábského Kunhuta Štaufská, se kterou byl zasnouben už ve svých dvou a jejích snad sedmi letech. Manželé měli pět dětí.  Od dětství byl Václav zvláštní – neurotický, možná psychicky chorý. Miloval potulky hlubokým lesem, vášnivě lovil a právě při jednom z lovů přišel o levé oko. Zvláštně zní informace kronikářů o tom, že král Václav nesnášel zvuk kostelních zvonů. Vyvolával u něj kruté bolesti hlavy a jakési záchvaty podobné epilepsii. Proto kdekoliv se objevil, během jeho přítomnosti nesměly znít zvony. Lékařskou terminologií se tato choroba nazývá idiosynkrazie – zvýšená přecitlivělost na určité frekvence zvukového vlnění.  Za panování Václava I. do Čech přichází gotický životní styl, rytířská kultura, turnaje, šíří se obliba dvorské poezie a zpěvů. Jeho vláda je spojována s upevněním české státnosti, zvětšením českého vlivu v Evropě, vzestupem české šlechty, výstavbou a rozvojem měst, obchodu a řemesel.  Václav, stejně jako jeho otec a syn, podporoval příchod etnických Němců do země. Byl také první, kdo poskytl privilegia Židům, kteří za to ovšem platili nemalé částky.

Boje s rakouským vévodou a markrabím Přemyslem.

Václav roku 1231 vtrhl do Rakouska, jelikož vévoda Fridrich II. Bojovný zapudil svou manželku Žofii, sestru uherské královny, přičemž Václavova matka také pocházela z Uher. Fridrich poté využil rozporu mezi Václavem a jeho bratrem, moravským markrabím Přemyslem, a v červenci 1233 pronikl se svým vojskem na Moravu a obsadil hrad Bítov. Poté ale rakouský vévoda onemocněl a odtáhl zpět do své země. Václav dobyl Brno a donutil bratra k poslušnosti.  Císař Fridrich II. uvrhl Fridricha Bojovného do říšské klatby (1236) a snažil se rozšířit svou moc do jeho teritoria. Pověřil Václava vedením války s ním. Český král se zmocnil Dolního Rakouska i Vídně.  Václav ovšem stěží mohl být potěšen tak zjevnou expanzí císařské autority tak blízko svých hranic. Diplomacie říšských knížat, obávajících se toho, že by císař ziskem Rakous příliš posílil svou moc, vedla k usmíření českého krále s Fridrichem Bojovným. Císař v roce 1237 klatbu raději zrušil, než by riskoval další otevřenou bojovou frontu.  Fridrich Bojovný nakonec zaslíbil svou neteř Gertrudu Václavovu synovi Vladislavovi a jako věno odevzdal pod českou správu území Rakous severně od Dunaje.  V letech 1233 a znovu 1237 se Václav I. dostal do konfliktu se svým mladším bratrem Přemyslem, markrabětem moravským. Příčinou sporu bylo předání Břeclavska Oldřichu Korutanskému, synovi nejstarší Václavovy sestry Judity. Václav s početným vojskem přitáhl na Moravu a Přemysl uprchl do Uher ke králi Bélovi IV. Přičiněním Bély a královny vdovy Konstancie se bratři smířili a Přemyslova vláda na Moravě byla omezena jen na Olomoucko a Opavsko.

Boj proti Mongolům.

Václav I. se velkou měrou zasloužil o odražení mongolského vpádu do střední Evropy a značné ušetření českých zemí před Mongoly. Opevnil pohraniční hory a vytáhl na pomoc knížeti Jindřichovi II. Pobožnému, svému švagrovi. Jindřich ovšem na Václava nechtěl čekat (byť se jednalo o jediný den), 9. dubna 1241 svedl bitvu u Lehnice.  Tehdy voj nájezdníků protáhl od severu Moravou, kterou poplenil, a ze Slezska tak došel do Uher. Václavovi a jeho německým spojencům se koncem roku 1241 (když zamrzlý Dunaj dovolil Mongolům přejít na druhý břeh), podařilo zabránit postupu Mongolů vedeným chánem Bátú k Vídni. Touto úspěšnou obranou velmi vzrostla jeho prestiž.  Zanedlouho potom k Bátúovi dorazili poslové se zprávou o smrti velkého chána Ögedeje a s povoláním na Kurultaj. Bátú musel od své invaze na západ upustit a vydat se na Karakorumu. Po volbě nového chána se Mongolové o novou invazi do Evropy již nepokusili.

Vzpoura mladšího syna.

Krátce poté Fridrich II. Bojovný neteř Gertrudu nabídl přímo císaři. Václavovi slíbil pomoc uherský král Béla IV., jemuž Fridrich Bojovný odňal část území za vpádu Tatarů, a také Ota II. Bavorský. České vojsko zůstalo nepodpořeno a poraženo. Přesto se český princ a moravský markrabě Vladislav roku 1246 s Gertrudou Babenberskou oženil. Rakouský vévoda Fridrich téhož roku zahynul v bitvě.  Vladislav si získal podporu rakouské šlechty, ale svého předchůdce následoval už o půl rok později (1247), zřejmě přirozenou smrtí. Česká královna Kunhuta zemřela krátce poté (1248).  Těžce zkoušený Václav I. k značné nelibosti české šlechty i druhorozeného syna o vliv v Rakousku postupně přišel a i jinak zanedbával vládu. Šlechtici proti Václavovi povstali v čele s královým synem Přemyslem (Otakarem II.). Válka mezi otcem a synem vypukla naplno roku 1248 se střídavými úspěchy. Přemyslovi se podařilo opanovat celé Čechy, když Václav po neúspěšném obležení Prahy musel odejít na panství jednoho ze svých věrných Boreše z Rýzmburka. Ale po vítězství u Mostu se obratnou politikou podařilo Václavovi donutit syna ke kapitulaci.  Přemysl byl krátce vězněn na hradě Přimda, jeho spojenci byli popraveni. Přemysl byl následně omilostněn a brzy se vrátil jako moravský markrabě.

Babenberské dědictví.

Gertruda Babenberská pokračovala ve svých nárocích na dědictví, ale ani jeden z jejích dalších manželů se v Rakousku neprosadil. Václav a Přemysl vystupovali jednotně a babenberské dědictví jim nakonec spadlo do klína, když si rakouská šlechta zvolila za nového vévodu Přemysla (1251). Budoucí král se oženil s Markétou Babenberskou, sestrou vévody Fridricha Bojovného a vdovou po Jindřichu VII. Přemyslovci tak na příští čtvrt století ovládli rakouské země.  Václav I. Jednooký zemřel 23. září 1253 na svém dvoře v Počáplích, jeho srdce a vnitřnosti byly uloženy v kostele Panny Marie v Počaplích a tělo bylo pochováno na pražském Starém Městě v Anežském klášteře (opuková hrobka pod podlahou kostela).  V druhém desetiletí 21. století se stal jednou z postav historických románů "Dítě z Apulie" a "Zapomenutý Král" spisovatelky Ludmily Vaňkové.

