Historie.

První zmínka o obci Zámrsku je z roku 1349. První zmínky o tvrzi jsou z roku 1469, kdy byla vypálena vojsky Matyáše Korvína. V doložitelném období 1471–1501 vlastnil tuto tvrz Vaněk ze Zámrsku. V roce 1533 koupil tvrz i s příslušenstvím Jan Lukavský z Lukavice (zemřel 1541) a jeho potomci tvrz v 16. století přestavěli v renesančním slohu.  V roce 1613 byl majitelem zámku pozdější účastník stavovského povstání Karel Kapoun ze Svojkova, jemuž byl majetek po Bílé hoře v roce 1622 zkonfiskován. V roce 1624 zámek a panství odkoupil Albrecht z Valdštejna a postoupil je (ještě téhož roku) Vincenci Muschingerovi z Gumpendorfu. Po jeho smrti v roce 1628 byl majetek odkoupen vyšehradským proboštem a císařským radou Vincenziem Zucconim. Po jeho smrti v roce 1635 se dle závěti stává majitelkou panství císařovna Eleonora, manželka Ferdinanda II. V roce 1640 koupil zámek Zámrsk královský místodržící Albrecht Libštejnský z Kolovrat (1583–1648). V roce 1657 byl majitelem jeho nejmladší syn Leopold Oldřich, který se oženil s Kateřinou Barborou Krakovskou z Kolovrat. Po manželské rozluce se stala majitelkou Kateřina Barbora. V roce 1704 se stal majitelem jejich syn Jan Norbert. Od roku 1736 do 1748 byl majitelem Norbertův syn Rudolf. Po jeho smrti zámek Zámrsk převzala jeho sestra Anna Karolína, která byla provdána za Antonína Víta hraběte z Bubna a Litic.  V roce 1772 zdědila zámek Josefa z Bubna, která jej nechala zpustnout. V roce 1780 koupil zámek v dražbě rytíř Jiří Jeník Zásadský z Gamsendorfu. Roku 1849 prodal Friedrich Jeník z Gamsendorfu velkostatek se zámkem vídeňské obchodnici Karolíně Gottlové. V roce 1924 zámek vyhořel, ale byl v následujících letech 1925–1926 obnoven. Na základě Benešových dekretů byl zámek Zámrsk znárodněn. V roce 1947 byl na zámku zřízen nápravně výchovný ústav pro mladistvé Ministerstva vnitra. Po roce 1948 byli zde umísťováni mladí lidé odsouzení za protistátní činnost. Ústav pro mladistvé byl zrušen v roce 1954 (odsunuty byly dívky) a stal se do roku 1959 věznicí pro muže. V roce 1960 převzal budovy zámku Státní oblastní archiv v Zámrsku. Od 1960 byl zde umístěn Státní oblastní archív s účelovou halou pro ukládání archiválií, s konzervátorskou a restaurátorskou dílnou.

Stavební podoba.

Původním jádrem tvrze byla okrouhlá věž, která se nachází v severovýchodním nároží. Rod Lukavských k věži přistavěl nynější severní křídlo s hlavní vstupní bránou. Dochovány jsou renesanční klenby v prvním patře věže a žebrové klenby v průjezdu a přízemí severního křídla. Za vlastnictví zámku rodem Kolovratů byla renesanční tvrz přestavěna na barokní zámek. Postupně byla dostavěna budova východního křídla v druhé polovině 17. století, západní a jižní křídlo na začátku 18. století, takže vzniklo uzavřené čtyřkřídlé lichoběžníkové nádvoří s arkádami. Západní a jižní křídlo má valeně klenuté arkády. Hlavní vstup s bohatě profilovaným portálem byl v jižním průčelí. V polovině 18. století bylo o jedno patro zvýšeno jižní křídlo a v rozích postaveny osmiboké věže s mansardovou střechou. Přestavbu pravděpodobně provedl Jan Blažej Santini-Aichel. Do zámeckého parku, který vznikl v první polovině 18. století, vedlo široké zahradní schodiště. Rytíř Jeník Zásadský z Gamsendorfu provedl rozsáhlou rekonstrukci zámeckých budov. Byly obnoveny zanedbané střechy, arkády v prvním patře byly zazděny a opatřeny okny, byly provedeny nové fasády. Částečně byl přestavěn interiér zámku. Z obnovy jsou zachovány střechy, část fasád a rozdělení interiéru. Další změny v interiéru byly prováděny po roce 1947. Během osmdesátých let 20. století došlo k propadnutí některých stropů, vlivem zatékání dešťové vody, krytina byla nahrazována měděným plechem. Po roce 1988 byly přerušeny opravy, střecha zůstala nedokončená a nadále docházelo k devastaci stavby. V roce 1990 proběhla rekonstrukce zámku. V letech 1998–1999 bylo upraveno přízemí, sanace zdí. Pro konzervátorskou dílnu byla rekonstruována část budovy v severozápadním nároží. Badatelna byla přenesena z jihozápadní věže do největší místnosti zámku, "sálu předků," s kapacitou 24 badatelských míst.  V roce 2013 byla na zámku odhalena pamětní deska Ferdinanda z Bubna a Litic, který se zde roku 1768 narodil.

Zámecký park.

Zámecký park vznikl v první polovině 18. století při západním průčelí zámku. V druhé polovině 19. století byl zrušen a vystavěn v jižní části, na místě bývalé kuchyňské zahrady. Jsou dochovány objekty palmového skleníku, dřevěný altán a pískovcová kašna. Park byl ohrazen, v jeho jižní části byl zahradnický domek a ovčín; v současné době je v nich umístěná mateřská škola a pošta.  Součástí zámku byl hospodářský dvůr s vinopalnou a pivovarem.

Památný strom.

V zámeckém parku je chráněná skupina památných stromů, mj. šestikmenná lípa malolistá, která byla vyhlášena památným stromem v roce 1995. Obvod stromů se pohybuje v rozmezí 2 až 4 metrů, jejich výška se odhaduje na 25 m a stáří na 200 let. Lípa byla vyhlášená "Stromem roku 2004".

Doprava.

Z Dobříkova ze silnice II/315 vede místní komunikace 3152 přes Zámrsk do Nové Vsi na silnici 35 (E442). Autobusová zastávka "Zámrsk, Nová Ves, kříž" je vzdálená 1 km od zámku; zastávka "Dobříkov, hostinec" je vzdálená 1 km od zámku. Vlaková zastávka "Dobříkov u Chocně" je vzdálená 813 m od zámku; železniční stanice "Zámrsk" je vzdálená 2 km od zámku. Modrá značka z Vysokého Mýta do Dobříkova a pokračuje s červenou značkou k rozcestníku "Nad Hlubokou." Obcí Zámrsk vede cyklotrasa 4186.

Zámek Zámrsk se nachází ve stejnojmenné obci Zámrsk, v okrese Ústí nad Orlicí, v Pardubickém kraji. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka. V současné době v budově zámku sídlí Státní oblastní archiv v Zámrsku.

Das Schloss Zámrsk (deutsch: "Zamrsk; Samrsk") in der gleichnamigen Ortschaft Zámrsk im Okres Ústí nad Orlicí gehört zum Pardubický kraj in Tschechien.


Život.

Narodil se jako nejmladší, pátý syn Stelly May McClure a LeRoye Pollocka. Rodina často měnila bydliště; jen v letech 1913–1928 se rodina, žijící v té době v Kalifornii, osmkrát stěhovala. Otec byl často nepřítomný a matka byla silně autoritativní osobností. Sourozenci ale velmi drželi spolu.  V roce 1923 jako jedenáctiletý poprvé navštívil indiánskou rezervaci v Arizoně; objevil zde nevšední motivy abstrakce zvané „primitivní umění“ amerických indiánů. Velký vliv na Jacksonův zájem o umění měl bratr Charles (1902–1988), který se rovněž stal malířem. Od roku 1922 začal z Los Angeles, kde bydlel, domů posílat výtisky časopisu "The Dial", jehož prostřednictvím získával Jackson informace o moderním umění. V roce 1927 pracoval spolu se svým bratrem Sanfordem jako požární hlídka v lesích Velkého kaňonu. V této době vyšly najevo jeho sklony k alkoholismu, které ho provázely po celý život. Nejen kvůli němu, ale i pro svou vzpurnou povahu, která ho přiváděla do konfliktů s autoritami, byl několikrát vyloučený z různých škol, mj. z Manual Arts High School v Los Angeles, kterou navštěvoval v letech 1925–1929. Zde studoval na kurzech Fredericka Johna Schwankowského (1885–1974), který prohloubil jeho přehled po abstraktním umění a uvedl ho do teosofických nauk Džiddú Krišnamúrtiho a Rudolfa Steinera, které ho na určitou dobu ovlivnily.  Když byl z Manual Arts High School znovu vyloučen, navštívil s bratry Charlesem a Frankem Pomona College v Claremontu, aby si prohlédli nástěnnou malbu "Prométheus" od mexického malíře José Clemente Orozca. Mexická nástěnná malba byla jedním z hlavních impulzů určujících směr Pollockovy tvorby. V roce 1930 následoval bratry do New Yorku, kde prožil zbytek života. Zde pokračoval ve vzdělávání na Art Students League of New York. Napřed krátce navštěvoval kurzy sochařství a v listopadu 1930 se zapsal do kurzů Thomase Harta Bentona, představitele směru nazývaného americký regionalismus. Jednalo se o figurální realistické malířství, které stálo v opozici vůči avantgardním směrům. Pollock se s Bentonem spřátelil a navštěvoval ho i po té, co se pedagog v roce 1932 z New Yorku odstěhoval. V létě roku 1932 odjel Pollock do Los Angeles, kde poznal dalšího mexického muralistu, David Alfaro Siqueirose. Nástěnná malba mexických umělců – v roce 1933 sledoval Diega Riveru při práci na malbě pro newyorské Rockefeller Center – Pollocka natolik zaujala, že se v roce 1936 účastnil Siqueirosovy dílny "Laboratory of Modern Techniques in Art", kterou Mexičan vedl v New Yorku. Zdokonalil se zde v používání syntetických barev a poznal techniku polévání plátna barvou, kterou později rozvinul ve svých "drippings". V té době byl přesvědčený, že budoucnost malířství představuje nástěnná malba. Na naléhání bratra Sanforda absolvoval v prosinci 1937 detoxikační kúru. Bez valného výsledku, v létě příštího roku se z alkoholismu léčil v Bloomingdale Insane Asylum v New Yorku. Výsledek však přinesla až psychoterapie u psychologa Josepha L. Hendersona (1903–2007), zástupce analytické psychologie C. G. Junga, kterou absolvoval počátkem roku 1939. Pollock nedokázal vždy popsat své stavy verbálně, proto Hendersonovi přinášel kresby odrážející jeho niterné pocity. Jejich soubor přešel do dějin umění pod názvem "psychoanalytické kresby". Po Hendersonově odchodu z New Yorku pokračoval v léčbě u dalšího psychologa, Violeta Stauba de Laszlo.V květnu 1939 viděl Picassovu Guernicu. Reflexe tohoto obrazu se pak objevují na několika Pollockových obrazech. V roce 1941 navštívil výstavu "Indiánské umění ve Spojených státech", pořádanou Muzeem moderního umění. Zde ho zaujaly obrazy indiánů kmene Navaho, vytvářené na podlaze pomocí písku. To byl další zdroj inspirace pro jeho pozdější drippings.  V říjnu 1942 byl v galerii McMillen zastopupený na výstavě "Americké a francouzské malířství", které se zúčastnila také jeho pozdější manželka Lee Krasnerová, v té době známější než Pollock. Poté, co se Pollockův bratr Sand odstěhoval s rodinou do Connecticutu, začali oba malíři žít v jeho bytě na Eight Street. Stále se však potýkali s existenčními potížemi: Ve druhé polovině roku 1942 pracoval Pollock jako čistič válečků v jedné tiskárně a rok nato také jako hlídač v Museum of Non-Objective Painting, předchůdci Guggenheimova muzea.  Důležité pro Pollocka bylo seznámení s Peggy Guggenheimovou (1898–1979), která sbírala obrazy současných evropských a amerických malířů a vlastnila galerii na Manhattanu s názvem The Art of This Century Gallery (Galerie umění tohoto století). Z podnětu Pieta Mondriana zahrnula v roce 1943 do výstavy Spring Salon for Young Artists (Jarní salón pro mladé umělce) i Pollockův obraz "Stenographic Figure" (Stenografická postava), ještě téhož roku mu uspořádala samostatnou výstavu a stala se smluvně jeho galeristkou. V roce 1944 zakoupilo Museum of Modern Art dílo "She-Wolf" (Vlčice). Krasnerová ho v té době přiměla, aby podstoupil homeopatickou kůru, která mu měla pomoci od návyku na alkohol. V říjnu 1945 se Krasnerová s Pollockem vzali a měsíc nato se odstěhovali na ostrov Long Island. V jeho východní části v osadě Springs zakoupili dům se stodolou, prostředky na nákup získali z hypotéky a půjčky od P. Guggenheimové. V rozlehlé stodole si Pollock zřídil ateliér, kde mohl vytvářet své velkoformátové obrazy. Dnešní poloha stodoly však není původní. Manželé ji přestěhovali, protože jim stínila ve výhledu. Springs se pak stalo místem, kde se usazovali i další američtí umělci. Dokladem rostoucí Pollockovy prestiže bylo první zastoupení na pravidelné "Annual Exhibition of Contemporary American Painting" (Výroční výstava současného amerického malířství), pořádané v roce 1946 ve Whitney Museum of American Art.  Rok 1947 byl pro Pollocka významný především tím, že začal malovat metodou "drippings" (z angl. "to drip" – kapat, vylít). Spočívala v tom, že malíř nechával ze špachtlí či tyček skapávat praménky barvy na plátno, položené na podlaze, ze všech stran. Proběhla také jeho poslední výstava v galerii Peggy Guggenheimové, která se rozhodla odjet do Evropy. Jeho novou galeristkou se stala Betty Parsons (1900–1982), u které měl hned následujícího roku 1948 samostatnou výstavu. Absolvoval rovněž další protialkoholickou kůru. Tím začalo jeho z uměleckého hlediska nejplodnější období, které trvalo čtyři roky. Ukončil je další záchvat alkoholismu, který propukl na večírku pořádaném v listopadu 1950 při příležitosti dokončení práce na dokumentárním filmu Hanse Namutha (1915–1990), který Pollocka při malování natáčel a fotografoval. Poté až do konce života maloval Pollock už jen sporadicky.  Mezitím byl v roce 1949 zastoupený na důležité výstavě "The Intrasubjectives" v galerii Samuela M. Kootze (1898–1982), na které vystavovali také Arshile Gorky, Willem de Kooning, Robert Motherwell, Ad Reinhardt, Mark Rothko a další; tato akce prezentovala práce umělců, pro jejichž tvorbu razil kritik Robert Coates (1897–1973) termín abstraktní expresionismus.V témže roce vyšel v časopisu Life o Pollockovi rozsáhlý materiál s titulkem: "Jackson Pollock: Je to největší žijící malíř ve Spojených státech?" V roce 1950 se zúčastnil několika výstav, mj. Benátského bienále, P. Guggenheimová mu rovněž v Benátkách uspořádala samostatnou výstavu.  V dalších letech maloval Pollock málo a od roku 1954 takřka vůbec. Přesto byly jeho obrazy zastoupeny na prestižních výstavách v USA i v Evropě. Pokud měl samostatnou výstavu, měla spíše charakter retrospektivy, protože z nové tvorby ji nebylo možné sestavit. To byl i případ první výstavy u Pollockova nového galeristy Sidney Janise (1896–1989), která se uskutečnila roku 1952. V témže roce proběhla velká retrospektiva Pollockova díla v Bennington College v Benningtonu ve státě Vermont. Kurátorem výstavy byl vlivný kritik Clement Greenberg, který byl první, kdo Pollockovo dílo ocenil, psal o něm a přátelil se s ním. Putovní výstava "12 současných amerických malířů a sochařů", kde byl Pollock zastoupený, představila v roce 1953 práce amerických abstraktních expresionistů i v Evropě – hostila ji Paříž, Oslo, Curych, Düsseldorf, Stockholm a Helsinky. V roce 1954 už Pollock téměř přestal malovat. Ačkoliv na své třetí výstavě u Janise vystavil několik nových pláten, měla výstava opět spíše charakter retrospektivy. Lee Krasnerová, která měla v roce 1955 samostatnou výstavu v newyorské Stable Gallery, se v červenci 1956 rozhodla odletět do Evropy. Za její nepřítomnosti se k Pollockovi nastěhovala jeho milenka, mladá malířka Ruth Kligmanová (1930–2010). Dne 11. srpna téhož roku narazil automobil, řízený opilým malířem, do stromu. Pollock a kamarádka Kligmanové zemřeli, Kligmanová sama nehodu přežila s těžkým zraněním. Pollock byl pohřben ve Springs, na hřbitově Green River. Plánovaná velká retrospektiva, na jejíž realizaci měl Pollock spolupracovat, se v Muzeu moderního umění uskutečnila na přelomu let 1956 a 1957 jako posmrtná. V roce 1985 byla založena Nadace Jacksona Pollocka a Lee Krasnerové.

