Historie.

Již dříve se vozy Citroën DS účastnily závodů rallye. Prvním továrně připraveným vozem byl ale až Citroën Visa 1000 Pistes, který byl homologován v roce 1982 pro skupinu B. Ten ale konkurenci kvůli malému výkonu nestačil. Dalším vozem ve stejné kategorii se stal Citroën BX 4TC. Ten startoval třikrát v šampionátu mistrovství světa v rallye 1986 a jen jednou dojel na šesté pozici Automobilka tak své aktivity v klasických rallye ukončila.  Citroën zaměřil svou pozornost na dálkové soutěže, kde se dařilo týmu Peugeot Sport, což byla další automobilka koncernu. Tým Citroën Sport vystřídal Peugeot a přebral od něj veškeré zázemí. Typ ZX Rally Raid zvítězil na Rallye Dakar 1991, 1994, 1995 a 1996. Dále zvítězil na podnicích Rallye Faraónů 1991, Tuniská rallye 1992 a Rallye Paříž-Moskva-Peking 1992. Tým se účastnil šampionátu Rally Raid (dnešní Cross Country Championship) a zde zvítězil v poháru konstruktérů v letech 1993, 1994, 1995,1996 a 1997. Týmovými jezdci tehdy byli Ari Vatanen a Pierre Lartigue.  V polovině devadesátých let byl typ ZX přestavěn i dle kategorie Kit Car a tým se tak vrátil do klasických rallye. Typ ZX měl několik dobrých dílčích výsledků v mistrovství světa a Jesus Puras s ním získal titul mistra Španělska. Současně se tým zabýval i přípravou vozů Citroën Xantia 4x4 pro Rallycross. V sezoně mistrovství světa v rallye 1998 se poprvé objevil Citroën Xsara Kit Car jako poslední vůz této kategorie.  Puras s tímto vozem obhájil domácí titul a Philippe Bugalski zvítězil na Korsice. Dalším krokem měl být vstup do kategorie WRC. Tým vyvíjel typ Xsara WRC T4. Tento vůz neměl potřebnou homologaci a tak soutěžil jen v mistrovství Francie, kde Bugalski zvítězil. Od roku 2001 se tým Citroën Sport nepravidelně zúčastnil některých soutěží. Bugalski dojel šestý na Acropolis, Sebastien Loeb druhý v San Remu a Puras zvítězil na Korsice.  V sezoně mistrovství světa v rallye 2002 tým opět nejel všechny závody. Loeb ale zvítězil v Německu a Bugalski ve Španělsku. Od sezony mistrovství světa v rallye 2003 tým nastoupil ke kompletnímu programu s triem Loeb, Colin McRae a Carlos Sainz. Loeb nakonec skončil druhý a Sainz třetí, ale tým Citroën Sport vyhrál pohár značek.  Následující rok Loeb získal titul mistra světa a Citroën opět vyhrál pohár značek. Sainz po sezoně skončil závodní kariéru a jeho místo zaujal Francois Duval. Toho ale Sainz na několika podnicích zastoupil. Tým Citroën Sport také startoval v kategorii JWRC s vozy Citroën C2 S1600. Tým získal titul jezdce i značek také v roce 2005.  V sezoně mistrovství světa v rallye 2006 se tým šampionátu neúčastnil. Byl vyvíjen nový vůz Citroën C4 WRC. Účast Xsar WRC tak zajišťovaly soukromé týmy. Tým Citroën Sport se vrátil až do mistrovství světa v rallye 2007 a Loeb opět získal titul. Citroën byl ale poražen týmem Ford M-Sport. Získat titul jezdce i týmu se podařilo až v mistrovství světa v rallye 2008 a zopakovali to i v mistrovství světa v rallye 2009.  Od sezony 2011 tým připravuje nový vůz Citroën DS3 WRC.

Citroën Sport je tovární tým francouzské automobilky Citroën, který se od osmdesátých let účastní mistrovství světa v rallye a v devadesátých letech startoval i na Rallye Dakar. V obou podnicích tým několikrát zvítězil.

Das Citroën Total World Rally Team (das „Total“ steht für das französische Mineralölunternehmen) ist das Werksteam der Motorsportabteilung "Citroën Racing" des französischen Automobilherstellers Citroën, der nach dem Firmengründer André Citroën benannt ist und sich seit der Saison 2003 in der FIA-Rallye-Weltmeisterschaft engagiert. Das Team heißt seit 2013 Citroën Total Abu Dhabi WRT. Mit 93. WRC-Siegen ist Citroën bis zum Jahr 2014 der erfolgreichste Automobilhersteller in der Rallyegeschichte.