Potomci.

Václavovou jedinou manželkou byla od roku 1224 Kunhuta Štaufská (1200? – 1248), se kterou měl pět dětí:

Václav I. (1205 – 23. září 1253 Počaply u Berouna), zvaný též Jednooký, byl čtvrtý český král z rodu Přemyslovců, druhorozený syn Přemysla Otakara I. a jeho druhé manželky Konstancie Uherské.

Wenzel I. Přemysl (tschechisch "Václav I." "Jednooký"; * um 1205; † 23. September 1253 in Počaply) entstammte der Dynastie der Přemysliden und war von 1230 bis 1253 König von Böhmen.


Původ dynastie.

Za zakladatele dynastie Rurikovců je považován pololegendární varjag Rurik, jehož zná jediný písemný pramen, nejstarší ruská letopisná sbírka "Povest vremennych let", která vypráví o pozvání knížat ze zámoří. Podle ní přišel Rurik roku 862 ze Skandinávie a spolu se svými bratry Sineusem a Truvorem se zmocnil vlády na ruském severu, v Novgorodu, Izborsku a Běloozeru. Později Oleg, rovněž normanský náčelník, vládnoucí jménem údajného Rurikova syna Igora spojil Novgorod s významným centrem v zemi východních Slovanů Kyjevem, což je považováno za počátek státu, který později historikové nazvali Kyjevská Rus.  Rurika ani Olega nezná jiný historický pramen než "Povest vremennych let". Teprve Igora můžeme doložit i v pramenném materiálu cizí provenience. Proto se někteří historici domnívají, že se původní Nestorova verze "Povesti" o nich nezmiňovala a vyprávění o nich bylo zařazeno až do dalších dvou redakcí. Podle nich byl potom zakladatelem dynastie Rurikovců až Igor, který již mohl mít slovanský původ (nebo být synem slovanské ženy a varjažského bojovníka, jak by spíše napovídalo jeho severské jméno).  Vyprávění o pozvání knížat:  ""Léta 6367" [859] "vybírali varjagové, kteří přicházeli ze zámoří, daně od Čudů, Slovanů, Merjanů, Vesů i Krivičů; a Chazaři vybírali daně od Poljanů a Severjanů i Vjatičů... léta"[860] "vyhnali Slované varjagy za moře, nedali jim daně a počali vládnout sami sobě a nebylo u nich práva; i povstal rod proti rodu, nenáviděli se vespolek a začali bojovat sami proti sobě. I řekli si mezi sebou: Vyhledejme sobě knížete, který by nám vládl a soudil podle zákona. Vypravili se za moře k varjagům, k Rusům; neboť tak se ti varjagové nazývali Rusy, jakož se jiní nazývají Švédy, další Normany, Angly, jiní Góty, tak i ti. A řekli Čudové, Slované, Kriviči i Vesové Rusům: Země naše veliká jest a oplývá vším, ale řád v ní není; pojďte nám panovat a vládnout. Vypravili se tři bratři s rody svými, vzali s sebou celou Rus a přišli: nejstarší Rurik se usadil v Novgorodu, druhý Sineus na Běloozeru a třetí Truvor v Izborsku. Od těchto varjagů dostala jméno ruská země, Novgorodští: ti lidé novgorodští pocházejí z varjažského rodu, dříve však byli Slované. Po dvou letech Sineus zemřel, také jeho bratr Truvor a vlády se ujal Rurik a rozdával svým mužům města, tomu Polock, tomu Rostov, jinému Běloozero. I v těchto městech žijí příchozí varjagové; ale první osadníci v Novgorodě byli Slované, v Polocku Kriviči, v Rostově Merané, v Běloozeru Vesové, v Muromi Muromci; a nad nimi všemi panoval Rurik.""

Knížata rozdrobené Rusi.

V polovině 12.století se Kyjevská Rus rozpadla na několik nezávislých knížectví. Zpočátku jich bylo 12, ve 14.století až 250. Ve většině těchto knížectví vládla knížata z rurikovské dynastie, která byla velmi početná. Nejvýznamnější z nich byla veliká knížata vladimirská, knížata tverská, rjazaňská a suzdalsko-nižněnovgorodská, která většinou také používala od poloviny 14.století titulu veliký kníže. Ve 14.století se prosadili Rurikovci, vládnoucí moskevskému knížectví, kteří svůj původ odvozovalli od Alexandra Něvského, respektive od jeho syna Daniila, který získal moskevský úděl, osamostatnil se v něm a podstatně rozšířil území, jemuž vládl.  Matka českého krále Václava II. a manželka Přemysla Otakara II., Kunhuta, byla dcerou Rostislava Haličského a vnučkou sv. Michala Černigovského z dynastie Rurikovců.

Sjednocení Rusi pod Moskvou.

Na přelomu 15. a 16. století se ruská knížectví sjednotila pod vládou velikých moskevských rurikovských knížat (titul velikého knížete vladimirského se koncem 14.století přenesl z Vladimiru do Moskvy). Počínaje vládou Ivana III. užívali moskevští vládcové titul "kňjaz vseja Rusi" nebo "gosudar vseja Rusi", případně car, což ale nikdy nebyl řádný titul vládce. Prvním korunovaným ruským carem byl Ivan IV. Hrozný. Smrtí jeho syna cara Fjodora I. vymřela moskevská větev rurikovského rodu po meči.  Fjodorovu smrt následovalo období politické nestability, označované jako smuta, které trvalo do roku 1613. Poté nastoupil na trůn Michail I., zakladatel dynastie Romanovců, která byla vzdáleně příbuzná s Rurikovci (z tohoto rodu pocházela matka cara Fjodora I.). Romanovci vládli do roku 1762 a jako rod Holstein‐Gottorp‐Romanov až do revoluce v roce 1917.

Rurikovci (rusky "Рюриковичи" [Rjurikoviči], [Rjurykovyči]) byli původní vládnoucí dynastií ve středověkém ruském státě, to znamená v Kyjevské Rusi, později v dílčích ruských knížectvích i sjednoceném ruském státě. Vládli od 9. století do roku 1598. K nejznámějším panovníkům z rurikovské dynastie patří sv. Vladimír I., Jaroslav I. Moudrý, Vladimír II. Monomach, Vsevolod III. Bolšoje gnězdo, Alexandr Něvský, Ivan I. Kalita, Dmitrij Donský, Ivan III. Veliký, Vasilij III. Ivanovič a Ivan IV. Hrozný.

Die Rurikiden (auch Rjurikiden;, "Rjurikowitschi";, "Rjurykowytschi") sind ein Fürstengeschlecht skandinavischer Herkunft, das auf Rjurik, den Gründer des Kiewer Reiches, zurückgeht. Sie waren die herrschende Dynastie in der Kiewer Rus.


Výskyt.