Umění.

Pollockovo dílo čerpalo v průběhu doby z mnoha zdrojů. Jeho tvorba se pokoušela o syntézu mexického umění a umění severoamerických indiánů s evropským avantgardním uměním, zejména surrealismem. Významné bylo v roce 1937 jeho setkání s malířem Johnem D. Grahamem (1886–1961), který v něm prohloubil zájem o dílo Carla Gustava Junga a zasvětil ho do základů šamanismu, indiánské magie a rituálů.  Pollockovy počátky však jsou spjaté s tzv. americkým regionalismem. Jeho učitel na newyorské Art Students League Thomas Hart Benton byl předním zástupcem tohoto směru v malířství. Rané Pollockovy obrazy, jejichž námětem bývají realistické výjevy ze života v Americe, vznikly evidentně pod Bentonovým vlivem. Postupem doby Pollock tuto tematiku opouštěl, zůstal mu však smysl pro rytmickou, dynamickou kompozici. V New Yorku přišel Pollock do styku s dílem mexických muralistů José Clemente Orozca a Davida Alfara Siqueirose. Experimentální techniky, které používali, tvorba velkoformátových obrazů a používání průmyslových nátěrových hmot, to vše mělo trvalý dopad na Pollockovu práci.  Další významný vliv na Pollocka měl surrealismus. Jeho důraz na nevědomí při vytváření uměleckého díla se shodoval s jeho vlastní zkušeností. Jako součást léčby alkoholismu absolvoval Pollock několikrát psychoanalýzu; jeho terapeuti, kteří byli stoupenci učení švýcarského psychiatra Carla Gustava Junga, ho přiměli analyzovat své kresby a hledat v nich své nevědomé psychické procesy. Surrealističtí umělci také doufali, že proniknou do nevědomí pomocí automatismu, techniky, při níž umělcova ruka putuje po celém povrchu malby s co nejmenší vědomou kontrolou. V raných dílech jako "Vlčice" (1943, Muzeum moderního umění, New York), kombinoval Pollock surrealistický automatismus s tématy svého zájmu, jakými byly antické sochařství, indiánské mýty a díla španělského umělce Pabla Picassa. Do roku 1946 tak tvořil Pollock pod vlivem nejrůznějších uměleckých směrů a umělců: zajímala ho theosofie, šamanismus amerických indiánů a jejich primitivní umění, učení Carla Gustava Junga, surrealismus. Z evropských umělců to byli zejména Max Ernst, André Masson, Pablo Picasso, Salvador Dalí, Joan Miró a Hans Hofmann.  Po přestěhování na Long Island v roce 1947 začal Pollock vytvářet své charakteristické velkoformátové abstraktní obrazy. Položil plátno na podlahu a ze všech stran naléval barvu přímo na něj. Tato nová metoda byla zčásti odvozena od jeho zájmu o indiánské pískové malby, které jsou vytvořeny na zemi pomocí písku různých barev, vypuštěného z ruky. Pro tuto Pollockovu metodu se ujal název "dripping", nicméně nebyl prvním, kdo ji použil – před ním např. Max Ernst. Typický pro toto období je obraz "Podzimní rytmy" (1950, Metropolitní muzeum umění, New York). Jeho abstrakce spočívá v tom, že neobsahuje žádný přímý odkaz na vnější svět. Pollock ho nicméně popsal jako pokus vyvolat rytmickou energii z přírody (jak naznačuje název – rytmus podzimu).  Kritik Harold Rosenberg (1906–1978) pro Pollockův způsob malby použil termín akční malba (action painting). Tento pojem se poprvé objevil v jeho článku z roku 1952, nazvaném "The American Action Painters". Zde Rosenberg definoval malbu jako akci. Druhým soudobým směrem v USA bylo tehdy "color field painting" (malba barevných polí). Představitelé tohoto proudu – Mark Rothko, Barnett Newman a Clyfford Still – zaplňovali plátna barevně jednolitými barevnými poli; věřili na emocionální působení barvy.  Pollock zesiloval dynamiku svých obrazů kompozicemi, které kladly stejný důraz na všechny části obrazu a nenabízely tak vizuální střed pozornosti. Ačkoliv soudobá umělecká kritika často považovala Pollocka za čistě impulzivního umělce, ve skutečnosti při tvorbě svých celoplošných kompozic používal racionální kalkul. Chtěl dosáhnout takového výsledku, aby nebyla zdůrazněna jedna část obrazu na úkor jiných. Pro toto pojetí se vžil název "all-over-painting" (celoplošná malba).  Ačkoli stále pracoval technikou "drippings", vrátil se Pollock v roce 1951 částečně k figuraci. Příkladem je obraz "Portrét a sen" (1953, Dallas Museum of Art). Proplétající se proudy černé barvy na levé straně plátna jsou zcela abstraktní, zatímco na pravé straně obrazu tvoří tyto černé linie hlavu ženy, kterou pak malíř vyplnil červenými, žlutými, růžovými a šedými skvrnami. V posledních osmnácti měsících života už Pollock nenamaloval takřka nic.  Pollockovo dílo mělo vliv na pozdější americké umělce. Malíři směru color-field painting Helen Frankenthaler a Morris Louis používali jeho techniku drippings. Frank Stella a Robert Morris udělali z celoplošné malby jeden z charakteristických znaků minimalismu. Sochaři Richard Serra a Eva Hesse a akční umělec Allan Kaprow převzali Pollockův důraz na proces tvorby a akcentovali ho ještě ve větší míře. K Pollockovu dílu se hlásil rovněž experimentální hudební skladatel Morton Feldman.

Obrazy (výběr).

Wikipedie nemá licenci na reprodukování Pollockových obrazů. Je ale možné je studovat na některém z externích odkazů.

Paul Jackson Pollock (28. ledna 1912 Cody, Wyoming – 11. srpna 1956 Springs, East Hampton, New York) byl americký abstraktní malíř. Svá vrcholná díla vytvořil technikou drippingu, což bylo nalévání nebo nakapávání aluminiové barvy na rozměrné plátno položené na podlaze. Tímto způsobem vznikla složitě strukturovaná plocha nátěrů, na které Pollock použival i další materiály jako drcené sklo, sádru, hřebíky, písek. Rychlé a zdánlivě impulzivní vytváření obrazů, se kterým Pollock přišel, se stalo jedním ze znaků abstraktního expresionismu, hnutí, které zdůrazňovalo spontaneitu při tvorbě. Pro způsob Pollockovy malby se používal termín action painting neboli akční malba.

Paul Jackson Pollock (* 28. Januar 1912 in Cody, Wyoming; † 11. August 1956 in East Hampton, New York) war ein US-amerikanischer Maler und ein bedeutender Vertreter des abstrakten Expressionismus der New York School.


Mechanismus.

Drtivá většina axonových proteinů jsou syntetizovány v neuronálních buněčných tělech a jsou přepravovány podél axonů. Některé mRNA translace probíhají v axonech. K axonovému transportu dochází v průběhu života neuronu a je nezbytný pro jeho růst a přežití. Mikrotubuly (z tubulinu) běží po celé délce axonu a poskytují cytoskeletální stopu pro přepravu. Rychle rostoucí plus-konec je orientován směrem k synapsím a stabilnější minus-konec směrem k tělu Kinesin a dynein jsou motorové proteiny, které se pohybují náklad v anterográdní (dopředu od soma do axonálního výběžku) a retrográdní (zpět do somy). Motorové proteiny váží a transportují několik různých nákladů včetně mitochondrií, cytoskeletálních polymerů, autofagosomů, a synaptických vezikul obsahující neurotransmitery.  Axonový transport může být rychlý nebo pomalý a anterográdní nebo retrográdní.

Rychlý a pomalý transport.

Vezikulární náklad se pohybuje relativně rychle (50-400 mm/den) vzhledem k tomu, že doprava rozpustných (cytosolových) a cytoskeletární proteiny trvá mnohem déle ( méně než 8 mm/den). Základní mechanismus rychlého axonového transport byl znám dávno, ale mechanismus pomalého axonového transportu byl pochopen až v důsledku pokročilé zobrazovací techniky. Fluorescenční značení techniky (např. fluorescenční mikroskopie) umožnila přímé vizualizace dopravy v živých neuronech. (Viz také: Anterográdní tracing.)  Nedávné studie odhalily, že pohyb cytoskeletálních "pomalých" nákladů je skutečnosti rychlý, ale na rozdíl od rychlého náklad často "odpočívá", takže celková tranzitní doba je mnohem delší. Tento mechanismus je známý jako "Stop and Go" modelu pomalého axonového transportu a byl ověřen na přepravě neurofilament z cytoskeletálních proteinů. Pohyb rozpustných (cytosolových) nákladů je složitější, ale asi má podobný základ, při kterém se rozpustné proteiny organizovat do multi-proteinových komplexů, které jsou pak dopravovány přechodnými interakcemi rychle.

Anterográdní transport.

Anterográdní (také"orthográdní") transport je pohyb molekul/organel ven, od těla buňky (také nazývané soma) do synapse nebo buněčné membrány.  Na anterográdní pohyb nákladů (v transportních vezikulách) pro rychlé i pomalé komponenty podél mikrotubulové je zprostředkován kinesinem. Několik kinesinů byl prokázáno i u pomalého transportu, i když mechanismus pro generování "pauzy" v tranzitu je stále neznámý.

Retrográdní transport.

Retrográdní transport vede molekuly a organely od axonálního zakončení směrem k tělu buňky. Retrográdní axonální transport je zprostředkován cytoplazmatickým dyneinem, a je používán například k zaslání chemických zpráv (trofické signály při axonálním poškození a produktů endocytóz do endolyzozomů z axonu zpátky do buňky. "In vivo" rychlost je přibližně 2 μm/sec, rychlý retrográdní transport může pokrýt 10-20 centimetrů za den.

MAP.

Maps (microtubule associated proteins) jsou proteiny stabilizující mikrotubuly, neboť mikrotubuly jsou jinak velmi dynamickou strukturou, a regulují jejich polymerizaci a depolymerizaci. Další skupinou jsou MAP motory.

Následky přerušení.