Historie.

Nejstarší dějiny.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1334. V průběhu dějin se často střídali majitelé Velkého Újezdu, mezi roky 1324–1352 se uvádí Siffridus de Ujezd, který byl pokrevně spřízněn (dle erbu) s rodem ze Sovince. Pro roky 1352 až 1371 není majitel znám, snad některý z šesti Žibřidových synů. Je jistý až Půta z Holštejna a Zdounek, který osadu dostal přidělenu jako léno od markraběte Jana Jindřicha, bratra Karla IV., a vlastnil ji v letech 1371–1381. Umřel bez potomků. Následoval Václav Rous z Doloplaz, který od roku 1381 postupně skoupil i blízké osady a vytvořil větší územní celek. Za jeho vlastnictví byl Újezd povýšen na městečko. Újezd pak roku 1406 prodal spolu s Kozlovem, Smolnou, Staměřicemi, Čermnou, Švrčovem, Stiboři a Neplachovem už jako výnosné panství za 350 kop grošů k helfštýnskému panství.

Součást helfštýnského panství.

Dalším majitelem tak byl Lacek z Kravař a Helfštejna, nejvyšší český purkrabí a od roku 1411 moravský zemský hejtman. Stal se osobním přítelem mistra Jana Husa a po jeho smrti se postavil do čela husitské strany na Moravě. S tím je spojen i odklon od katolicizmu na celém kravařském dominiu. Mezi roky 1417 a 1434 postupně drží helfštýnské panství dědicové: nejdříve krátce Lackova dcera Eliška, poté panství vysoudila Lackova vdova pro Lackova bratrance Petra ze Strážnice, rovněž moravského zemského hejtmana. V roce 1434 se panství zmocnil Jan Mesnpek z Mesnpeku, husitský velitel a manžel Lackovy neteře, a držel je násilím až do roku 1440, kdy svá rodová práva těžce vydobyl Jiřík z Kravař a ze Strážnice, syn Petra ze Strážnice. Panství ale převzal dlouhodobým financováním husitského odboje značně zadlužené. V roce 1447 Koupil levně hrad Helfštýn a 32 obcí helfštýnského panství, včetně tehdy zvaného "Volavého Újezda" (Volavý dle noční zastávky skotu, volů, hnaného z východních oblastí na trhy do Olomouce), Vok ze Sovince, účastník bitvy u Lipan. Ten pak roku 1452 daroval poddaným všech vsí helfštýnského panství odúmrť, tj. právo dědictví i v ženské linii. Helfštýnské panství roku 1467 koupil kvůli manželce pocházející z kravařského rodu, Albrecht Kostka z Postupic, vedoucí české výpravy na obhajobu kompaktát v Basileji. Za podporu husitskému králi Jiřímu z Poděbrad, mu ale král Matyáš Korvín panství zpustošil a obsadil, čímž ho donutil panství urychleně prodat.  Získal je tak za 600 dukátů v roce 1474 Vilém II. z Pernštejna, hofmistr Českého království a moravský zemský hejtman. Při koupi se zavázal, že všechny dluhy na kupovaném panství do roka vyrovná. V letech 1486 až 1491 postupně získal i statky později zformované a známé jako panství Veselíčko, což mu uvolnilo právo na Velký Újezd, který měl načas v zástavě Matyáš Korvín. Koncem 15. století postavil Vilém z Pernštejna ve Velkém Újezdě nový kostel sv. Jakuba Staršího. Spodní část, až mnohem později zvýšené věže, zde stojí dodnes. Kostel je od té doby uváděn s kostelním podacím, tj. s právem vrchnosti dosadit si svého faráře, tedy i nekatolíka a bez svolení církve. Rovněž už za Pernštejnů existovala ve Velkém Újezdě tvrz a pivovar. Další majitel, jímž byl v letech 1518–1545 Jan IV. z Pernštejna, byl jako ostatní Pernštejnové rovněž luterán a příznivce českých bratří, podporoval hospodářský rozkvět měst i vsí panství. Roku 1530 založil nejstarší urbář panství, tzv. "Registra loučná a kopaninná panství Helfštýnského", což je v podstatě soupis poddaných s jejich robotními povinnostmi a naturálními odvody. Zakládal i řemeslnické cechy. Pro velkou zadluženost a z obavy o náboženský chaos na helfštýnském panství ale celé panství, sestávající tehdy již ze čtyř hospodářských celků se správními centry v Lipníku, Hranicích, Drahouších a Velkém Újezdu, postupně rozprodal.  Koupí 12 vsí či jejich částí, zapsané jako "Vklad městečka Oujezda Horniho, spolu se Staměřicemi, Veselíčkem, Chýlcem, Bukem, šesti lidmi v Lazničkách a ve Výklekách, a s pustými osadami Kozlov, Ranošov, Meziříčko, Kyjanka a Sedliště", získal územní celek panství Velký Újezd v roce 1545 Erasmus z Bobolusk, jeho bratr Žibřid v té době vlastnil sousední statky v Tršicích. Roku 1556 městečko získal Jiří ze Zástřizlů, příbuzný manželky předchozího majitele, zemřel ale záhy, po dlouhodobé nemoci. Panství tak roku 1566 získali na základě poručnictví jeho nezletilých dětí příbuzní Oldřich a Kryštof z Kounic. Dlouhodobé spory s majiteli zbytku helfštýnského panství řešili majitelé prodejem a tím návratem území veselíčského panství zpět k panství helfštýnskému.  Mezi roky 1569–1573 byl majitelem Václav z Ludanic. Už otec Půta z Ludanic (za ženu měl Johanku z Pernštejna) začal postupně skupovat rozpadlé helfštýnské panství a tvořit nové rodové dominium. Zlovůlí a nátlakem tak získal nakrátko zpět i veselíčské panství, ale předčasná Václavova smrt celistvost helfštýnského panství opět ukončila. Po Václavu zůstala nezletilá dcera Kateřina z Ludanic. Poručník šlechtických sirotků Zachariáš z Hradce nechal Kateřinu prohlásit už v jejich sedmi letech plnoletou, což mu umožnilo spolu s prokurátorem markrabství Moravského Jakubem st. Vojskou z Bogdunčovic Kateřinu okrádat a celé panství finančně vyčerpat. Východní část helfštýnského panství se pak na další staletí už definitivně osamostatnila jako kompaktní celek panství s centrem ve Velkém Újezdu.