Vyskytuje se ve všech živých organismech, většinou ve vázané formě jako součást proteinů. Lidské tělo syntetizuje v průměru asi 50 g glutamátu denně. V běžné potravě jej člověk denně ve vázané formě konzumuje asi 10 g a ve volné formě asi 1 g.  Je obsažen i v přírodní potravě. Větší koncentrace (nad 0,1 %) se nacházejí zejména ve většině hub, kterým dávají charakteristickou chuť, dále v některých sýrech (zejména v parmezánu a rokfóru) a ve zralých rajčatech. Vysoké koncentrace se nacházejí v sójové omáčce a v polévkových kořeních. Výjimečně vysoký obsah má mořská řasa "Laminaria japonica", kterou už od 5. stol. používali japonští kuchaři k ochucování pokrmů a která se ve velkém rozsahu pěstuje jak v Japonsku, tak v Číně.  V savčí nervové soustavě slouží kyselina glutamová jako neurotransmiter, který je rozeznáván receptorem pro glutamát, pro který je u člověka známo více než 20 různých genů.  I když se už od roku 1909 tvrdí, že chuť glutamanu sodného je vedle čtyř základních chutí (sladká, hořká, slaná a kyselá) pátou chutí, pro kterou se razí název „umami“, odvozený z japonštiny ("umai", česky "chutný", "delikátní"), specifický receptor pro glutaman zodpovědný za rozpoznání chuti byl objeven až v roce 2000. Jedná se o sestřihovou variantu glutamátového receptoru mGluR4, tzv. "taste-mGluR4".

Výroba.

Průmyslově se čistý glutamát sodný nejčastěji vyrábí z hydrolyzátu kvasinek, pěstovaných na substrátech obsahujících škrob (zejména brambory, mouka, cukrová řepa, melasa apod.). Získaná směs aminokyselin se dělí a čistá kyselina L-glutamová se částečně neutralizuje hydroxidem sodným

Použití.

Glutaman sodný je typickým dochucovadlem v asijské kuchyni, používá se však dnes na celém světě. Protože je velmi levný a dokáže několikanásobně zesílit chuť potravin, potravinářský průmysl může vyrábět jídla mnohem nižší kvality. V potravinách ho najdeme pod zkratkou E621 (příp. další verze E622 draselný, E623 vápenatý, E624 amonný, či E625 hořečnatý).  Vzhledem k tomu, že přidání glutamátu do potravin musí výrobce uvést na obalu, často se využívají přírodní zdroje bílkovin, ze kterých se kyselina glutamová uvolňuje částečným rozštěpením bílkoviny (vzniká hydrolyzát). Jedná se například o „výtažek z droždí“, „bílkovinný hydrolyzát“, „kvasnicový extrakt“, „kvasnicový výtažek“, „rostlinný bílkovinný hydrolyzát“, „sojový bílkovinný hydrolyzát“ nebo „sojový hydrolyzát“. Takže ačkoli je na takovém výrobku uvedeno "bez přidaného glutamátu", hotový pokrm bude po uvaření volný glutamát zcela jistě obsahovat. Pozor by si tedy měli dát hlavně rodiče dětí do 3 let, u kterých se glutamát jako zvýrazňovač chuti ve stravě jednoznačně nedoporučuje.

Zdravotní rizika.

V minulosti panovaly obavy z nežádoucích účinků glutamanu sodného na lidský organismus, avšak žádná studie je nedokázala nesporně prokázat. Tyto nežádoucí účinky, jako je zvracení, studený pot, ztuhlé svaly, migréna, bušení srdce či závratě, byly shrnuty pod název „Syndrom čínské restaurace“ anebo Kwokova nemoc, avšak není příliš jasné, zda za potíže Roberta Ho Man Kwoka, podle kterého je tento syndrom pojmenován, a ostatních návštěvníků čínských restaurací, může opravdu glutamát anebo jiné exotické přísady. Při běžné konzumaci je glutamát sodný pravděpodobně bezpečný, tělo jej dokáže bez problémů metabolizovat. Bylo publikováno, že zcela bezproblémová hranice je 120 mg/kg hmotnosti člověka (mimo přirozený přísun v neupravených potravinách). Smrtelná dávka LD pro krysu je 16,6 g/kg orálně. Kupříkladu u kuchyňské soli jsou to 3 g/kg. Glutamát je tedy pro krysu podstatně méně toxický než běžná kuchyňská sůl. Glutamát se účastní činnosti centrálního nervového systému jako neurotransmiter, existuje proto spekulace, že vysoké a časté dávky v krevní plazmě mohou poškozovat mozek. Podle některých zdrojů může vyvolávat rovněž záchvaty u určitých forem epilepsie.  Rozsáhlá studie uskutečněná pod záštitou Světové zdravotnické organizace (WHO) a Světové organizace pro zemědělství (FAO) (1987) však závažný vliv glutamátu na lidské zdraví nepotvrdila, a proto ani nestanovila bezpečnou horní hranici denní dávky jeho příjmu v potravě. Bylo však sledováno, že konzumace glutamátu u experimentálních zvířat i u lidí potlačuje pocit sytosti a způsobuje tak přejídání.  Studie CureTogether (publikovaná 12. září 2011), které se zúčastnilo 3455 lidí trpících migrénou, označila „vyhýbání se glutamanu“ za jeden z efektivních způsobů léčby migrény.

EFSA.

V červenci 2017 Evropský úřad pro bezpečnost potravin (EFSA) zveřejnil hodnocení bezpečnosti glutamátů a stanovil přijatelný denní příjem 30 miligramů na kilogram tělesné hmotnosti. Zároveň doporučil přezkoumat maximální limity pro glutamáty přidávané do potravin, např. pro jemné pečivo, polévky a bujóny, omáčky, maso a masné výrobky, koření a doplňky stravy.

Historie.

Poprvé glutaman sodný identifikoval jako základní chuťovou složku řasy " Laminaria japonica", po staletí používané v japonské kuchyni, profesor Kikunae Ikeda z Tokijské univerzity v roce 1908. Ten také o rok později navrhl jeho chuť označit za pátou chuť, kterou je schopen člověk rozlišit. Jeho objev vedl v Japonsku v roce 1909 k založení firmy Ajinomoto a k zahájení výroby prvního chemického ochucovadla potravy vůbec.  V západních kuchyních se prakticky až do ukončení 2. světové války glutamát v kuchyni nepoužíval. Během bojů v Pacifiku si však američtí vojáci všimli, že ukořistěné japonské konzervované potraviny chutnají mnohem lépe než jejich vlastní a tím objevili glutamát pro americkou kuchyni.

L-Glutaman sodný monohydrát, též L-glutamát sodný monohydrát, Glutasol nebo wei-su je krystalická forma sodné soli kyseliny L-glutamové, jedné z přirozených aminokyselin obsažených v živých organismech. Je to bezbarvý krystalický prášek bez vůně a mírné masové chuti. Používá se v potravinářském průmyslu jako přídavná látka pro zvýšení intenzity chuti pokrmu. V EU se jako přidaná látka v potravinářských výrobcích povinně uvádí pod kódem E 621. Množství volného glutamátu v potravinách je ovšem možné zvýšit i přidáním hydrolyzátu zdroje bohatého na proteiny (a tedy i na kyselinu glutamovou), v tomto případě se glutamát nemusí označovat jako přidaná látka, nýbrž je zde označen např. jako výtažek z droždí, extrakt z pekařského droždí, bílkovinný hydrolyzát, kvasnicový extrakt, kvasnicový výtažek, rostlinný bílkovinný hydrolyzát, hydrolyzovaná rostlinná bílkovina, sojový bílkovinný hydrolyzát, sojový hydrolyzát, sójový extrakt, apod.).