Kdykoli axonální transport je inhibován nebo přerušen, normální fyziologie se stává patofyziologií, a nahromadění axoplasmy (axonální sferoid) může mít nepříznivý následek. Protože axonální transport může být narušen mnoha způsoby, axonální sferoidy byly zjištěny u mnoha různých tříd nemocí, včetně genetických, traumatických, cévních, infekčních, toxických, degenerativních a specifickém onemocněních bílé hmoty zvané leukoencefalopatie. Několik vzácných neurodegenerativních onemocnění jsou spojeny s genetickými mutacemi v motorových proteinech, kinesinu a dyneinu, a v těchto případech je pravděpodobné, že axonový transport je klíčovým hráčem při zprostředkování patologie. Nefunkční axonový transport je také spojen s neurodegenerativními onemocnění jako je Alzheimerova a Parkinsonova nemoc,v důsledku zjištění, že velké axonální akumulace jsou vždy vidět v postižených neuronech, a že geny hrájící roli mají také role v normálním axonálním transportu. Zde je ale velmi málo přímých důkazů pro zapojení axonovém transportu v druhém onemocnění, a možná další mechanismy (např. přímá synaptotoxicita) jsou více relevantní.  Protože axon je závislý na axoplazmickém toku životně důležitých bílkovin a materiálu, zranění jako difúzní axonální poranění, která přeruší dopravu způsobí, že distální axon degeneruje v procesu zvaném Wallerianská degenerace. Léky na rakovinu, které zasahují rakovinné bujení, tím, že změní mikrotubuly (které jsou nezbytné pro buněčné dělení), poškodí nervy, protože mikrotubuly jsou nezbytné pro axonální transport.

Infekce.

Virus vztekliny dosáhne na centrální nervový systém retrográdním axoplazmickým tokem. Tetanový neurotoxin je internalizován na nervosvalové ploténce prostřednictvím vazby na nidogenní proteiny a je zpětně přepravován na soma v signalizačních endozomech.

Axonový transport, řidč. axoplazmický tok a axonální transport, je buněčný proces zodpovědný za pohyb mitochondrií, lipidů, synaptických vezikul, proteinů a ostatních buněčných částí (organel) z/do buněčného těla neuronu, prostřednictvím cytoplazmy jeho axonu ( axoplazma). Protože některé axony jsou dlouhé v řádu metrů, neurony nemohou spoléhat na prostou difúzi produktů z jádra a organel do konce jejich axonů. Axonový transport je také zodpovědný za pohyb molekul určených k degradaci z axonu zpět do těla buňky, kde jsou zpracovány lysosomy.

Unter axonalem Transport versteht man den Transport von Substanzen im Axon einer Nervenzelle. Man unterscheidet einen "langsamen" axonalen Transport, der nur in einer Richtung, vom Zellkörper (Soma) zum peripheren Ende des Axons, verläuft, und einen "schnellen" axonalen Transport, der in beiden Richtungen stattfindet.


Administrativní dělení.

Rajón je administrativně rozdělen na 15 venkovských rad (selsovětů): Adryžynský, Brodnický, Harbaský, Dastojeŭský, Družylavický, Krytyšynský, Ljaskavický, Machroŭský, Moladaŭský, Motalský, Opalský, Psyščaŭský, Rudzký, Sačyŭkaŭský a Snitaŭský.

Geografie.

Rajón zaujímá rozlohu necelých 1 5522, což představuje 6 % Brestské oblasti. Na území rajónu se rozkládá biologická rezervace republikového významu Sporaŭski a rezervace místního významu Abrova a na území Brodnického selsovětu nalezneme Zavyšanskou rezervaci.  Délka regionu od západu na východ je 26 km od severu k jihu 60 km. Na severu hraničí s Bjarozaŭským a Ivacevickým rajónem, na východě s Pinským rajónem, na západě s Drahičynským rajónem a na jihu s Volyňskou oblastí na Ukrajině.  Průměrná teplota v lednu je -5 °C, ve červenci 18,6 °C Dešťové srážky 609 mm.  Severní a jižní části okresu se nachází v Pripjaťském Polesí. Mezi řekami Pina a Jaselda leží Zaharoddzecká rovina. Nejvyšší bod měří 179 m a leží u obce Krotava. Rajón má ložiska rašeliny, jílu, stavebního písku, sapropelu, křídy, písku a štěrku.  Rajónem protékají řeky Jaselda, Něslucha, Samaroŭka, Pina, Pilipoŭka a jiné. Na území rajónu leží Dněpersko-bugský kanál a 11 jezer, z nichž nejdůležitější jsou Akuninskaje, Zavyšanskaje, Bjelaje, Pjasčanaje, Motajskaje a další.

Historie.

Do konce 18. století byl rajónu součástí Litevského velkoknížectví a Republiky obou národů. Během první světové války v letech 1915—1918 bylo území nynějšího rajónu zabráno německými císařskými vojsky a mezi roky 1919—1920 bylo obsazeno polskými vojsky.  Mezi lety 1921—1939 byl rajón součástí Polska, na podzim roku 1939 byl přidělen běloruské SSR. Dne 15. ledna 1940 byl založen Ivanaŭský rajón pod správou Pinské oblasti.  Dne 27. června 1941 byl rajón okupován německými fašistickými jednotkami, kteří během války zabily na 8 800 jeho obyvatel. V rajónu působily partyzánské brigády: 99. brigáda Guljajeva pod (vedením V. K. Jakověnka), Molotova, Svěrdlova, Pinská nebo samostatný ivanaŭský partyzánský odboj. Rajón byl osvobozen 16. července 1944 částí 61. armády 1. Běloruského frontu.  Od roku 1954 je rajón součástí Brestské oblasti. Na konci roku 1962 byl rajón zcela zrušen a jeho území bylo převedeno na Drahičynský rajón. Dne 6. ledna 1965 byl rajón obnoven.

Doprava.

Rajónem prochází železniční trať Brest — Homel a silniční spojení M10: hranice Ruské federace (hraniční přechod Selyšče) — Homel — Kobryn a R144: Ivanava — hranice Ukrajiny (Machro).

Ekonomika.

Rajón se specializuje na výrobu mléka, masa, pěstování obilnin, cukrové řepy, brambor, zeleniny a krmných plodin.

Pamětihodnosti.

Na území rajónu se rozkládá 125 registrovaných archeologických, architektonických nebo historických památek.  K archeologickým památkám patří osady z dob neolitu a doby bronzové ve vesnicích Motal, Opal a Tyškovičy. Mezi architektonickými památkami z XVIII. století se dochoval kostel svatého Mikuláše v obci Družylavičy, pravoslavný kostel Narození Panny Marie v obci Ljaskavičy, kostel Petra a Pavla v obci Machro, kostel svaté Paraskevy Pjatnicy v obci Opal, kostel Alexandra Něvského v obci Strelna.  Mezi architektonické památky z XIV-XX. století patří kostel svatého kříže v obcích Brodnica a Varacevičy, kostel Nanebevstoupení Páně v obci Ljachavičy, spaso-preobraženský chrám v obci Motal, pravoslavný kostel Nejsvětější Trojice v obci Dastojeva, katolický kostel v obci Ivanava a další.

Ivanaŭský rajón (bělorusky "Іванаўскі раён", "Янаўскі раён", ukrajinsky "Івановський район", rusky "Ивановский район") je územně-správní jednotkou na jihu Brestské oblasti v Bělorusku. Administrativním centrem rajónu je město Ivanava (bělorusky "Іванава", rusky "Иваново").

Der Rajon Iwanawa (weißrussisch ; russisch ) ist eine Verwaltungseinheit im mittleren Süden der Breszkaja Woblasz in Weißrussland. Die Fläche des Rajons beträgt 1550 km2 oder 6 % der Gesamtfläche der Woblasz. Die Verwaltungseinheit umfasst 102 Ortschaften und ist in 15 Selsawets gegliedert. Das administrative Zentrum des Rajons ist die Stadt Iwanawa.


Literární předloha.

Příkladů o pokořených pyšných princeznách, o něž usiluje několik nápadníků, je celá řada. Jsou v pohádkách, činohrách i operách. Takový je i děj veselohry "El desdén, con el desdén," jejímž autorem byl španělský dramatik Augustin Moreto y Cabana (1618–1669). Tato veselohra patří k nejzdařilejším a nejoblíbenějším Moretovým dílům. Hlavní hrdinka má jméno Diany, antické bohyně lovu, která se rozhodla zůstat pannou, což je také hlavní motiv děje veselohry. Donna Diana sice ví, ke komu její srdce táhne, avšak vytrvale předstírá nezájem a její vytoužený jí oplácí stejně. Je to souboj dvou tvrdých povah, hra kdo s koho, ovšem se šťastným koncem. Hra byla v Evropě s úspěchem uváděna po celé 19. století.  V Praze byla v češtině uvedena roku 1868 a znovu 1877 v Prozatímním divadle v překladu Josefa Jiřího Stankovského. Pak byla hrána v roce 1885 s novým překladem Josefa Václava Sládka v Národním divadle.  Její německou verzi "Stolz und Liebe" (Pýcha a láska) zvolil Emil Nikolaus von Reznicek jako předlohu své opery.

Hudba.

Reznicekova hudba k opeře "Donna Diana" má hodně vídeňského kouzla a také španělské zabarvení. Jeho instrumentace je bohatá na chytlavé melodie. Jeden z hudebních motivů z této opery byl po dlouhá léta hrán na druhém programu německé televize ("Zweites Deutsches Fernsehen", ZDF) jako ústřední melodie hudebního kvízu "Erkennen Sie die Melodie" (Poznejte tuto melodii), který byl vysílán v letech 1969–1985 jednou za měsíc (s přestávkami). Předehra opery sloužila také americkému rozhlasu (1947–1955) při sérii "Challenge of the Yukon" a pak přešla do televizního seriálu "Seržant Preston z Yukonu" (1955–1958).

Nahrávky.

V roce 2004 vydalo německé hudební nakladatelství CPO kompletní nahrávku opery "Donna Diana", která se uskutečnila v květnu 2003 při jejím představení v operním domě v Kielu. Dirigent Ulrich Windfuhr řídil orchestr opery v Kielu. Hlavní roli Diany zpívala sopranistka Manuela Uhl. Jsou to dvě CD, cpo 999 991-2.

Inscenační historie.

Premiéra opery se konala dne 16. prosince 1894 v Novém německém divadle v Praze. 15. dubna 1895 byla "Donna Diana" uvedena v Karlsruhe, následovala města Lipsko, Vratislav (Breslau), Výmar, Štrasburk a Kolín nad Rýnem, poté přišly Mannheim a Brémy, mimo Německo také Riga (1896) a Curych (1897). Dne 9. prosince 1898 byla "Donna Diana" uvedena ve Vídeňské dvorní opeře pod taktovkou Gustava Mahlera. Dne 30. dubna 1908 měla v Berlíně premiéru druhá verze opery, která se však na jevištích neuchytila. V roce 1933 byla uvedena nejprve ve Wuppertalu (15. 11.) a vzápětí v Berlíně (31. 12.) premiéra třetí verze opery, která pomohla opeře k novému startu. Byla pak hrána až do roku 1944, přičemž dosáhla na německých scénách téměř padesáti repríz. Při bombardování na konci druhé světové války však byl v Berlíně zničen veškerý provozovací materiál k této verzi, takže několik inscenací po válce bylo provedeno v původní verzi z roku 1894. Reznicekovy opery se začaly opět vracet na jeviště až od 60. let 20. století. Státní opera Praha uvedla koncertní provedení "Donny Diany" dne 1. března 2018.

Děj opery.

Příběh se odehrává na zámku suverénního hraběte Dona Diega v Barceloně.

První jednání.

Rytíř a vítěz turnaje Don Cesar je vášnivě zamilován do Donny Diany, hrdé dcery Dona Diega, hraběte Barcelony. Ona se však k němu chová chladně a odmítavě, ačkoli i jí se rytíř Don Cesar líbí. Cesar dostává radu od Perina, dvorního šaška, který mu doporučuje, aby i on začal být chladný a lhostejný k milované princezně a vrátil jí tak její lhostejnost. Cesar slibuje, že se bude tímto doporučením řídit, i když je to pro něj velmi obtížné. Dvorní šašek současně tuto strategii ihned vyzkouší na Donně Florettě, nevlastní sestře princezny Diany, protože ta se mu právě dvoří.  Lidé se shromažďují k oslavě turnaje a vyvolávají slávu Donu Diegovi. Hrabě vítá na svém zámku lid i tři prince, Dona Cesara, Dona Louise a Dona Gastona, finalisty turnaje. Současně si přeje, aby si jeho dcera při slavnostním předávání vavřínů vybrala ženicha mezi finalisty a dala Barceloně dědice. Diana se proti této jeho myšlence rozhořčeně brání. Don Diego je zoufalý, Don Cesar ztrácí odvahu a všichni se modlí, aby Bůh obměkčil Dianinu zatvrzelost. Mezi tím se ostatní protagonisté – dvorní šašek Perin, oba šlechtici Luis a Gaston, a také tři dvorní dámy Floretta, Laura a Fenisa – od princezniny paličatosti odvracejí, protože i mezi nimi se začínají vytvářet pouta lásky. Princezna Diana navenek stále zůstává ve svém odmítavém postoji pevná, Cesar se však rychle vzpamatuje a prohlásí, že se bude Dianě dvořit pouze z úcty. Tato jeho strategie začíná působit – nyní je to Diana, která bude muset Cesarovu hrdost překonávat. Začíná karneval a taneční zábava.

Druhé jednání.

Oslavy dosahují maškarní slavností dalšího vrcholu. Diana vysvětluje podle staré tradice, že si každý rytíř musí vybrat dámu k tanci podle barevné stuhy, kterou má každá z dam u sebe. Ovšemže se neví, že každá z dam má u sebe všechny barvy, takže si sama vybírá svého tanečníka. Don Louis, který vybírá zelenou, dostane Donnu Lauru, Don Gaston vybírá červenou a hlásí se Fenisa. Perin, který hlasitě tvrdí, že opovrhuje láskou, si vybírá barvu temnou – Florettu. A Don Cesar, který vybírá barvu bílou, se stane tanečníkem Donny Diany. Vezme ji za ruku a její krása jej tak omámí, že zapomene na své předsevzetí a vyzná jí lásku. Diana se mu sice opět vysměje, ale Cesar se brzo vzchopí a řekne jí, že lásku k ní jen předstíral. Diana zuří a hned plánuje pomstu. Oblékne se do krásných šatů, prochází se v zahradách a za doprovodu svých sestřenic zpívá romanci o mouřenínovi Alcaidovi. Na Cesara to však vůbec nezapůsobí, obdivuje rostliny v zahradě a baví se s Perinem. Tentokrát je zklamaná zase Diana, zejména když vidí, jak se oba další šlechtici dvoří svým vyvoleným.