Podstatští z Prusinovic.

Velký Újezd a tím i celé velkoújezdské panství získal roku 1573 Václav st. Podstatský sv. p. z Prusinovic na Potštátě levně a výhodně jako výprodej statků nezletilé dědičky helfštýnského panství Kateřiny z Ludanic. Ke koupi mu dopomohl správce Kateřiných statků Jakub st. Vojska z Bogdunčovic, kterému zprostředkování tohoto výhodného prodeje pomohlo získat ruku Václavovy dcery panny Johanky Podstatské. Václav rozšířil držbu na spoluvlastnictví se syny Jindřichem, Tasem a Bernardem.  Po smrti dvou bratrů v roce 1593 přešlo spoluvlastnictví panství na Tasa Podstatského a jeho syna Kryštofa Karla Podstatského. Kryštof Karel Podstatský sv. p. z Prusinovic byl rada olomouckého biskupa a proto se nemohl postavit na Bílé hoře s ostatními příslušníky rodu na stranu stavů. Tím sice zachránil rodu velkoújezdské panství před konfiskací, ale rod přišel po více než dvousetleté držbě o panství Potštát a další moravské statky. Z důsledků války v městečku také zanikla farnost a duchovní správa Velkého Újezda byla přenesena do katolické farnosti v Oseku nad Bečvou. Roku 1637 při obnovení zemského zřízení je Kryštofu Karlu sv. p. z Prusinovic potvrzen jeho panský stav. Z tohoto titulu uděluje téhož roku Velkému Újezdu právo užívání vlastní pečeti. Popis pečeti: v pečetním poli typáře z roku 1637 je volně, bez štítu, mužská hlava s dlouhými vlasy a plnovousem, se dvěma křížky a čtyřmi kolečky po stranách. Kolem znaku je v kruhu český nápis s letopočtem "PECIET HORNIHO AUGEZDA 1637". Při tvorbě současného znaku obce nebyla tato symbolika použita. Následně Velký Újezd v letech 1644–1688 spravoval Jiří Valerián sv. p. z Prusinovic, prvorozený syn Kryštofa Karla. Stal se pěchotním plukovníkem a na sklonku třicetileté války velitelem pevnosti Helfštýn. Roku 1663 se ujal velení manského vojska a v čele Valachů hájil jihomoravské hraniční průsmyky. Krátce působil také jako velitel pevnosti Hukvaldy. Jako první poválečný majitel vypáleného a vylidněného Velkého Újezda přivedl do Velkého Újezda nové osadníky z jiných panství rodu např. z Bartošovic (vlastnil i Zlín, Starou Ves a za válečné zásluhy získal Slavkov u Opavy). Novou kapitolu už ne městečka, které bylo roku 1642 švédskými vojsky vypáleno, ale opět malé bezvýznamné osady, tak začíná psát zdejších, převážně nových 170 dospělých farníků na 28 osedlých statcích. Poválečné osídlování a hospodářský rozvoj ale nepříznivě ovlivnil i vpád Turků roku 1663 (v menší míře i 1683), kdy osadníci opět prchali do lesů a „ve vsích panství živé duše nebylo“. Duchovní služby i když bez administratury zde byly zajišťovány delegovaným duchovním v kostele, který byl od roku 1669 užíván jako kaple Blahoslavené Panny Marie.  