Mononatriumglutamat, auch bezeichnet als Natriumglutamat oder MNG (engl., MSG), ist das Natriumsalz der Glutaminsäure, einer der häufigsten natürlich vorkommenden nicht-essenziellen Aminosäuren. Industrielle Lebensmittelhersteller vermarkten und nutzen Mononatriumglutamat als Geschmacksverstärker, da es für einen ausgeglichenen und abgerundeten Gesamteindruck anderer Geschmacksrichtungen sorgt und diese miteinander vermischt. Wenn in diesem Text oder in der wissenschaftlichen Literatur „Mononatriumglutamat“ ohne weiteren Namenszusatz (Präfix) erwähnt wird, ist -Mononatriumglutamat gemeint. -Mononatriumglutamat und -Mononatriumglutamat besitzen keine praktische Bedeutung.


Život.

Henry Kutner byl po otci potomek židovských přistěhovalců z Pruska, kteří žili v San Francisku od roku 1859. Studia na vysoké škole musel během hospodářské krize přerušit a začít pracovat pro literární agenturu svého strýce. Jako nadšený čtenář pulpových magazínů začal sám přispívat do jednoho z nich, do "Weird Tales". Zde také vydal roku 1936 svou první povídku "The Graveyard Rats" (Hřbitovní krysy), kterou napsal pod vlivem svého literárního vzoru H. P. Lovecrafta. Přispěl rovněž několika příběhy do Lovecraftova cyklu "Mýtus Cthulhu". Svou první sci fi povídku "When the Earth Lived" (Když Země žila) vydal roku 1937.  Lovecraft seznámil Kuttnera s mladou nadějnou spisovatelkou Catherinou Lucillou Mooreovou. Jejich první společné texty vznikly roku 1937 a v červnu roku 1940 se Kuttner s Mooreovou oženil. Ve čtyřicátých letech vydal se svou manželkou pod několika pseudonymy (nejčastěji jako Lawrence O'Donnell, Lewis Padgett nebo C. H. Liddell) více než 40 prací. Celkový soupis science fiction příběhů této autorské dvojice čítá kolem 180 položek. Jejich harmonická spolupráce prakticky znemožňuje určit, kdo z nich je skutečným autorem toho kterého textu.  Roku 1950 se mu podařilo získat magisterský titul na Univerzitě Jižní Kalifornie. Poté v jeho tvorbě science fiction vystřídaly kriminální romány. V roce 1958 zcela náhle zemřel na srdeční infarkt.  Kuttnerova tvorba je velmi originální a za autorova života nezískala příliš mnoho ocenění. Z dnešního pohledu je však zřejmé, že spolu se svou manželkou významně ovlivnil žánr science fiction. Jeho povídka "Chrudošiví jsou borolové" (1943, Mimsy Were the Borogoves) je tradičně řazena mezi deset nejlepších sci-fi povídek do roku 1965. Stal se pokračovatelem americké povídkářské tradice Edgara Allana Poea a Ambrose Bierceho. Svým dílem zapůsobil na takové autory, jako byli Ray Bradbury či Philip K. Dick. Roku 2004 byla jemu i jeho manželce posmrtně udělena cena "Cordwainer Smith Rediscovery Award" určená spisovatelům sci-fi, jejichž dílo se vyznačuje neobvyklou originalitou.

Henry Kuttner (7. dubna 1915 Los Angeles, Kalifornie – 4. února 1958 Santa Monica, Kalifornie) byl americký spisovatel science fiction, fantasy a hororů. Psal také společně se svou manželkou Catherinou Lucillou Mooreovou pod řadou pseudonymů. Patří mezi autory tzv. Zlatého věku science fiction.

Henry Kuttner (geboren am 7. April 1915 in Los Angeles, Kalifornien; gestorben am 4. Februar 1958 in Santa Monica, Kalifornien) war ein amerikanischer Autor von Science-Fiction, Fantasy- und Horror-Geschichten. Bekannt ist er vor allem durch die zahlreichen, in enger Zusammenarbeit mit seiner Frau C. L. Moore entstandenen Erzählungen.


Historie.

Skupinu vedla hned od začátku tvrdou rukou Siouxsie Sioux, vlastním jménem Susan Janet Dallon (* 1957), původní člen je také baskytarista Steven Severin členy tzv. bromleyského kontingentu. V původní sestavě, při prvním vystoupení v londýnském Clubu 100 v září 1976 v rámci historicky prvního festivalu punkové hudby, hrál na bicí i Sid Vicious.  V roce 1978 vychází první album Siouxsie and the Banshees "The Scream", které je dodnes mnoha hudebními kritiky považováno nejen za jeden z nejlepších debutů, ale dokonce za jednu z nejlepších desek v historii rockové hudby vůbec.  V kapele se vystřídalo spoustu kytaristů, jako např. Marco Pirroni, později u Adam Ant nebo dokonce i Robert Smith z The Cure či John McGeoch z bývalých Magazine. Za bicí se v roce 1980 posadil někdejší člen The Slits s přezdívkou Budgie, pozdější životní partner Siouxsie. Budgie byl jeden čas považován za jednoho z nejlepších rockových bubeníků.  Siouxsie vystupovali dvakrát v Praze, poprvé na vydařeném koncertě v Lucerně krátce po revoluci, po druhé u příležitosti vydání alba "The Rapture", v kongresovém paláci. I svůj úplně poslední koncert odehráli v České republice, přesněji v Brně v hale na Vodové v roce 1996.  Své poslední album nazvané "The Rapture" kapela vydala v roce 1995. Producentem nahrávky byl velšský hudebník John Cale. Ten později vystupoval i s kapelou The Creatures, v níž rovněž působili Siouxsie Sioux a Budgie.  Banshees byli ve své době jednou z nejzajímavějších post punkových skupin, utvářeli styl gothického rocku a svým významem ovlivnili hudební hnutí osmdesátých let. Za zmínku také stojí píseň „Face to Face“, která zazněla v Batmanovi. Společně s Budgiem vytvořila Siouxsie projekt The Creatures a vydali několik alb. V roce 2007 již osamostatněná Siouxsie vydala sólové album "Mantaray". Úvodní skladba je převedena do videoklipu.