Třetí jednání.

Když masky spadnou a tři nekomplikované páry otevřeně svědčí o svém zalíbení, je to už konečný útok na mramorové srdce princezny Diany, která jediná zůstává sama. Ale přesto se ještě snaží vzbudit v Cesarovi žárlivost a tvrdí, že chce splnit přání svého otce a vzít si za muže jednoho ze dvou šlechticů, prince Luise. Její snaha se však nenaplní a vše se ještě zhorší, když jí na chvilku zkamenělý Cesar zdvořile blahopřeje a sděluje, že on se ožení s Donnou Laurou. To všechno také nadšeně potvrzuje i otec Diego. To je už příliš. Diana vidí, že její láska k hrdinovi, kterou si sama nechtěla přiznat, je v nebezpečí. Její hrdost mizí a ona vyzná svou lásku k Cesarovi. „Vybrala jsem si toho, který si podmanil mou pýchu“. Perinova rada, která zněla (německy): „Begegnet sie Euch hart, thut ihr desgleichen“ (když je vůči Vám neoblomná, oplaťte jí stejným), nezklamala.

Donna Diana je komická opera o třech dějstvích. Hudbu složil rakouský skladatel českého původu Emil Nikolaus von Reznicek (1860–1945). Reznicek si sám napsal i libreto opery k prvním dvěma verzím. Předlohou mu byla komedie "El desdén, con el desdén" ("Vzdor za vzdor"), kterou napsal Španěl Agustín Moreto y Cabana, a to v jejím německém překladu od Josepha Schreyvogela pod názvem "Donna Diana oder Stolz und Liebe" (Donna Diana neboli pýcha a láska). Premiéra opery se konala dne 16. prosince 1894 v Novém německém divadle v Praze. Opera byla dvakrát revidována skladatelem, poprvé v roce 1908 a pak v roce 1933. Libreto k verzi z roku 1933 upravil muzikolog a dramaturg berlínské opery Julius Kapp.

Donna Diana ist eine komische Oper in drei Akten von Emil Nikolaus von Reznicek, der hier auch sein eigener Librettist war. Als Vorlage diente ihm das spanische Lustspiel "El desdén, con el desdén" von Agustín Moreto in der Bearbeitung von Carl August West (= Joseph Schreyvogel) als „Donna Diana oder Stolz und Liebe“ nach der italienischen Übersetzung von Carlo Gozzi. Die Uraufführung fand am 16. Dezember 1894 im Deutschen Theater in Prag statt.


Příběh.

Příběh je rozdělen do pěti dějství, které se každé odehrává v nové oblasti a s novou sadou úkolů. Prostřednictvím hráčových voleb a akcí Geralt mění vztahy a směřování politických intrik v království Temerii.

Herní mechanika.

Pohledy.

Ve hře jsou k dispozici tři pohledy: první dva jsou z ptačí perspektivy a pohyb postavy se ovládá myší. Třetí je přes rameno postavy, pohyb se řídí klávesnicí a kamera myší (omezuje ale viditelnost). Pohled přes rameno se dá přepínat z jednoho ramene na druhé.

Bojový systém.

Při boji mečem se hráč musí trefit přesně do chvíle - když začne ukazatel hořet, tak je útok silnější. Pokud se hráč netrefí nebo zpozdí, dojde k přerušení komba a ztráty rychlosti. Ve hře je výběr ze tří bojových stylů a dvou mečů. Rychlý styl je proti malým a mrštným protivníkům. Silný styl je proti velkým a pomalým protivníkům. A skupinový styl je proti skupinám nepřátel. Železný meč se používá proti obyčejným protivníkům (lidem, psům a vlkům) a stříbrný meč se používá proti nadpřirozeným nepřátelům. Meče lze vylepšovat pomocí kombinací run, brousků nebo natřením olejem. Ve hře je jedenáct dalších mečů a šest dýk, ale nedá volit styl boje. Geralt také může nést dohromady pouze čtyři nebo 5 zbraní (podle použitého brnění), a to železný a stříbrný meč, velkou zbraň (sekeru, louč aj.) a 1 nebo 2 dýky.

Alchymie.

Alchymie je podstatná část hry. Hráč může v meditačním režimu vytvořit elixíry, které mu zvětšují regeneraci zdraví a energie, umožňují vidět v naprosté tmě, skrz zdi nebo zbaví opilosti. Recepty na lektvary lze získat pomocí svitků nebo experimentováním. Pokaždé když vypije Geralt nějaký lektvar, zvětší se mu toxicita v těle. Po překročení meze může zaklínač zemřít na otravu.

Rozhodovací systém.

Dopady důležitých hráčových rozhodnutí se projeví až po delším čase, většinou až v dalších částech hry. Tento systém nutí hráče více promýšlet každé rozhodnutí a jeho následky. Důsledky vyplývající z hráčova rozhodnutí mohou vést k velkému rozdílu v budoucích událostech a tím pádem přinesou odlišný herní zážitek při novém hraní. Aby si hráč uvědomil, že tuto událost prakticky způsobil on, jsou mu tyto události zpětně přehrávány (ve formě kreseb). Charakter voleb je málokdy rozdělen na "dobré" a "špatné", tím pádem se hráči často ocitají před výběrem "menšího zla".

Kritika.

Od 13. května 2011 má původní hra kumulativní skóre na Game Rankings 81.59% a na Metacritic 81 ze 100, (obecně příznivé a kladné recenze), na uživatelských recenzích má skóre mnohem vyšší (9.3). PC Gamer UK dal počáteční verzi Zaklínače 67% z důvodu, že příběh byl obecný, bojový engine byl chudý a hlavní hrdina byl bez života. Nicméně, Kane Ikin z Alchemy SBS Radio řekl "... Přes všechny své problémy...... Zaklínač je jedna z nejlepších RPG her, které vyšly po dlouhé době." PC Gamer USA udělil Zaklínači cenu "RPG Game of the Year" (nejlepší RPG hra roku). Zaklínačovo filmové intro bylo nominováno na 2007 VES Awards v kategorii Outstanding Pre-Rendered Visuals in a Video Game (mimo hru vytvořené vizuální dílo). Nominace dostali polští umělci Tomasz Bagiński (Academy Nominee, režisér), Marcin Kobylecki, Grzegorz Kukus a Maciej Jackiewicz ze studia Platige Image, které spolupracuje s týmem asi 20 lidí a rok vyráběli pro hru filmové intro. Soundtrack hry skladatelů Paweła Błaszczaka a Adama Skorupa byl Rádiem Rivendell Fantasy zvolen jako "Nejlepší fantasy Soundtrack" roku 2007.

Verze.

Rozšířená edice.

Na GDC 2008 oznámil CD Projekt vydání vylepšené verze dne 16. září 2008. Mezi významné změny patřilo přidání více než 200 nových animací, nové NPC modely a přebarvení obyčejných NPC modelů a monster. Dialogy byly rozšířeny a opraveny, stabilita zlepšena, inventář přepracován a zkráceno načítání až o 80 %. Také další nedostatky byly opraveny a manuál hry byl kompletně přepracován. Bylo také přidáno pět nových hratelných dobrodružství, např. Side Effects (Vedlejší Účinky), The Price of Neutrality (Cena neutrality) a další. Novou možností bylo kombinování deseti různých hlasů s titulky. Např. anglické hlasy a české titulky. Dále ruština, italština, francouzština, španělština, němčina, čeština, maďarština a čínština. Nastavení jazyka jde v menu i při zastavené hře.  Zaklínač - Rozšířená edice (The Witcher Enhanced Edition) také přinesl některé nové chyby, především cutscény, které způsobují rozmazanou grafiku. Chyba se projevuje tak, že se všechny textury rozmažou poté, co hráč ukončí všechny cutscény či dialog, a zůstává rozmazaná dokud není hra znovu nahrána (re-load). Dne 23. prosince 2008 vydal CD Projekt opravu na tento problém i problém s technologií EAX.  Patch opravil jen některé chyby, ale ne všechny. Po použití patche mnoho uživatelů uvedlo, že herní FMV scény mají jen zvuk chybí obraz. Pro některé hráče zůstává rozostření i po opravě. Kromě vylepšení hry, The Witcher Enhanced Edition obsahuje "making of" DVD, CD s 29 in-game soundtracky, další CD s "Inspirovanou" hudbou, povídka Zaklínač z knihy Poslední přání, mapa Temerie vytištěná na kvalitní papír a oficiální strategického průvodce. Na DVD je i nová verze D'jinni Adventure Editoru (editor, který se může použít k vytvoření nových dobrodružství). Aktualizace hry, stejně jako box's extra (bonusové materiály), jsou zdarma ke stažení pro majitele původní verze, kteří se zaregistrují na oficiálním fóru. Staré uložení her jsou kompatibilní s rozšířenou edicí.  Podle zakladatele společnosti CD Projekt, Michala Kicińského, požadovala rozšířená edice investici 1 milionu dolarů a firma dodala 300.000 maloobchodních kopií po celém světě k prosinci 2008.  Od 1. srpna 2009 kumulativní Metacritic skóre Witcher: Enhanced Edition byl 86% na 29 hodnocení.

Director's Cut.

CD Projekt vydal Director's Cut verzi hry 31. července 2009 pro severoamerický trh. Tato rozšířená edice je k dispozici pro zbytek světa bez cenzury. K dispozici je pouze on-line.

Konzolová verze.

Konzolová verze byla pojmenována The Witcher: Rise of the White Wolf. Používala jiný engine a soubojový systém. Vydání na podzim roku 2009 bylo pozastavena kvůli problémům s financováním vývojářů z firmy Widescreen Games. Zbývající vývojáři pracují nyní pouze na Zaklínači 2.

Odlišnosti hry v jednotlivých zemích.

Ve vydání americké verze byly všechny ženské portrétové karty cenzurovány ("retušované na skromnější standard"). Dryády ve hře byly předělány tak, aby vlasy pokrývaly celé její tělo.  Některé dialogy mezi postavami byly zkráceny v ne-polské jazykové verzi. Hlavní designér Michal Madej se přel s fanoušky, že to bylo díky někdy hrubému jazyku, ale že rozhodnutí o upravení dialogu došlo kvůli produkci spojenou s problematikou při vývoji her. Korektor Martin Pagan si všiml této zkrácené verze v průběhu své práce a spisovatel Sande Chen potvrdil, že to nebylo kvůli cenzuře. Fanoušci se domnívají, že se tak stalo kvůli ušetření nákladů na dabingu.

Obsah jednotlivých vydání.

Následující tabulka uvádí obsah každého vydání kromě hry samotné na DVD (ta je u všech vydání). "CE" znamená "sběratelské edice," (Collector's Edition) "LE" znamená "Limitovaná Edice"(Limited Edition) a "EE" znamená Rozšířená edice (Enhanced Edition)

Zaklínač (, ) je počítačové RPG vyvinuté polským studiem CD Projekt RED. Hra byla vydána firmou CD Projekt (v Polsku) a Atari (ve zbytku světa). Příběh se odehrává ve středověkém fantasy světě, vytvořeném podle knižního cyklu o zaklínači Geraltovi od spisovatele Andrzeje Sapkovského. Hra využívá Aurora Engine od firmy BioWare. Hra byla vydána v Evropě a Severní Americe v říjnu 2007. V roce 2011 vyšlo pokračování hry "". A v roce 2015, 19. května, vyšel i závěrečný díl,.

The Witcher (polnischer Originaltitel: "Wiedźmin", deutsch: "Der Hexer") ist ein Action-Rollenspiel des polnischen Entwicklerstudios CD Projekt RED für Windows und macOS, basierend auf der "Hexer"-Romanreihe des polnischen Schriftstellers Andrzej Sapkowski.


Vznik a charakteristika.

"Pomoc, pomoc, Globolinkové" byla zakázkou Hamburgische Staatsoper, kterou v té době vedl skladatel a impresário Rolf Liebermann. Menotti byl podle vlastního vyjádření k ději inspirován americkým Programem Apollo. K volbě námětu své dětské opery skladatel později poznamenal, že „bohužel se zdá, že se v dnešní době děti zajímají jen o mimozemšťanské věci – víly nebo skřítci jim jsou lhostejní“. Označil své dílo – jehož pracovní název zněl "Help, Help, the Astrolix!" – jako „opera pro děti a ty, kteří jsou ještě mladí srdcem“ („"for children and all those still young at heart"”), ve volném německém překladu uváděno jako „opera pro děti a ty, kteří mají děti rádi“. Opera má krátkou předehru a čtyři obrazy a trvá asi 70 minut.  Menotti popsal Globolinky jako „děsivé, ale se špetkou humoru“. Elektronické zvukové efekty, které doprovázejí zjevení Globolinků, znějí, jako by byly vzaty ze špatného sci-fi filmu. Samotná stvoření jsou hrána přemrštěně, ne hrozivě. Rozhovor mezi učitelkou hudby a ředitelem je z dramatického i hudebního pohledu hrán jako čirá fraška. Madame Euterpova často slouží jako hlas Menottiho vlastního svědomí, když prohlašuje, že svět „zapomněl zpívat“. Ale také je vykreslena jako poněkud směšná a sobecká, což její mentorování zasazuje do perspektivy. Menotti se obával soudobé nové vlny elektronické hudby a hudebních experimentů a tázal se, zda tyto styly mohou nakonec nahradit drama a melodii tradiční opery. Proto jsou Globolinkové provázeni bizarními elektronickými zvuky a mohou být zastaveni pouze skutečnou živou hudbou, jako jsou Emilyiny housle.  Podle moderní kritiky má tato opera „jasné (byť možná nezáměrné) ozvuky politického klimatu studené války. Děj vykazuje zjevné paralely k takovým filmům jako "Invasion of the Body Snatchers" ("Invaze zlodějů těl") a pohled na neinformované děti pochodující, aby pokračovaly v boji s cizími nájezdníky, musel u publika 60. let 20. století rezonovat, zejména v poválečném Německu.“ Futuristická a výtvarně výrazná výprava, jejíž součástí byly „světelné sochy“ Nicolase Schöffera, kostýmy Alwina Nikolaise a jeho experimentální choreografie, Menottiho dynamická režie a hudební různorodost a místy parodičnost značně přispěly k rozhodnému úspěchu opery u publika. Nejvýznamnější Menottiho díla vznikla kolem roku 1950 a z pozdější tvorby jen "Globolinkové" dosáhli skutečného úspěchu, a to jak u obecenstva, tak i zčásti u hudební kritiky. Kritik The New York Times Harold C. Schonberg napsal: „Je to nejlepší věc, kterou Menotti udělal za mnoho let, a některé dění na jevišti je okouzlující.... Všichni [operu] milovali, všichni sdíleli ducha jejího poselství. Jestliže reakce publika mají vůbec nějakou váhu, přišel Menotti s hitem.“ Někteří měli výhrady, ale přesto sdíleli nadšení: „... ačkoli hudba není příliš hluboká nebo velkorysá, přesto bych byl nerad částí hudebního světa, který by neměl čas zastavit se a strávit okamžik takového ryzího potěšení, jaké nabízejí "Globolinkové"“ (John Ardoin). Už k první německé inscenaci se však objevily i komentáře mnohem střízlivější: „Ačkoli Menotti navazuje na motiv mýtu o Orfeovi – utišení zlé moci zpěvem – nenapsal žádnou zázračnou hudbu, nýbrž hrnul se od efektu k efektu: zkušený mistr umí téměř vše, jen nic úplně vlastního.“ Nicméně jak napsal Herbert Kupferberg, „[s]vou novou operou neučiní Menotti své kritiky nezaměstnanými, ale dělá na ně dlouhý nos s takovým uměním, jaké ocení i pouhopouhé dítě.“  Stejně jako v době vzniku je i počátkem 21. století kritika zčásti rozdělena, i když se shoduje na tom, že "Pomoc, pomoc, Globolinkové!" nepatří mezi Menottiho nejlepší díla: podle některých kritikjů je „opravdově melodická a zábavná“, ale podle jiných „se zdá v jádru prázdná, postrádající skutečnou hudební inspiraci a divadelní důslednost“.

Inscenační historie.

"Globolinkové" jsou nejhranější z Menottiho pozdních oper. Ve Spojených státech amerických měli premiéru 1. srpna 1969 v Santa Fe Opera, následovalo amatérské / školní nastudování 21. listopadu 1969 na College-Conservatory of Music (Corbett Auditorium) v Cincinnati a 19. prosince pak newyorská premiéra v New York City Center. V následující sezóně pak měli "Globolinkové" jen ve Spojených státech na třicet inscenací (a jak poznamenal kritik Herbert Kupferberg, „zaslouží si každou z nich“). Ne trvale tak intenzivně, ale přesto soustavně se hrají ve Spojených státech dosud.  "Globolinkové" zůstali na tradičním repertoáru německy mluvících divadel (1970 opět Hamburk, 1975 Schwerin, 1980 Freiburg im Breisgau a Vídeňská státní opera, 1987 Innsbruck, 1989 St. Gallen a Luzern, 1996 Annaberg, 1998 Gießen....). Premiéru ve francouzštině (překlad Jean-Pierre Marty) uvedlo 28. října 1971 ženevské Grand Théâtre de Genève, 16. června 1973 uvedlo britskou premiéru Midlands Art Centre for Young People v Birminghamu.  Mezi nejnovější nastudování patří insccenace z roku 2011 v sicilském Palermu (Teatro Massimo), z roku 2012 ve vestfálském Münsteru, z roku 2012 v aljašském Fairbanksu nebo z roku 2013 v severokarolínském Greensboro.

Instrumentace.

Dvě flétny, hoboj, dva klarinety, fagot, dva lesní rohy, dvě trubky, zva pozouny, tuba, tympány, bicí souprava, klavír, smyčce; magnetofonová páska.  Alternativně: Flétna (pikola), hoboj, klarinet(basklarinet)/lesní roh, trubka, pozoun, tuba, bicí souprava, klavír, harfa, smyčce; magnetofonová páska.

Děj opery.

Prolog.

V průběhu úvodní fugy zazní rozhlasové hlášení, že na zemi přiletěli nebezpeční mimozemšťané zvaní Globolinkové. Každý, koho se některý Globolink dotkne, ztratí schopnost řeči a promění se postupně sám v Globolinka. Následuje zděšený výkřik, že Globolinkové už jsou tady. Světelné věže vysílají blesky, elektronické zvuky přehluší hudbu z orchestřiště, všichni se snaží zachránit. Globolinkové vstupují na scénu.

1. obraz (Děti v obležení).

Autobus se školní třídou, řízený Tonym, se vrací z velikonočních prázdnin; děti spí. V lese vůz postihne podivná porucha a zastaví se. V rádiu slyší Tony i děti hlášení o invazi Globolinků a o tom, že byli spatřeni v blízkosti. Mezitím se zjistilo, že Globolinky lze zahnat, ba zničit hudbou. Když se Globolinkové hrozivě přibližují k autobusu, podaří se je Tonymu nejprve udržet od těla pomocí houkačky (hraje noty G-E-C-G), což ale bude fungovat jen tak dlouho, než se vybije baterie. Je třeba přivolat ze školy pomoc. Bohužel si žádné z dětí nevzalo na prázdniny svůj nástroj, až na Emily, která má s sebou své housle. Nejprve se bojí vydat se sama na cestu, ale Tony i spolužáci jí povzbuzují, až sebere odvahu a stále hrajíc na housličky vyráží směrem ke škole.

2. obraz (Učitelé).

V ředitelně školy St Paul si ředitel dr. Stone a školník Timothy dělají starost o děti, které už měly být dávno zpátky z prázdninové cesty. Ke všemu sem ještě vtrhne učitelka hudební výchovy Madame Euterpova a plamenně hrozí výpovědí. Děti prý mají málo zájmu o hudbu a nyní zjistila, že nechaly své nástroje přes prázdiny ve škole, ač si je měly vzít s sebou. Takové pohrdání hudbou zde už nemůže snášet. Stone nebere učitelku až tak vážně, mnohem více se teď strachuje o děti, ostatně hudební výchovu nepovažuje nejpodstatnější. Tímto tvrzením ohromené Madame Euterpové se navíc přizná, že neumí zpívat, a posílá ji pryč, vymlouvaje se na příšerné bolení hlavy. Zatímco si na chvilku unaven zdřímne, objeví se několik Globolinků. Stone je zažene tím, že spustí školní zvonek, ale pozdě: jeden z nich se ho už dotkl. Nyní dr. Stone vydává jen elektronické zvuky (magnetofonový pásek puštěný pozpátku). Madame Euterpova přichází jako zachránkyně v nejvyšší nouzi, dr. Stona naučí vydávat alespoň jeden lidský zvuk („la, la“) a zbytek učitelského sboru vybaví různými nástroji, které najde, včetně bubnu a suzafonu. Poté vede svou improvizovanou kapelu a všichni vyrážejí hledat děti.

3. obraz (Záchrana).

Školákům v havarovaném autobusu hrozí čím dále větší nebezpečí. Globolinkové si na zvuk houkačky pomalu zvykli a začínají čím dál více dorážet. V tom okamžiku se přibližují učitelé se svými pramálo sladěnými hudebními nástroji a Globolinkové mizí. Jen Emily, která se vydala na cestu lesem, chybí. Dr. Stone, který se již stal napůl Globolinkem a odhaduje tak nejlépe jejich taktiku, ji má zachránit. Ostatní učitelé jej následují.

4. obraz (Ocelový les).

Emily se poté, co ji ohrožovaly světelné věže šlehající blesky, v lese zabloudila. Stále hraje na své housle, brzy však vysílena klesá. Nato jí Globolinkové seberou housle a rozbijí je. Emily hledá pomoc a obrací se na dr. Stona, kterého mezi Globolinky rozezná. Ale namísto lidského hlasu, po kterém touží, jí pan ředitel může nabídnout jen své „la, la“ a malou ochranu. V posledním okamžiku přicházejí muzicírující učitelé se spolužáky a Emily je zachráněna. Globolinkové přerušují svou invazi a odvádějí s sebou hudbynemilovného dr. Stona, který se stává definitivně Globolinkem. Madame Euterpova vyzývá všechny, aby hlasem, rukama nebo nástroji provozovali hudbu, a odvádí svou veselou armádu zpět do školy.

Pomoc, pomoc, Globolinkové (v anglickém originále, psáno též ) je dětská opera o jednom dějství a čtyřech obrazech italsko-amerického skladatele Giana Carla Menottiho na vlastní libreto z roku 1968 s prvky science fiction. Poprvé ji uvedla dne 21. prosince 1968 Státní opera v Hamburku, a to v německém překladu Kurta Honolky a v kombinaci s Menottiho starší dětskou operou "Amahl a noční návštěvníci".

Hilfe, Hilfe, die Globolinks ("Help, Help the Globolinks!") von Gian Carlo Menotti ist eine einaktige Science-Fiction-Oper für Kinder, die eine Invasion von Außerirdischen zum Thema hat. Die Uraufführung in deutscher Sprache fand am 21. Dezember 1968 in der Hamburgischen Staatsoper statt.


Život.

Pierre Louis Delâge se narodil v chudé rodině, už jako kojenec přišel o schopnost vidět na jedno oko. V šestnácti letech odešel do Angers, kde studoval strojírenství na tamní obchodní škole, tu ukončil v roce 1893. Zajímavostí je, že na této škole před ním studoval i další francouzský konstruktér automobilů – Émile Delahaye. Delage poté nastoupil do armády, byl umístěn v Alžírsku. Po ukončení služby nastoupil v roce 1895 k železniční společnosti v jižní Francii. V roce 1900 přešel do Paříže, kde pracoval ve vývoji pro společnost vyrábějící motorová vozidla. V roce 1903 dostal nabídku přejít k rozvíjející se „mladé“ firmě Renault.  Delâge viděl velký potenciál automobilu jako dopravního prostředku. V lednu roku 1905 už měl dostatek financí a tak si založil ve stodole na "Rue Cormeilles" ve Levallois-Perret na severozápadním předměstí Paříže vlastní montážní dílnu. Firma původně pouze kompletovala své karosérie s motory a podvozky nakupovanými od jiných výrobců, po úspěších v závodech Grand Prix však začala v roce 1908 stavět vozy s vlastními motory na vlastním podvozku. Ty prosluly jak elegantními karosériemi, dobrým dílenským zpracováním tak i kvalitou. Společnost se úspěšně rozrůstala a její vozy dosahovaly mnoha úspěchů v motoristickém sportu a značka díky tomu získala velmi dobrou pověst. Delâge se dokonce kvůli zahraničním zákazníkům zřekl diakritického znaménka v jejím názvu.  V roce 1912 firma přesídlila do větších prostor v Courbevoie. Během první světové války však byla výroba podřízena vojenským potřebám. Po roce 1918 byly opět vyráběny luxusní a exkluzivní automobily pro majetné zákazníky, kterým v době poválečného oživení imponoval i specifický design karosérií. Závodní speciály Delage opět dosahovaly četných úspěchů v mnoha evropských závodech série Grand Prix. Světová hospodářská krize však na firmu dolehla velmi těžce. V roce 1935 tak musel Louis Delâge dobrovolně vyhlásit úpadek. Obchodní značku koupil Walter Watney z firmy Delahaye, která ještě do roku 1953 vyráběla automobily pod označením Delage.  Ve věku téměř 60 let se Delâge rozvedl a jeho už tak těžká finanční situace se ještě více zhoršila. Hledal tedy útěchu ve víře. Protože neměl ani na koupi automobilu, často chodil pěšky nebo jezdil na kole na pouť do kláštera Terezie z Lisieux v Lisieux nebo do Lurd. V roce 1947 zemřel 73letý Louis Delâge v chudobě a téměř zapomenut. Je pohřben na hřbitově v Le Pecq.  V roce 1990 jeho rodné město Cognac založilo střední průmyslovou školu s názvem "„Lycée professionnel Louis Delâge“".

Pierre Louis Delâge (22. března 1874, Cognac – 14. prosince 1947, Le Pecq) byl francouzský průkopník automobilismu, zakladatel automobilky Delage.

Louis Delâge (* 22. März 1874 in Cognac als "Pierre Louis Delâge"; † 14. Dezember 1947 in Le Pecq) war ein französischer Automobilpionier und Gründer des Automobilherstellers Delage.


Biologie.

Popis.

Motýl zavíječe voskového je dlouhý 8-16 mm o rozpětí křídel až 38 mm.

Vývojový cyklus.

Po spáření naklade samička do trhlinek a štěrbin ve stěnách úlu vajíčka. Po pěti dnech se líhnou velmi pohyblivé larvičky. V úlu se rozptýlí a zavrtají do voskového díla. Nejprve vykousávají chodbičky ve středové ose plástu (v mezistěně). Později konzumují i voskové přihrádky buněk, až z plástu zůstane chumáč pavučiny a trusu. Během svého vývoje se larvy sedmkrát svlékají. Po celé vývojové období larvy produkují snovacími žlázami hedvábné vlákno. Hedvábí slouží jako vystýlka ve vykousaných chodbičkách ve včelích plástech. Včely nemohou vystýlku nijak překonat a larvy jsou před nimi v bezpečí. V závěrečné fázi před zakuklením se larvy zapřádají do pevného zámotku pro podobný ochranný účel. Vylíhlý dospělec už potravu nepřijímá. Jeho jediným posláním je spáření a nakladení vajíček. V přirozeném ekosystému má zavíječ nezastupitelnou roli při odbourávání voskové hmoty. Včelí vosk je organická látka vykazující vysokou odolnost proti rozkladu.  V podmínkách umělého chovu včel se zavíječ neváže jen na prostředí úlu, ale napadá též plásty uskladněné mimo úl.