Siouxsie and the Banshees byla anglická post punková hudební skupina, založená roku 1976. Bývá označována za jednu z nejvlivnějších kapel 70. a 80. let. Svou hudební kariéru začali s deskou "The Scream", která společně s prvními singly začlenila kapelu mezi post-punková hnutí, generaci nové vlny, která vedla k vybuzení punk rockové revoluce ve Spojeném království. V osmdesátých letech zařadila skupinu její ponurá až trýznivá hudba do oblasti gothic rocku a alternativní rock. Nejslavnější písně v Anglii jsou „Happy House” (1980), „Christine” (1980), „Spellbound” (1981) a „Cities in Dust” (1985). Díky tomu popularita kapely během 80. let rostla, ve Spojených státech dosáhly dva popového singly „Peek-a-Boo“ a „Kiss Them for Me“, na umístění v žebříčku Billboard Hot 100. Mezi dosud nejúspěšnější alba patří již zmíněné "The Scream" (1978), "Kaleidoscope" (1980), "Juju" (1981) a "Peepshow" (1988).

Siouxsie and the Banshees [] waren eine 1976 in London gegründete britische Rockband. Sie gelten als eine der wichtigsten Bands der Post-Punk- und Dark-Wave-Bewegung.


Životopis.

V letech 1948–1955 studoval filosofii a teologii na Papežské univerzitě v Římě. V roce 1954 byl vysvěcen na kněze a mezi lety 1957–1959 působil jako kněz v Hofkirche v Lucernu. Mezi lety 1960–1996 pak zastával post řádného profesora na Eberhard Karls Universität Tübingen. Z jeho popudu přišel v roce 1966 na tuto univerzitu působit i Joseph Ratzinger, s nímž se později názorově rozešel.  V roce 1980 mu německá biskupská konference na základě výnosu Kongregace pro nauku víry schváleného papežem Janem Pavlem II. odebrala kanonickou misi ("misio canonica" - povolení vyučovat katolickou teologii) pro rozpory mezi jeho učením a katolickou věroukou (šlo zejména o Küngovo odmítnutí papežské neomylnosti). Poté začal vyučovat ekumenickou teologii.

Dílo a názory.

V roce 1970 v knize "Unfehlbar? Eine Anfrage" kritizoval dogma o papežské neomylnosti. Napsal obsáhlou trilogii o křesťanství, judaismu a islámu. Zkrácenou verzí knihy o křesťanství jsou "Malé dějiny katolické církve", který vyšly i v českém překladu. Küng se hlásí k myšlence světového étosu a mezináboženské tolerance.  Küng zdůrazňuje rozdíl mezi nutným centrem církve (Petrovým úřadem) a kritizovaným papalismem (ve středověku zbudovaným středověkým papežským absolutismem). Tvrdí, že papežský právní a teologický primát je zčásti postaven na falzifikátech, t. j. smyšlené legendě o papeži Silvestrovi, zfalšovaném obsahu Konstantinovy donace, spisech falešného Pavlova žáka Dionýsia Areopagity, na symmachovských falzifikátech a Pseudoisidorských dekretáliích. Vinu za Velké schizma stejně jako za reformační rozštěpení církve vidí Küng především na římské straně. Za příčinu moderního úpadku katolické církve považuje její obranářství a uzavřenost a neschopnost konstruktivně reagovat na nové společenské fenomény a myšlenkové proudy. Naději představoval pro Künga Druhý vatikánský koncil, avšak jeho závěry považuje Küng za rozmělněné předčasnou smrtí Jana XXIII. Jana Pavla II. přímo obvinil z toho, že se svými činy pokoušel koncilní závěry zvrátit a že koncilní myšlenky zradil. Ostře kritizoval také Benedikta XVI., jehož vstřícné kroky vůči lefebvristům i vůči odpůrcům moderních tendencí z řad anglikánské církve a starokatolických církví hodnotil slovy: „Rybář lidí se vydává na lov do vod krajní náboženské pravice“, a obvinil papeže Benedikta, že opustil principy skutečného ekumenismu a usiloval o obnovu římského impéria namísto o společenství církví. Papeže Františka naproti tomu označil za muže, ve kterém „je naděje", a vyslovil mínění, že bude postupovat v souladu s progresivní interpretací Druhého vatikánského koncilu a nebude pokračovat v „linii dvou papežů z Polska a Německa“.  Küng tvrdí, že jeho posláním není být kritikem papeže a papežství a že je přívržencem reformy, nikoliv revolucionář, a nesnáší, aby byl označován za církevního buřiče. Stav katolické církve popisuje jako rozštěpení na horní a dolní církev, přičemž za horní církev označuje autoritářské držitele moci v církvi a za představitele dolní církve považuje sebe. Přiznává svůj pramalý úspěch ve snaze změnit „horní“ církev, avšak je přesvědčen, že současná vatikánská politika musí skončit fiaskem.

Hans Küng (* 19. března 1928 Sursee, Kanton Luzern) je původem švýcarský teolog, autor mnoha knih, katolický kněz a průkopník mezináboženského dialogu. Byl významným teologem Druhého vatikánského koncilu, patří mezi nejvýznamnější a nejkontroverznější představitele liberálního katolicismu, od 70. let je pak známý především jako ostrý kritik vládnoucích katolických církevních kruhů a tradicionalismu.

Hans Küng (* 19. März 1928 in Sursee, Kanton Luzern) ist ein Schweizer Theologe, römisch-katholischer Priester und Autor. Von 1960 bis zu seiner Emeritierung im Jahr 1996 war er Theologie-Professor an der Eberhard Karls Universität im südwestdeutschen Tübingen, zuletzt für Ökumenische Theologie. Bis März 2013 war er Präsident der von ihm mitgegründeten Stiftung Weltethos.


Dělení Čúbu.

Celou oblast je možné rozdělit na tři části:

Hokuriku.

Oblast Hokuriku leží na sever od vysokých pohoří, které se rozkládají v centrální části Čúbu. Pro tuto oblast jsou v zimě charakteristické velké sněhové srážky a silné větry. Místní divoké řeky a říčky jsou vydatným zdrojem hydroelektrické energie. Prefektura Niigata je centrem japonské těžby a zpracování zemního plynu a ropy. Průmyslový rozvoj oblasti je značný hlavně ve městech v prefekturách Niigata a Tojama. Také města v prefekturách Fukui a Išikawa jsou místními centry zpracovatelského průmyslu. Hokuriku se do značné míry vyvíjelo nezávisle na ostatních regionech, a to hlavně proto, že bylo poměrně izolováno od hlavních průmyslových a kulturních center na pobřeží Tichého oceánu. Protože na pobřeží nejsou vhodné podmínky pro stavbu přístavů a silniční doprava trpí velkými sněhovými srážkami, je oblast závislá na železniční dopravě.

Čúó-kóči.

Čúó-kóči je oblast rozlehlých a vysokých pohoří, včetně Japonských Alp, která je často nazývána "střecha Japonska". Obyvatelstvo je ve své většině soustředěno v šesti vyvýšených planinách propojených úzkými údolími. Oblast byla dlouho centrem výroby hedvábí, ale po druhé světové válce se začala výroba snižovat. Většina pracovní síly, která byla dříve zaměstnána v „hedvábném“ průmyslu, byla absorbována různorodým zpracovatelským průmyslem, jenž zahrnuje přesné strojírenství, textilní a potravinářský průmysl ap. Oblast je tvořena prefekturami Jamanaši, Nagano a severní částí prefektury Gifu.