Protiopatření.

Účinná ochrana proti nežádoucímu přemnožení zavíječe:

Vědecký význam.

Zavíječ voskový je významným objektem základního výzkumu v experimentální entomologii. Tento motýl je využíván jako modelový organismus v laboratořích zabývajících se výzkumem fyziologie, biochemie, patologie a metabolismu hmyzu. Zavíječ voskový je citlivý na hmyzí hormony (ekdysteroidy, juvenilní hormony, bílkovinné neurohormony). Je proto vhodným objektem pro studium hmyzí metamorfózy. Oblíbenost zavíječe pro výše zmiňované výzkumy je podmíněna též snadným chovem v umělých podmínkách. Jako krmení stačí med, včelí vosk a obilný šrot.

Požírání plastů.

V podstatě náhodou se přišlo na to, že housenky zavíječe jsou schopny požírat polyethylen a možná i některé jiné plasty. Produkují při tom alkohol ethylenglykol. Housenky likvidují tento plast podstatně rychleji, než všechny dosud zjištěné organismy (většinou různé bakterie). Pokusy ukázaly, že 100 jedinců je schopno výrazně „prožrat“ jeden igelitový sáček v řádu hodin. Na trávení plastů se podílí chemikálie obsažené v trávicím traktu housenky, nikoliv bakteriální mikroflóra.

Zavíječ voskový ("Galleria mellonella" Linaeus, 1758) je drobný motýl z rodu zavíječovitých. Jde o běžného škůdce ve včelařských provozech. Svým vývojem je vázán na prostředí včelího úlu. Enzymatická výbava jeho trávicí soustavy umožňuje trávení včelího vosku – po chemické stránce komplikované a těžko odbouratelné struktury. Dokáže strávit dokonce i polyethylen, jeden z nejběžnějších plastů. Tato jeho unikátní vlastnost je předmětem vědeckého výzkumu.

Die Große Wachsmotte ("Galleria mellonella") ist ein Kleinschmetterling. Sie gehört zur Unterfamilie der Wachsmotten (Galleriinae) und damit zur Familie der Zünsler (Pyralidae).


Historie.

Skupina Veolia (dříve působila ve vodohospodářství pod názvem Vivendi Water, Veolia Water a Veolia Voda, v teplárenství a energetice pod názvem Dalkia Morava a posléze Dalkia Česká republika) působí v České republice od roku 1996.  V letech 1997 až 1999 Dalkia ze skupiny Veolia postupně získala 95 % akcií Moravskoslezských tepláren, a. s. (MST), a 94 % akcií společnosti TEPLÁRNY Karviná, a. s. V roce 2001 pak společnost TEPLÁRNY Karviná, a. s., zanikla a její jmění bylo začleněno do MST. Následně v roce 2002 se MST přejmenovaly na Dalkia Morava, a. s., v roce 2004 na Dalkia Česká republika, a. s., a konečně v roce 2015 na Veolia Energie ČR, a. s..  V roce 2001 vyhrála Veolia veřejnou obchodní soutěž na koupi vodohospodářské společnosti v Praze. V dubnu 2001 se stala majoritním akcionářem provozní společnosti Pražské vodovody a kanalizace, a. s., koupí 66 % akcií za 6,1 miliardy Kč. Koncem roku 2002 se odkupem minoritní části akcií stala stoprocentním akcionářem. Za celou dobu svého působení v ČR Veolia nevlastnila vodárenský majetek měst a obcí, což ji také odlišuje od jejích konkurentů.  Dne 1. ledna 2015 vznikla jednotná struktura řízení aktivit vodárenství, teplárenství a odpadového hospodářství pod společnou značkou Veolia. Generálním ředitelem skupiny je Philippe Guitard.

Aktivity.

Vodárenství (VEOLIA ČESKÁ REPUBLIKA, a. s.).

Skupina Veolia Česká republika je předním dodavatelem služeb na českém vodohospodářském trhu. Společnost zajišťuje výrobu a distribuci pitné vody a odvádění i čištění odpadních vod pro 3,5 mil. obyvatel z více než 1 050 měst a obcí a také pro 25 průmyslových podniků. V roce 2016 vodárenské společnosti skupiny vyrobily 224,4 mil. m vody.

Energie (skupina Veolia Energie v České republice).

Skupina Veolia Energie je jedním z nejvýznamnějších výrobců a dodavatelů tepla, chladu, elektřiny a dalších energetických komodit. Zároveň je evropským lídrem v poskytování energetických služeb pro města, obce a jejich obyvatele, dále pro zdravotnická a školská zařízení, průmyslové podniky, veřejné instituce i klienty z terciárního sektoru.  Skupina Veolia Energie pro své zákazníky nejen zabezpečuje dodávky energií, ale také pomáhá spravovat jejich objekty a nabízí energeticky i ekonomicky optimální řešení, která jsou komfortní a zároveň ohleduplná k životnímu prostředí.  Díky nové společnosti Veolia Energie Praha, a. s., provozující lokální plynové soustavy zásobování teplem na levém břehu řeky Vltavy, navýšila skupina Veolia Energie od června 2016 tržní podíl ze 14 % na 19 % a posílila tak na trhu sítí a energetických služeb. V roce 2016 zásobovala teplem 325 000 domácností.  Skupina Veolia Energie je na českém energetickém trhu jedním z největších nezávislých výrobců tepla a elektrické energie v kombinovaném cyklu neboli kogeneraci, která je vysoce šetrná k životnímu prostředí.

Odpadové hospodářství (Veolia Využití odpadů ČR).

Odpadová divize Veolie se v České republice specializuje na nakládání s odpady s ohledem na jejich maximální využití a recyklaci před případným odstraněním, včetně nakládání s nebezpečným odpadem, čištění průmyslových odpadních vod, regenerace řezných emulzí a také třískového hospodářství s následným zpracováním. Provozuje několik zařízení pro nakládání s odpady a recyklaci. Prostřednictvím své dceřiné společnosti Envir s. r. o. vlastní rovněž spalovnu nebezpečných odpadů. Mezi klienty patří mnoho významných výrobců z automobilového a elektrotechnického průmyslu.  V únoru 2017 skupina Veolia získala významné společnosti zajišťující komplexní odpadové hospodářství pro průmyslové zákazníky v České republice, a to včetně nakládání s nebezpečnými odpady. Akvizice zahrnuje společnosti TEGAMO Waste, s. r. o., EKOSEV, s. r. o., a Envir s. r. o. Od 1. června 2017 se společnost TEGAMO Waste, s. r. o., přejmenovala na Veolia Využití odpadů ČR, s. r. o..

CSR (Corporate Social Responsibility).

Společenská odpovědnost (CSR) je nedílnou součástí strategie skupiny Veolia v České republice. Ta proto dlouhodobě rozvíjí pracovní postupy přispívající k udržitelnému rozvoji a aktivity napomáhající zlepšení stavu okolní společnosti. Veolia zároveň usiluje o rovnováhu mezi environmentální, sociální a ekonomickou oblastí CSR. V rámci své strategie udržitelného rozvoje (CSR) se skupina rozhodla formulovat a vyhlásit devět klíčových závazků ve třech hlavních oblastech. Ke každému z těchto závazků definovala konkrétní cíle k dosažení v roce 2020.

Ochrana životního prostředí.

Veolia řadí environmentální oblast mezi své priority v rámci CSR strategie a snaží se minimalizovat dopad svých činností na životní prostředí. Systém environmentálního managementu (EMS) byl ve skupině Veolia zaveden v roce 2002 na mnoha úrovních, od jednotlivých oborů činnosti až po regionální společnosti a jejich jednotlivé provozy. V roce 2014 byl tento systém rozšířen do 100 % provozů divizí Voda a Energie skupiny Veolia v ČR formou certifikace podle ISO 14001 nebo interní metodiky. Díky systematickému přístupu ke snižování energetické náročnosti, optimalizaci hospodaření s energií a šetrnému chování k životnímu prostředí jsou společnosti skupiny Veolia z divize Voda i Energie držiteli certifikátu podle normy ISO 50001 – Energetický management.  Za svůj přístup k podpoře biodiverzity ve svých areálech získala skupina Veolia v roce 2016 jednu z nejprestižnějších cen za trvale udržitelné podnikání v České republice – ocenění TOP Odpovědná firma za projekt roku v tematické kategorii Leader v životním prostředí.

Nadační fond Veolia.

Nadační fond Veolia byl založen v roce 2003. Za dobu svého působení věnoval 165 milionů korun na veřejně prospěšné projekty v oblasti ochrany životního prostředí, sociální pomoci, osvěty, výchovy a vzdělávání dětí a mládeže.  Institut environmentálních služeb, a. s.  Institut environmentálních služeb, a. s. (IES), je vzdělávací a tréninková organizace skupiny Veolia. IES je společným podnikem jednotlivých divizí Veolie v ČR. Působí v České republice a na Slovensku a s některými produkty / službami / vzdělávacími akcemi také v dalších evropských zemích. IES je významnou součástí mezinárodní sítě tréninkových center Veolie, tzv. Campusů VE. Vzdělávání je jednou z priorit Veolie, neoddělitelnou součástí její firemní kultury i významným faktorem jejího odlišení na trhu. Za vzdělávací program Veolia Santé získala Veolia Česká republika ocenění Firma pro zdraví.  IES poskytuje služby v souladu s evropskými standardy, což je mimo jiné podmíněno od roku 2004 certifikovaným Integrovaným systémem řízení podle norem ISO 9001, ISO 14001, OHSAS 18001 a od března 2016 EnMS 50001.

Kritika společnosti.

Vstup Veolie do vodárenství v Praze a několika dalších regionech je částí politické reprezentace označován za nevýhodný. Jako hlavní důvod se uvádějí nedostatečné investice do vodárenské infrastruktury, případně problémy s čerpáním dotací z EU. Veolia ale do pražského vodárenství vstoupila díky vítězství ve veřejné obchodní soutěži a zaplatila téměř 7 miliard korun. Provozní smlouva je platná do roku 2028, a Praha proto jedná o odkupu dceřiné společnosti PVK.

Skupina Veolia je v České republice předním dodavatelem služeb v oblasti vodohospodářství, energie a nakládání s odpady. V roce 2016 zaměstnávala téměř 6 800 osob a její konsolidovaný obrat činil 27,2 mld. Kč. Na českém trhu působí prostřednictvím společnosti VEOLIA ČESKÁ REPUBLIKA, a. s. (vodárenství), skupiny Veolia Energie a společnosti Veolia Využití odpadů ČR, s. r. o.

Veolia Environnement S.A. ist ein börsennotiertes Unternehmen mit Sitz in Paris und den Geschäftsschwerpunkten in den Bereichen Wasser/Abwasser, Abfallentsorgung und Energieversorgung, bis 2018 auch Verkehr. Das Unternehmen beschäftigt rund 171.000 Mitarbeiter.


Život.

Felicia Albanese se narodila roku 1909 v obci Torre a Mare nedaleko Bari. Neformálně debutovala v roce 1934 v Miláně, když zaskočila za jinou sopranistku v Pucciniho opeře Madam Butterfly, v opeře, která ji později proslavila. Během 40 let zpívala roli Cio-Cio-San více než 300 krát. Ačkoliv byly vysoce oceňovány i její další role (Mimi, Violetta, Liú, Manon Lescaut), její ztvárnění gejši utkvělo posluchačům v paměti nejvíce. Její vztah k této roli započal již v průběhu studia u Giuseppiny Baldassare-Tedeschi, která byla současnicí skladatele a významnou představitelkou této role v předchozí generaci.  Není zcela jasné kdy se konal její formální debut. Bylo to buď v roce 1934 v "Teatro Municipale" v Bari v Pucciniho opeře La bohème nebo o rok později v Parmě či v Miláně v "Madam Butterfly". Koncem toho roku také mohla debutovat v La Scale jako Lauretta v opeře "Gianni Schicchi". Záhy zaznamenala obrovský úspěch po celém světě zejména v operách Carmen, L'amico Fritz a Madam Butterfly v Itálii, Francii a Anglii.  V Metropolitní opeře vystoupila poprvé 9. února 1940 v Madam Butterfly. Tuto operu pak na scéně staré budovy zpívala 72x. Její úspěch byl okamžitý a Albanese zůstala v Met po 26 sezón. Odzpívala zde 427 představení a ztvárnila 17 rolí v 16 operách. Divadlo opustila v roce 1966 po sporu s generálním manažerem Met, Sirem Rudolfem Bingem bez velkého loučení. Po čtyřech představeních v sezóně 1965/1966 byla na další sezónu vypsána na jediné představení. Smlouvu vrátila nepodepsanou.  V roce 1945 získala americké státní občanství. Arturo Toscanini pozval v roce 1946 zpěvačku na rozhlasové provední oper "La bohème" a "La traviata". Nahrávky byly později vydány firmou RCA Victor na LP i CD.  V letech 1941–1961 často hostovala v opeře San Francisca, kde ztvárnila 22 rolí ve 120 představeních. Kromě toho vystupovala na mnoha recitálech, koncertech a operních představeních. Účastnila se benefičních představení pro vojáky, měla svou vlastní rozhlasovou show, byla častým hostem rozhlasových i televizních pořadů a pořídila řadu gramofonových nahrávek. Ještě v roce 1972 se do San Francisca vrátila, aby účinkovala na gala koncertě k 50 výročí tamní opery a v roce 1973 zde znovu vystoupila společně s Lucianem Pavarottim.  I po kariéře trvající 7 desetiletí ještě příležitostně vystupovala. Zpívala americkou hymnu při otevření nové budovy Metropolitní opery a v jarní sezóně roku 1987 vystupovala s velkým úspěchem v Sondheimově operetě "Follies" v "Theatre Under the Stars" v Houstonu.  Byla zakladatelkou a předsedkyní nadace "The Licia Albanese-Puccini Foundation" určené na podporu mladých zpěváků a zpěvaček. Pracovala rovněž v nadaci "The Bagby Foundation". Jako pěvecký pedagog působila v Juilliard School of Music, v "Manhattan School of Music" a v "Marymount Manhattan College". Vedla pěvecké mistrovské kurzy po celém světě.  Albanese zemřela 15. srpna 2014 ve věku 105 let ve svém domě na Manhattanu.

Vyznamenání.

5. října 1995 ji prezident Bill Clinton udělil vyznamenání "National Medal of Honor for the Arts".  Obdržela čestné doktoráty a další vyznamenání od Marymount Manhattan College, Montclair State Teachers College, Saint Peter's College, New Jersey, Seton Hall University, University of South Florida, Fairfield University, Siena College, Caldwell College a Fairleigh Dickinson University.  Od starosty Rudolpha Giulianiho v roce 2000 obdržela prestižní Händelovu medaili ("Handel Medallion"), nejvyšší oficiální oceněnění města New York za její přínos kulturnímu životu města.

Licia Albanese (22. července 1909, Torre a Mare, Itálie – 15. srpna 2014, New York) byla americká operní sopranistka italského původu. Vynikala zejména v rolích lyrických hrdinek Verdiho a Pucciniho. V letech 1940–1966 patřila mezi přední sólisty Metropolitní opery v New Yorku. Byla rovněž zakladatelkou a předsedkyní nadace určené na podporu mladých pěvců ("The Licia Albanese-Puccini Foundation").

Licia Albanese (* 22. Juli 1909 in Bari; † 15. August 2014 in New York) war eine italoamerikanische Opernsängerin (Sopran) und Gründerin der "Licia Albanese-Puccini Foundation".


Život.

Mládí a výcvik.

Po základní a střední škole (Eustis High School) absolvoval roku 1966 námořní akademii (United States Naval Academy) a sloužil pak jako námořní pilot. Do týmu kosmonautů NASA byl roku 1978 vybrán poručík Walker jako astronaut – pilot. V roce 1991 ukončil na základně Edwards pilotní školu (Air Force Aerospace Research Pilot School). V mezidobí letů působil jako zkušební pilot.

Lety do vesmíru.

V roce 1984 letěl poprvé na raketoplánu Discovery s misí STS-51-A. Stal se tak 154 kosmonautem Země. Frederick Hauck byl velitelem lodě a místo v pilotním křesle zaujal nováček David Walker. Jako letoví specialisté figurovali Joseph Allen a Dale Gardner. Ovládání „kanadské ruky“ měla na starosti Anna Fisherová. Hned poté, co se dostali na oběžnou dráhu, vypustili kanadskou družici Anik D2 a druhý den vojenskou družici Leasat 1. Pak se jim podařilo odchytit z oběžných drah družice Westar 6 a Palapa B2 a vrátit se s nimi na Zem po 7 letových dnech na Kennedyho vesmírné středisko. Díky splněným úkolům byla mise pro NASA výdělečným podnikem.  Po pěti letech absolvoval misi STS-30 na palubě raketoplánu Atlantis. Jeho posádka byla ve složeni velitel David Walker, dále Ronald Grabe, Mark Lee, Norman Thagard a Mary Cleaveová. Hlavním úkolem (splněným) bylo vyslat sondu Magellan, určenou k radiolokačnímu mapování povrchu Venuše. V tomto případě odstartoval raketoplán z Floridy a přistál po čtyřdenním letu v Kalifornii na základně Edwards.  Třetí svůj let − STS-53 byl devátou a poslední expedicí vyhrazenou pro ministerstvo obrany USA. I tentokrát raketoplánu startujícímu z Floridy velel. Funkci druhého pilota zastával Robert Cabana, letěli i tři letoví specialisté − Guion Bluford, James Voss a Michael Clifford. Během letu vypustili tajnou družici DoD-1 a zbytek mise byl věnován různým experimentům na palubě. Přistáli bez problémů na základně Edwards.  Počtvrté a naposledy letěl ve svých 51 letech v raketoplánu Endeavour s misí STS-69. Byl jejím velitelem, v té době již jako námořní kapitán a spolu s ním pilot Kenneth Cockrell, velitel užitečného zatížení James Voss a letoví specialisté James Newman a Michael Gernhardt. Na palubě sebou vezli dvě vědecké družice, WSF a Spartan, které na orbitě vypustili a po splnění úkolů o pár dní později opět uložili v nákladovém prostoru. Po 10denním letu přistáli na dráhu 33 letiště SLF na Kennedyho vesmírném středisku na mysu Canaveral.

Po letech.

Po svém posledním letu z NASA odešel ke společnosti NDC Voice Corp. Zemřel v Houstonu na rakovinu ve věku 56 let šest let po návratu z kosmu, kde strávil celkem 30 dní svého života.

David Mathieson Walker (20. května 1944, Columbus, Georgie, USA – 23. dubna 2001, Houston) byl americký astronaut. Ve vesmíru byl čtyřikrát.

David Mathieson Walker (* 20. Mai 1944 in Columbus, Georgia; † 23. April 2001 in Houston, Texas) war ein US-amerikanischer Astronaut.


Historie.

První písemná zmínka o dnešním městě pochází z roku 1050, kdy bylo zmíněno pod názvem Herthene v listině opatství Werden an der Ruhr. Kolem roku 1350 byli zmíněni páni z Hertenu jako majitelé stejnojmenného hradu. Ve středověku bylo město součástí kolínského kurfiřtství. Zámek Herten sloužil později jako sídlo místodržitele arcibiskupství v Kolíně nad Rýnem. Mezi lety 1844 až 1856 byl Herten spravován Recklinghausenem, roku 1857 se však osamostatnil jako samosprávné sídlo. Do roku 1872, kdy v okolí města započala těžba černého uhlí, mělo sídlo vesnický charakter. S příchodem industrializace došlo také k růstu zdejší populace. Vzhledem k velké poptávce pracovní síly přesídlila do oblasti řada Poláků, Čechů a Slovinců a Herten se tak rozvinul v hornické město. Roku 1882 zde byly instalovány první petrolejové lampy, součást veřejného osvětlení. V roce 1900 zde byla otevřena plynárna a 10. května 1901 byla do provozu uvedena tramvajová doprava. K 1. dubnu 1926 byly k městu přičleněny obce Ebbelich, Disteln, Langenbochum a Scherlebeck, které dříve spadaly správně pod Recklinghausen. Počet obyvatel tak vzrostl z 19 tisíc na 35 tisíc a město se rozrostlo z plochy 1500 hektarů na 2900 hektarů. V dubnu 1936 získal Herten oficiálně status města a 8. června téhož roku přijal městský znak. V průběhu druhé světové války bylo ve městě poškozeno přibližně 16 % zástavby a zničeno bylo 145 domů. Během náletů byly mimo jiné poškozeny například radnice a zdejší vodní zámek. Další rozvoj průmyslu po druhé světové válce vedl k růstu obyvatelstva, a tak roku 1961 žilo v Hertenu přes 52 tisíc obyvatel. 1. ledna 1975 byly v rámci regionální územní reformy k městu přičleněny obce Westerholt a Bertlich.

Herten je město v německé spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Je šestým největším městem okresu Recklinghausen ve vládním obvodu Münster. Leží v severní části průmyslové oblasti Porúří přibližně pět kilometrů západně od Recklinghausenu, s nímž sousedí. V blízkosti Hertenu se rozkládá několik dalších měst, severně leží Marl, na západě sousedí Herten s Gelsenkirchenem a na jihu se rozprostírá město Herne. Město je známo především díky zdejšímu vodnímu zámku z červených cihel a také městskou částí Westerholt, kde se nachází množství historických zděných domků. V roce 2013 zde žilo přes 60 tisíc obyvatel.

Die Stadt Herten liegt im Ruhrgebiet im Bundesland Nordrhein-Westfalen. Als Mitglied des Kreises Recklinghausen gehört die Große kreisangehörige Stadt zum Regierungsbezirk Münster und ist darüber hinaus Teil der Metropolregion Rhein-Ruhr.


Historie.

Historie verzí OpenSocial:

Struktura.

OpenSocial je založena na HTML a Javascriptu, stejně jako rámec Google Gadgets. OpenSocial se skládá z několika API rozhraní pro sociální softwarové aplikace pro přístup k datům a základní účast sociálních sítí. Každé API řeší jiný aspekt. To také zahrnuje rozhraní API pro kontaktování libovolných služeb třetích stran na webu pomocí proxy systému a OAuth pro bezpečnost.  Ve verzi 0.9 je přidána podpora pro základní tagovací jazyk. Tím jazykem je OSLM. Tento jazyk umožňuje přístup k datům z API OpenSocial, které dříve vyžadovaly asynchronní požadavek na straně klienta.

Vývoj.

Při vývoji produktů je důležité, aby se vývojáři v prostředí jednou zorientovali a následně použili vyvinutý standard všude. Existence jednotného programovacího modelu také pomáhá webům, které by chtěly svým uživatelům poskytnout komunitní služby. Platforma OpenSocial dává (se svolením uživatelů) programátorům přístup k datům, která potřebují k tvorbě sociálních aplikací. To znamená přístup k uživatelským profilům, seznamu přátel a dokonce k jejich zprávám. Popis platformy OpenSocial pro vývojáře jsou dostupné na code.google.com/apis/opensocial. Programátoři tak mají přístup ke třem API pro JavaScript a Gdata pro přístup k sociálním funkcím, vývojářský sandbox na Orkutu (sandbox.orkut.com) a vzorový kód. Dále pak dokumentaci a podpůrnou skupinu k dispozici na code.google.com. Webové stránky budou mít přístup k nástroji pro implementaci OpenSocial, podpůrnému fóru pro komunikaci s Googlem a dalšími webmastery a ke vzorovému kódu, dokumentaci a podpůrné skupin na code.google.com.

Využití.

Jednou z největších výhod OpenSocial je jeho obrovská distribuční síť. Stránky, které se k používání OpenSocial již přihlásily - včetně sítí jako Bebo, Engage.com, Friendster, hi5, Hyves, imeem, LinkedIn, mixi, MySpace, Ning, Oracle, orkut, Plaxo, Salesforce.com, Six Apart, Tianji, Viadeo a XING, Hyves nebo hi5 - mají více než 200 miliónů uživatelů na celém světě.

Pozadí.

OpenSocial je obyčejně popisován jako více otevřený multiplatformní alternativa k Facebook Platform, proprietární služby populární sociální sítě Facebook. Pomocí OpenSocket, může uživatel spustit Opensocial miniaplikace v rámci Facebooku.

OpenSocial je veřejná specifikace vytvořená společností Google. OpenSocial je set společných API (rozhraní pro programování aplikací) pro tvorbu webových sociálních aplikací (Sociálního softwaru). Prakticky to znamená, že různé sociální sítě jsou přístupné pod stejnou API. V dnešní době je situace taková, že každá z množství sociálních sítí má své vlastní a unikátní API. To programátory-vývojáře nutí si vybrat, který z těchto API budou vyvíjet a spravovat. Výhodou OpenSocial je, že těmto vývojářům sociálních aplikací dává jednotný set API, který je využitelný na kterékoli ze stránek, který jej podporují. S těmito jednoduchými technologiemi OpenSocial zrychlí inovace a umožní vytvoření novinek po celém webu.

OpenSocial ist eine Sammlung an Programmierschnittstellen für Anwendungen in webbasierten sozialen Netzwerken. OpenSocial wird von Google entwickelt und wurde am 1. November 2007 veröffentlicht.


Příčiny.

Nejčastější příčinou jsou strukturální patologické změny a mikrotrhliny ve vláknech šlachy způsobené náhlým přetěžováním šlachy například po nedostatečném rozehřátí před sportem. Jako doprovodné symptomy patologických změn Achillovy šlachy jsou uváděny záněty, podráždění a degenerativní změny. Podle studie z roku 2013 nebyla mezi přetrženými šlachami ani jedna se zdravou strukturou, zatímco v kontrolní skupině jich byly dvě třetiny.

Symptomy a diagnostika.

Postižený cítí jakoby bolestivý úder do lýtka, často též s typickým prasknutím. Postižený může chodit jen s velkými obtížemi nebo vůbec. V místě přetržení se vytvoří hematom.Někdy jsou příznaky málo intenzivní a postižený může zaměnit přetržení za podvrtnutí kotníku.  Přetržení lze diagnostikovat pohmatem, také bývá na povrchu pouhým okem viditelná deformace. Používá se tzv. Thompsonův test - při testu vyšetřovaný leží v poloze na břiše, nohy svěšené přes okraj lůžka. Při stlačení povrchového svalu na zadní straně lýtka vyšetřujícím dochází ke zkrácení svalu a následnému ohnutí v kotníku. V případě ruptury Achillovy šlachy k pohybu nohy nedochází (Thompsonův test je pozitivní). Dalším testem je Matlesův test. Vyšetřovaný leží v poloze na břiše s pokrčením kolena. U zdravého jedince to vede k natažení chodila. Při ruptuře Achillovy šlachy k pohybu nohy nedochází, nebo se noha silou gravitace ohne i opačným směrem.

Léčba.

Zranění vyžaduje dlouhodobou léčbu a rehabilitaci většinou v délce 3 až 12 měsíců.

Konzervativní metoda.

Noha se zafixuje a roztřepené konce šlachy se nechají srůst. Používá se u pacientů, kteří nemohou být operováni, například z důvodu onemocnění srdce a podobně. Při této metodě je riziko nedostatečného obnovení šlachy, proto je preferovanou metodou operace.

Otevřená operativní metoda.