Tókai.

Oblast Tókai sousedící s Tichým oceánem je úzký koridor přerušený na několika místech horami sestupujícími až k moři. Už od období Tokugawa (1600–1867) byla tato oblast důležitou spojnicí mezi Tokiem, Kjótem a Ósakou. Nejslavnější cesta starého Japonska, Tókaidó, spojovala sídlo šóguna Edo (přejmenované roku 1868 na Tokio) a sídlo císaře Kjóto. V 20. století byly na stejné trase postaveny supermoderní dálnice a železniční tratě šinkansen. Oblast tvoří prefektury Šizuoka, Aiči, Mie a jižní část prefektury Gifu.  V oblasti se nachází také množství malých údolních niv. Mírné klima, výhodná poloha v blízkosti velkých metropolí a snadná dostupnost rychlé dopravy z nich dělá ideální místa pro pěstování mimosezónní zeleniny. Výše položená úbočí jsou zase využívána k pěstování mandarinek a čajovníků. Rovněž zde můžeme najít množství malých, ale důležitých průmyslových center. V západní části Tókai leží planina Nóbi, kde se rýže pěstuje už od 7. století. Město Nagoja je nejen dopravní křižovatkou Tókai, ale i centrem těžkého průmyslu včetně ocelářského a strojního.

Čúbu (: 中部地方; "Čúbu-čihó") je centrální region největšího japonského ostrova Honšú. Region Čúbu je tvořen devíti prefekturami ležícími na západ od Kantó: Aiči, Fukui, Gifu, Išikawa, Nagano, Niigata, Šizuoka, Tojama a Jamanaši.

Die Region Chūbu (jap., "Chūbu-chihō") umfasst den zentralen Teil ("chūbu") der Insel Honshū, der Hauptinsel von Japan. Die Region verbindet die beiden kulturell zentralen Regionen Kantō und Kansai.


Historie.

Na počátku 6. století byl na tomto místě vybudován klášter sv. Apoštolů, kde byla pohřbena patronka města svatá Geneviève a rovněž zakladatel kláštera, merovejský král Chlodvík I. a jeho druhá manželka Chrodechilda. V 9. století bylo zasvěcení kláštera změněno na sv. Geneviève. Kolem roku 1180 byl starý klášterní kostel nahrazen novou stavbou, která později zchátrala a byla stržena. V 17. století za vlády Ludvíka XIV. plánovali mniši zbořit svůj gotický kostel a nahradit ho novým. V roce 1675 architekt Claude Perrault navrhl kostel ve stylu římské baziliky, ale plán nebyl schválen. Konečné rozhodnutí bylo odloženo o dalších 70 let až do roku 1744. Tehdy Ludvík XV., který v Metách těžce onemocněl, slíbil, že v případě svého uzdravení nechá na vrcholku kopce Sainte-Geneviève vystavět kostel zcela podle přání mnichů. V následujících 10 letech se zajišťovaly peníze na stavbu, mj. byla zvýšena loterijní daň. Jako architekt byl vybrán do té doby neznámý Jacques-Germain Soufflot. V prosinci 1757 povolil král Soufflotův model rozsáhlého kostela s půdorysem řeckého kříže. Byla ihned zahájena stavba základů, na pilířích základů byla vybudována krypta, která se nachází pod celým kostelem. Dne 6. září 1764 Ludvík XV. položil slavnostně základní kámen nové stavby, ovšem stavba byla dokončena až roku 1790, kdy byla na kupoli umístěna lucerna. Tehdy však společenské změny ve Francii zcela změnily původní plány mnichů, krále a Sufflota.  Soufflot svou stavbou zahájil novou éru v architektuře. Obdivoval sice architekturu gotických katedrál, současně ale i klasickou římskou architekturu a zasadil se o její oživení v podobě evropského klasicismu. Vnější forma kostela završeného kupolí a fasádou řecko-římských chrámů upomíná na antickou architekturu. Vzorem stavby se stal Pantheon v Římě, podle kterého se také pařížská stavba nazývá.  Soufflot zemřel v roce 1780, aniž by se dožil dokončení kostela. V práci pokračovali následujících 10 let jeho žáci Maximilien Brébion a Jean-Baptiste Rondelet. Protože byla stavba dokončena až v průběhu Velké francouzské revoluce, byl změněn i její účel. Z kostela se stala národní svatyně určená k uctívání významných osobností francouzské historie. V bývalém kostele měly být umístěny pomníky a v podzemní kryptě jejich hroby. Nejedná se o kryptu v pravém slova smyslu, ale o rozsáhlý labyrint chodeb a kaplí. V roce 1806 byla stavba prohlášena za kostel sv. Jenovéfy, ale v roce 1885 byla opět přeměněna na národní svatyni.  Dne 26. března 1851 pod kupolí provedl fyzik Jean Bernard Léon Foucault se svým kyvadlem pokus dokládající zemskou rotaci.  Na podzim 2007 se Pantheon dostal do většího povědomí médií, když skupina Urban eXperiment tajně opravila jeho nefunkční hodiny.

Pantheon jako pohřebiště.

První osobou pohřbenou v Pantheonu byl v roce 1791 revolucionář Mirabeau. Jeho ostatky ale byly v roce 1793, kdy jeho jméno upadlo v nemilost pro jeho vztahy s královskou rodinou, opět z kostela odstraněny. Stejný osud postihl i jakobína Marata, jeho ostatky byly uloženy v Pantheonu v roce 1794 a již po několika měsících v témže roce opět odstraněny. V roce 1791 zde byl pohřben i Voltaire, jehož ostatky spočívají v Pantheonu dodnes. Jedinou ženou, která je zde pohřbena, je Marie Curie.  Jen ve zcela ojedinělých případech jsou osobnosti pohřbeny v Pantheonu bezprostředně po své smrti, jako např. Victor Hugo a Marie François Sadi Carnot. Většinou jsou jejich ostatky přeneseny až mnoho let po jejich smrti. Tak bylo do Pantheonu přeneseno tělo Alexandra Dumase († 1870) až v roce 2002. Přenesení rakve nebo urny do Pantheonu se nazývá oficiálně "panthéonisation" (pantheonizace). Návrhy na uložení osobnosti do Pantheonu předkládá Národní shromáždění. Konečné rozhodnutí má francouzský prezident.

Pantheon (fr. "Panthéon de Paris") je historický objekt v Paříži. Je dominantou města na vrcholku kopce svaté Jenovéfy v Latinské čtvrti. V jeho podzemní kryptě jsou uloženi významní francouzští umělci, myslitelé a vědci jako například Alexandre Dumas starší, Jean-Jacques Rousseau, Voltaire, Victor Hugo, Pierre Curie a Marie Curie-Skłodowská jako jediná žena.

Das Panthéon ( und ) auf dem Hügel der heiligen Genoveva in Paris (5. Arrondissement) ist die nationale Ruhmeshalle Frankreichs und die Grabstätte berühmter französischer Persönlichkeiten.


Tabulka s evidenčním číslem.

Tabulka s evidenčním číslem má rozměry 52 x 11 cm, nebo 34 x 20 cm. Tabulka s evidenčním číslem přidělená motocyklům, motorovým tříkolkám, přípojným vozidlům a zvláštním motorovým vozidlům pak s rozměry 24 x 15 cm. Písmena a číslice jsou vypouklé, vedené v černé barvě na bílém povrchu.  Před vstupem Slovenska do EU byl vlevo na tabulce umístěný státní znak Slovenské republiky, a pod ním kódové označení "SK". Od 1. května 2004 ho nahradilo modré pole se symbolem Evropské unie (12 žlutých hvězd) a pod ním písmena "SK" (stejně jako je tomu i u ostatních zemí).  Od června 2006 se vydává nový typ tabulek se symbolem EU a současně se státním znakem SR za prvními dvěma písmeny, který nahradil pomlčku mezi písmeny a čísly. V platnosti jsou tedy 3 různé typy tabulek s evidenčními čísly, starší typy přitom není nutné nahradit nejnovějším typem EČV.

Státní poznávací značka (SPZ) - historie.

Tabulka s Evidenčním číslem nahradila starší tabulky "Státních poznávacích značek", které byly zavedené již z dob ČSSR a ČSFR. SPZ byly vydávány do 31. března 1997, od následujícího dne se vydávají jen tabulky EČV, SPZ jako takové byly v provozu platné do 31. prosince 2004. Vozidlo se starou SPZ bylo po tomto termínu vyřazeno policií z Evidence vozidel a nesmí jezdit po veřejných komunikacích. Výměna SPZ za EČV byla vykonávána na Okresních dopravních inspektorátech.

Evidenční číslo s volitelným tvarem.

"EČVL" je tabulka identifikující vozidlo, které na žádost držitele vozidla přiděluje "dopravní inspektorát". Na rozdíl od standardního "Evidenčního čísla" se za označení okresu uvádí:  "EČVL je nemožné přidělit, když držitel vozidla žádá o přidělení EČVL:"  Přidělení EČVL podléhá poplatku 331€ (poplatek za registrací a za každou tabulku).

Registrační tabulky vozidel evidovaných na Slovensku obsahují "evidenční číslo vozidla" (EČV). Evidenční číslo přiděluje a tabulku s evidenčním číslem vydává "Okresní dopravní inspektorát Policejního sboru Slovenské republiky", kde uživatel přihlašuje vozidlo do Evidence vozidel.

Die Kfz-Kennzeichen der Slowakei (slowakisch "evidenčné číslo") bestehen aus zwei Kennbuchstaben für den Bezirk, dem slowakischen Wappen und einer Kombination aus drei Ziffern und zwei Buchstaben, die Buchstaben Q und W werden dabei nicht verwendet.


Život.

Torberg pocházel z pražské německo-židovské rodiny. Jeho otec Alfred Kantor (1874–1931) odešel do Vídně jako zástupce pražské likérky a poznal zde svoji ženu, Therese Berg, s níž se oženil koncem roku 1900. Torbergova matka a jeho starší sestra Sidonie („Sidi“) (1902–1941) byly 3. listopadu 1941 deportovány do ghetta v Lodži, kde zahynuly. Jeho mladší sestra Ilse Daus („Sili“) emigrovala do Palestiny a stala se ilustrátorkou dětských knih. S hudebním skladatelem Avrahamem Dausem měla dvě dcery.  Friedrich se narodil ve Vídni v Porzellangasse 7a. Vystudoval reálné gymnázium. Hrál vodní pólo za SC Hakoah Wien. V roce 1921 se rodina vrátila do Prahy a Friedrich se stal v roce 1924 československým státním občanem (do roku 1945). V roce 1927 složil maturitu na německém reálném gymnáziu v Praze na Smíchově.  Od téhož roku spolupracoval s pražským německým tiskem (též "Prager Tagblatt"), psal sportovní reportáže a divadelní kritiky. Přátelil se s Egonem Erwinem Kischem, Alfredem Polgarem a Josephem Rothem. Ve Vídni byl pravidelným hostem v Café Herrenhof, kde se potkával s Hermannem Brochem, Robertem Musilem a Franzem Werflem.  V roce 1928 začal studovat na pražské německé univerzitě, nejprve filozofii, později práva. Po třech semestrech ale studium přerušil. V témže roce se stal významným aktérem československého finále ve vodním pólu, když střelil za vítězné mužstvo Hagibor Praha obě branky. Své zkušenosti a zážitky jako hráče vodního póla využil později v románu "Die Mannschaft. Roman eines Sportlebens" (1935).  V roce 1929 pracoval jeden rok jako volontér u "Leipziger Tagblatt" a střídal pobyty mezi Lipskem, Vídní a Prahou. Spolupracoval s týdeníkem "Selbstwehr" a v roce 1935 s novinami německých emigrantů v Praze "Prager Mittag."  S pomocí Maxe Broda se v roce 1930 stal úspěšným debutujícím autorem. Jeho "Der Schüler Gerber hat absolviert" byl během jednoho roku přeložen do sedmi jazyků. Tento úspěch mu zajistil vstup do pražské německé literární scény.  V březnu 1938, v době anšlusu Rakouska k Německé říši, se náhodou zdržoval právě v Praze. Kvůli svému židovskému původu se rozhodl emigrovat a 20. července zamířil do Curychu. Na jaře 1939 mu ale není prodlouženo povolení k pobytu, odjel proto do Paříže, aby předešel svému vyhoštění. Léto strávil na Francouzské riviéře, v momentě vyhlášení druhé světové války nebyl jako československý občan internován.  V říjnu 1939 se připojil k Československé exilové armádě. Během výcviku se u něj projevila srdeční vada, pracoval sice zpočátku v kanceláři, ale po sedmi měsících je pro neschopnost služby z armády propuštěn.  12. července 1940, dva dny před obsazením Paříže, opoustil společně s Oskarem Karlweisem s platnými osobními dokumenty město a zamířil ke španělské hranici, kterou překročil třicet dní před uzavřením hranic německými jednotkami. Přes Porto se dostal do Lisabonu, kde usiloval o povolení vstupu do USA. Přestože ho newyorský PEN-Club pozval jako jednoho z „deseti vynikajících německých spisovatelů-antinacistů“ (spolu s Heinrichem Mannem, Franzem Werfelem a dalšími) do Spojených států, podařilo se mu získat vízum až po několika týdnech. Evropu opustil 9. října 1940.  V americké emigraci působil zpočátku v Hollywoodu, pracoval jako scenárista pro MGM a Warner Brothers (podobně jako Lion Feuchtwanger, Heinrich a Thomas Mannové, Bertolt Brecht a další). Velmi přátelský vztah tehdy navázal s Franzem Werflem a jeho ženou Almou. V roce 1944 se přesunul do New Yorku, kde s přítelem Williamem S. Schlammem připravoval německou verzi časopisu "Time". Od začátku roku 1945 pracoval jako překladatel a žurnalista na volné noze. V prosinci se oženil s Mariettou Bellakovou a v témže roce získal americké občanství.  Roku 1951 se vrátil do Vídně, kde strávil zbytek života. Je pochován ve Vídni na hřbitově Wiener Zentralfriedhof v sousedství Arthura Schnitzlera.