Před výkonem je pacientovi zafixována poraněná dolní končetina, chůze je možná pouze o berlích bez došlapu. Do operace musí být pacient v klidu. Užívají se antikoagulancia (léky na ředění krve) jako prevence embolie, případně též analgetika na bolest.  Výkon se provádí v anestezii. Šlacha je odhalena a sešita cca 5–10 cm velikým otvorem. V případě odtržení šlachy od kosti se šlacha fixuje ke kosti osteosyntetickým materiálem.  Po operaci musí být noha šest až osm týdnů imobilizována. Používá se sádrová fixace nebo plastová ortéza. Podle studie z roku 2007 přináší ortéza zkrácení doby léčby průměrně o dva týdny. Pacient se smí pohybovat pouze o berlích bez došlapování na operovanou končetinu. Po dobu hojení se je třeba užívat antikoagulancia.  Mezi možné komplikace operace patří alergické reakce, abscesy, embolie, krvácení, infekce či poranění okolních pohybových struktur.  Po sejmutí fixace nastává rehabilitace s cílem rozcvičit zatuhlý kloub, posílit oslabenou nohu a postupně vrátit pacienta k předchozím aktivitám.

Endoskopická operativní metoda.

Není narušeno pouzdro šlachy, které šlachu vyživuje a chrání. Při použití této metody existuje riziko nesprávného obnovení anatomie šlachy.

Rehabilitace.

Úspěšná rehabilitace zpravidla zajišťuje obnovení síly v lýtkovém svalu z 90 % a dovoluje neomezený návrat k dosavadním činnostem bez omezení, nicméně riziko reruptury se odhaduje na 2 %.  Podle serveru Peníze.cz pojišťovny často považují přetržení Achillovy šlachy za únavové zranění, a proto ho nehradí z úrazového pojištění.

Přetržení Achillovy šlachy (latinsky "ruptura tendinis Achillis") je závažné zranění, vyžadující dlouhodobou léčbu a rehabilitaci většinou v délce 3 až 12 měsíců.

Die Achillessehnenruptur (ASR) bezeichnet den gedeckten (ohne Hautverletzung) Riss der Achillessehne. Sie tritt bei plötzlicher Anspannung der Wadenmuskulatur im Rahmen sportlicher oder sonstiger körperlicher Aktivitäten auf. Meist befinden sich die Patienten im 4. und 5. Lebensjahrzehnt. Die Ruptur kann chirurgisch oder mit einem festen Verband auch konservativ behandelt werden.


Život a dílo.

Trouton se narodil v Dublinu 24. listopadu 1863, jako nejmladší syn bohatého a prominentního Thomase Troutona. Absolvoval Royal School Dungannon a poté v roce 1884 odešel na Trinity College v Dublinu, kde studoval inženýrství a fyzikální vědy. Ještě v průběhu svého studia pozoroval vztah mezi bodem varu a energií vypařování, který publikoval ve dvou krátkých článcích. Přišel na to, že změna entropie na mol pro odpařování při bodu varu je konstantní, neboli vyjádřeno matematicky ΔS = 10.5 R (kde R je molární plynová konstanta). Tento vztah se stal známým jako Troutonovo pravidlo a i přes určité výjimky, se používá k odhadu entalpie odpařování kapalin, jejichž body varu jsou známé. Trouton sám tento objev snižoval, jelikož byl pouze výsledkem odpoledního zpracování dat z knihy tabulek. Před absolvováním získal vedoucí roli v geodetických pracech na železnici.  Trouton získal v roce 1884 doktorský titul, a krátce na to byl jmenován asistentem profesora experimentální fyziky George FitzGeralda. Spolupracovali na mnoha experimentech a stali se dobrými přáteli, FitzGeraldův vliv může být pozorován na některých Troutonových starších dílech.  V roce 1897 byl zvolen členem Královské společnosti.  V roce 1902 byl jmenován profesorem fyziky na University College v Londýně, což vedlo ke kariéře v experimentální fyzice, včetně práce na Troutonově-Rankinově experimentu. Obdržel řád britského impéria v roce 1918.  Trouton se oženil s Anne Marií Fowlerovou v roce 1887 a měli spolu čtyři syny a tři dcery. Jejich dva nejstarší synové Erik a Desmond byli zabiti v První světové válce. V roce 1912 těžce onemocněl a po operaci o dva roky později ochrnul na dolní končetiny, což způsobilo jeho odchodu do důchodu. I přes to ale udržel svůj vtip a šarm, pro který byl známý. Po odchodu do penze žil Trouton v Tilfordu v Surrey a následně v Downe v Kentu, kde 21. září 1922 zemřel.

Frederick Thomas Trouton (24. listopadu 1863 Dublin – 21. září 1922 Downe) byl irský fyzik známý díky Troutonovu pravidlu a experimentům pro detekci pohybu Země přes světlonosnýéter.

Frederick Thomas Trouton (* 24. November 1863 in Dublin; † 21. September 1922 in Downe) war ein irischer Experimentalphysiker. Bekannt wurde Trouton durch die Pictet-Trouton-Regel, das Trouton-Noble-Experiment sowie das Trouton-Rankine-Experiment.


Historie.

Od roku 1085 patřilo území v okolí Blažejovic královně Svatavě, která tento újezd na počátku 12. století věnovala kanovníkům vyšehradským. V té době začíná osidlování tohoto území. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1354, kdy vyšehradská kapitula prodala část vsi Janu Křivsoudovskému, který zde nechal vystavět tvrz. V době husitské přišli kanovníci Vyšehradští o všechen svůj majetek v okolí Želivky a Blažejovice přešly v roce 1436 spolu s ostatními obcemi v okolí k majetku Trčků z Lípy. Koncem 17. století století se obec stává součástí Dolnokralovického panství. Po první světové válce byla část panství zkonfiskována.  Roku 1903 byla založena samostatná jednotřídní škola. V letech 1909–1910 byla postavena nová budova školy. Kvůli malému počtu žáků byla v roce 1973 škola uzavřena a její budova nyní slouží jako obecní úřad a místo k pořádání různých kulturních akcí.  Mezi památky v obci patří kaplička a zvon, který byl ulit roku 1695 a byl pojmenován Václav. Za druhé světové války byl zvon odvezen k roztavení na střelivo. K tomu však nedošlo a roku 1945 byl znovu zavěšen.  Za zmínku z novodobé historie stojí skutečnost, že v roce 2005 se v Blažejovicích natáčela část filmu "Jak se krotí krokodýli".

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Kultura.

V obci se každoročně koná jeden z koncertů hudebního festivalu vážné hudby Podblanický hudební podzim. Každý rok rovněž bývá pořádán Masopustní průvod. Obec má vlastní sbor dobrovolných hasičů, který byl založen roku 1971.

Ocenění.

Obec získala celkem dvě ocenění v soutěži Vesnice roku ve Středočeském kraji v letech 2003 a 2008. V roce 2003 to byla modrá stuha za společenský život a v roce 2008 byla obci udělena zelená stuha za péči o zeleň a životní prostředí.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2012

Obec Blažejovice se nachází v jihovýchodní části okresu Benešov, ve Středočeském kraji asi 26 km jihovýchodně od města Vlašim. Na jih od obce teče Blažejovický potok, větší přítok Želivky. Na sever od obce se nachází kopec Blažejovický vrch s nadmořskou výškou 546 m také nazývaný jako "Stráž". Žije zde obyvatel. Součástí obce je i vesnice Vítonice.

Blažejovice (deutsch "Blaschejowitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 15 Kilometer nordwestlich von Humpolec und gehört zum Okres Benešov.


Historie.

U zrodu Pražského literárního domu stála poslední pražská německy píšící spisovatelka Lenka Reinerová, která chtěla pro příští generace uchovat odkaz spisovatelů „pražského kruhu“, v němž se scházeli Franz Kafka, Max Brod, Egon Erwin Kisch a další velcí pražští rodáci, převážně židovského původu. Její vizí bylo muzeum pražské německy psané literatury, které by připomínalo Prahu jako literární křižovatku evropských kultur. Z politických důvodů se jí však v socialistickém Československu tuto představu, jejíž kořeny sahají až do šedesátých let dvacátého století, zprvu nepodařilo uskutečnit.  Pražský literární dům autorů německého jazyka byl založen až roku 2004 jako nadační fond z podnětu spisovatelky a čestné občanky Prahy Lenky Reinerové, někdejšího velvyslance České republiky v Berlíně Františka Černého a předsedy Společnosti Franze Kafky prof. Kurta Krolopa. Od roku 2008 sídlí v Praze na adrese Ječná 11, Praha 2.

Činnost a cíle.

Cílem Pražského literárního domu je oživovat kulturní dědictví německy psané literatury na českém území a prezentovat Prahu jako tradiční místo setkávání a prolínání české, německé a židovské kultury. Shromažďuje a rozšiřuje poznatky o životě a díle německy píšících autorů různých oblastí dnešní ČR se zvláštním zřetelem na tzv. "pražský kruh". Připomíná nejen pražskou německou literaturu z pera R. M. Rilka, F. Werfela, E. E. Kische, P. Leppina, G. Meyrinka, ale i tvorbu dalších, méně známých osobností. Podporuje poznávání a studium historie německojazyčné menšiny na území dnešní ČR.  Soudobým spisovatelům a překladatelům z Česka i ze zahraničí uděluje Pražský literární dům mezinárodní tvůrčí pobytová stipendia a zajišťuje pravidelné výměnné pobyty.  Pražský literární dům v současné době vlastní knižní fond čítající přes 1000 svazků primární a sekundární německy psané literatury z Čech a Moravy, který byl v září 2007 registrován u MKČR jako základní knihovna se speciálním fondem. Obsahově se jedná o díla německých autorů z českých zemí, sekundární literaturu a o historické svazky s vazbou na česko-německé vztahy. Jde o unikátní, neustále se rozšiřující sbírku, jejíž základ tvoří velkorysý dar paní Katheriny Holzheuer. Od roku 2009 Pražský literární dům spravuje soukromou knihovnu Lenky Reinerové.  Literární dům pravidelně organizuje autorská čtení, besedy se spisovateli, workshopy, odborné přednášky, prezentace nově vydávaných knih či vzpomínkové literární a diskusní večery, ale i konference, sympozia a výstavy. Tyto literární akce umožňují oslovit širokou veřejnost. Zaměřují se na všechny věkové skupiny, zvláštní pozornost je věnována také dětem a mládeži – literární dům pořádá dílny tvůrčího psaní se spisovateli, recitační soutěže v němčině, soutěž v tvůrčím psaní apod. Pražský literární dům nabízí též literární programy pro školy a skupiny.  V září Pražský literární dům každoročně pořádá mezinárodní open air literární festival "Literatura v parku", který se tradičně koná v pražském parku Stromovka. Na festivalu vystupují a ze svých knih předčítají jak čeští, tak i němečtí, rakouští či švýcarští autoři a v programu je zastoupena próza, poezie i literatura pro děti. V roce 2016 se uskuteční již šestý ročník.  V roce 2008 inicioval Pražský literární dům autorů německého jazyka projekt Kulturní krajina, jehož cílem bylo vytvořit interaktivní mapu kulturních institucí, jež působí v ČR i v zahraničí a zabývají se péčí o německé kulturní dědictví z českého území. Tato platforma usnadňuje přístup k informacím a otevírá cestu pro další spolupráci. Je dostupná na webových stránkách literárního domu.  V září 2012 byla v Pražském literárním domě autorů německého jazyka díky finanční podpoře ministerstva zahraničí SRN slavnostně otevřena interaktivní expozice Kabinet pražské německé literatury, která odkrývá souvislosti jednoho z nejvýznamnějších souborů literárních děl v německém jazyce, který vznikal mimo ucelenou německou jazykovou oblast, zejména mezi lety 1890–1939. Pod heslem "Literatura do ruky" se mohou návštěvníci seznámit se starými fotografiemi, vzácnými tisky a předměty, jichž se dotýkali sami autoři.  Díky PLD bylo odhaleno několik pamětních desek významných osobností. V roce 2009 organizoval PLD a nakladatelství Labyrint odhalení pamětní desky in memoriam Lenky Reinerové na domě v ulici Plzeňská 129 v Praze 5, kde bydlela v posledních deseti letech svého života. Deska byla odhalena za účasti představitelů městské části Praha 5 dne 27. června 2009.  Dne 7.12. 2011 byla za spolupráce PLD, Společnosti Mariny Cvětajevové a podpory Magistrátu hlavního města Prahy odhalena pamětní deska a busta velkého pražského rodáka Rainera Marii Rilka na domě někdejší německé školy v ulici Na Příkopě 16, kterou autor navštěvoval.  PLD se také zasloužil o pamětní desku německého židovského básníka Louise Fürnberga, která byla ministrem kultury Danielem Hermanem odhalena dne 26.5.2015 na domě č. 94 v ulici Milady Horákové v Praze 7. Slavnostnímu aktu byli kromě členů básníkovy rodiny přítomni příslušníci diplomatické veřejnosti.

Stipendijní program.

Od roku 2007 udělil Pražský literární dům tvůrčí pobytová stipendia těmto autorkám a autorům:

Organizační struktura.

Nadační fond PLD má dva orgány – správní radu a dozorčí radu.  Členové správní rady:  Členové dozorčí rady:  ředitel Pražského literárního domu – David Stecher  programová vedoucí - Dr. phil. Barbora Šrámková

Pražský literární dům autorů německého jazyka je nadační fond, který usiluje o přiblížení a zachování tradice německy psané literatury z Čech, Moravy a Slezska. Připomíná nejen takzvanou pražskou německou literaturu (z období let 1890–1939/45), ale poukazuje i na současnou tvorbu německy píšících literátů pocházejících z území dnešní ČR.

Das Prager Literaturhaus deutschsprachiger Autoren ist ein Einrichtung, die eine Annäherung der Tradition der auf Deutsch verfassten Literatur aus Böhmen, Mähren und Schlesien anstrebt. Es erinnert nicht nur an die sogenannte Prager deutsche Literatur aus dem Zeitraum zwischen 1890 und 1939/45, sondern weist auch auf die zeitgenössische Gestaltung der aus dem Gebiet der heutigen Tschechischen Republik stammenden deutschschreibenden Schriftsteller hin.