Friedrich Torberg, vlastním jménem Friedrich Ephraim Kantor-Berg (16. září 1908, Vídeň – 10. listopadu 1979, tamtéž) byl rakouský a československý spisovatel, novinář, scenárista a vydavatel.

Friedrich Torberg (* 16. September 1908 in Wien als "Friedrich Ephraim Kantor-Berg"; † 10. November 1979 ebenda) war ein Schriftsteller, Journalist, Publizist, Drehbuchautor und Herausgeber, der sich stets als tschechischer Österreicher und Jude empfand.


Vymezení.

Legalizací výnosů se rozumí jednání, které sleduje zakrytí nezákonného původu výnosu s cílem vzbudit zdání, že se jedná o příjem nabytý v souladu se zákonem. Uvedené jednání spočívá zejména:

Identifikace účastníků obchodu.

Jestliže finanční instituce uzavírá obchod v hodnotě přesahující částku 15 000 EUR, je povinna identifikovat účastníky obchodu. Není-li v době uzavření obchodu nebo v kterémkoliv pozdějším okamžiku přesná výše celého plnění známa, vzniká uvedená povinnost v době, kdy je zřejmé, že stanovené hranice bude dosaženo; je-li obchod uskutečněn formou opakujícího se plnění, je rozhodující součet dílčích plnění za dvanáct po sobě jdoucích měsíců.

Identifikace podezřelého obchodu.

Podezřelé obchody mohou být identifikovány např. pomocí:  Protože je úspěšná identifikace podezřelého obchodu primárně závislá na znalosti zákazníka, ovlivňují ji další faktory, např. individuální zkušenosti přepážkového pracovníka, privátního pracovníka finanční instituce jednajícího přímo se zákazníkem, kvalita informačního systému finanční instituce, dostupnost informací o zákazníkovi a možnost jejich ověření

Etapy praní špinavých peněz.

Systém praní špinavých peněz se rozděluje do tří etap:

Namáčení.

Tato etapa zahrnuje shromáždění a rozmístění finančních prostředků. Jedná se především o vložení bankovek (ve větším množství a s menší nominální hodnotou) do banky. V dnešní době rozvinutých bezhotovostních plateb, ať vnitrostátních nebo zahraničních, je tato přeměna nezbytně důležitá. S vkladem už se dá dále nakládat podle zásad bezhotovostního platebního styku. Vklad větší sumy ve velkém množství bankovek je ale podezřelý, proto se v 80. letech minulého století začal využívat tzv. „smurfing“ – členění transakcí pod 10 tisíc dolarů (bance tak nevznikala tehdy uzákoněná oznamovací povinnost). Metody namáčení a celý cyklus praní se průběžně zdokonalovaly a postupně byly vytvářeny specializované organizace a společnosti pro velmi sofistikované postupy. Nově používané metody zahrnují dokonalé studium právních řádů jednotlivých států, využívají se země s volnějším právním režimem.

Namydlení.

Namydlením se rozumí především zastření původu peněžních prostředků. Je to fáze, kdy se výnosy z trestné činnosti oddělují od jejich nezákonného zdroje. Tato etapa může být prováděna pomocí hotovostních a bezhotovostních peněžních operací na bankovních účtech, nákupem a prodejem cenných papírů, zlata a drahých kovů, nemovitostí, starožitností, uměleckých děl, vytvářením společností s fiktivními aktivitami a finančními transakcemi mezi nimi (např. nákup žetonů nebo jiných hracích instrumentů a předstírání výhry v kasinu apod.). Tato etapa je charakteristická svou složitostí a nepřehledností operací. Zároveň je klíčová, protože se v ní mění špinavý kapitál na očištěný, důkladně se zametají stopy a přerušují se možnosti sledování toku peněz.

Ždímání.

Závěrečnou fází celého pracího procesu je tzv. ždímání (integrace). Vyprané peníze, které prošly oběma předchozími etapami a zastřely tak svůj původ, se vracejí ve formě nezávadného, legálního a často zdanitelného příjmu původnímu majiteli.

Z pohledu bank.

Pro zamezení praní špinavých peněz byla v 90. letech vypracována direktiva EU 91/308/EHS (o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz). Ta zakládá následující principy:

Propírači špinavých peněz.

Peníze neperou pouze zločinecké organizace. Dělají to z různých příčin i osoby jinak bezúhonné. Cílem může být vyhnout se daním, snížit dividendy akcionářům, obejít devizové překážky nebo uplácením získat přednostní zakázku. Peníze perou i vlády, buď s cílem zničit cizí teroristy, nebo vyzbrojit opozici režimu, který je k nim nepřátelský. Tyrani všech druhů se jistí pro případ ukončení své vlády tím, že přesouvají peníze z bank ve své zemi do méně nepřátelského prostředí. Využívají k tomu nejrůznější cesty se záměrem přerušit stopy, aby jejich nástupci u moci nikdy nezjistili, kam se peněžní prostředky poděly. Obdobně se předpokládá, že komunističtí předáci bývalých zemí východního bloku uložili své peníze do zahraničních bank, a dodnes se neví, kam.  Italské úřady vyšetřují vatikánskou banku pro podezření z praní špinavých peněz. K praní špinavých peněz se přiznala největší evropská banka HSBC. Peníze prala také americká vláda, když v aféře Írán-Contras prodávala ilegálně zbraně Íránu, který válčil proti Iráku v irácko-íránské válce, a z výtěžku financovala protivládní povstalce Contras v Nikaragui.  Ve zločineckém světě se na praní špinavých peněz specializují celé gangy. Mezi nejvíce známé patří nigerijské podsvětí v Lagosu, japonská Jakuza, čínské gangy v oblasti Laosu, Barmy a Thajska (tzv. Zlatý trojúhelník) a ruská mafie. Podezřelá z praní špinavých peněz jsou i sdružení vedoucí politický boj, např. Irská republikánská armáda, baskická ETA či Organizace pro osvobození Palestiny.

Praní špinavých peněz (anglicky money laundering) neboli legalizace výnosů z trestné činnosti je jednání, které se snaží zastřít nezákonný původ peněz a vzbudit dojem, že se jedná o peníze nabyté legálně.

Geldwäsche (Schweiz und Österreich auch: Geldwäscherei) bezeichnet das Verfahren zur Einschleusung illegal erwirtschafteten Geldes bzw. von illegal erworbenen Vermögenswerten in den legalen Finanz- und Wirtschaftskreislauf. Da das zu „waschende“ Geld aus illegalen Tätigkeiten wie Korruption, Bestechung, Raub, Erpressung, Drogenhandel, Waffenhandel oder Steuerhinterziehung stammt, soll dessen Herkunft verschleiert werden.