Poté osadu vlastnil František Dominik Podstatský sv. p. z Prusinovic, jenž byl roku 1707 povýšen do hraběcího stavu. Byl nejvyšším zemským sudím, sídlil v Olomouci na rohu Michalské ulice, v domě zakoupeném rodem hned po válce. Panství Velký Újezd tím začalo rodu sloužit už jen jako hospodářské zázemí. Kolem roku 1700 povolil rozšířit původní zástavbu Velkého Újezda o tzv. Zákostelí.  Mezi roky 1721 a 1743 se pak o tento majetek starali bratři Karel Maxmilián a František Valerián, hrabata Podstatští sv. p. z Prusinovic. Karel Maxmilián hrabě Podstatský sloužil jako plukovník a později byl majitel kyrysnického pluku v císařské armádě a bojoval s Turky. Roku 1721 přenesl správu Velkého Újezda v podobě funkce rychtáře do soukromých rukou. Prvním dědičným rychtářem se stal Matouš Kovář, později uváděný s poněmčelým jménem Schmid. Roku 1737 obnovil ve Velkém Újezdě při kostele administraturu, tedy zastoupení vrchnostenské duchovní správy, jejíž součástí bylo i zavedení nové matriky narozených, zemřelých a oddaných a roku 1738 zorganizoval stavbu farní budovy, stavebníkem byla obec. Nedělitelnost panství pak Karel Maxmilián zajistil zřízením fideikomisu. Ve své závěti zřídil nadaci na stavbu špitálu pro chudé a nemocné poddané. Realizací stavby pověřil svého mladšího bratra. Mladší bratr František Valerián Podstatský byl hejtman tělesné gardy císaře Karla VI. Za manželku pojal sestru pozdějšího olomouckého biskupa Jakuba Arnošta Lichtensteina z Kastelkornu. Určený vykonavatel závěti František Valerián však zemřel dříve než bratr Karel Maxmilián, který padl roku 1743 v boji při obraně pevnosti Raabu v Uhrách, takže naplnění závěti se ujal až syn Františka Valeriána František Karel.  František Karel hrabě Podstatský byl voják, generál jízdy a majitel kyrysnického pluku Podstatsky. Roku 1744 obnovil velkoújezdskou farnost a tím vrátil Velkému Újezdu i statut městečka. V letech 1748–1749 vystavěl vrchnostenský špitál a poté mezi roky 1749–1751 jako stavebník vybudoval téměř celý nový farní kostel. Původní věž byla zvýšena a kostelní loď od základů rozšířena a navýšena. Stavitelem byl známý olomoucký architekt Matěj Kniebandl. V letech 1768–1771 vystavil dle návrhu biskupského dvorního architekta J. A. Křoupala z Grünenberka nové sídlo rodu ve vsi Veselíčko, patřící k velkoújezdskému panství. Do stavby nového vrchnostenského zámku byla začleněna i rozměrná kaple zasvěcená sv. Františku Paluánskému. Od té doby se panství nazývá také jako panství Veselíčko, ale centrum panství zůstalo i nadále ve Velkém Újezdě, kde byla hospodářská správa doplněna o stavbu panské myslivny a po zřízení poštovní přepřahací stanice také o vrchnostenskou mýtnou stanici. Jeho bratr Leopold Antonín hrabě Podstatský byl dvorský president, dómský děkan a generální vikář olomouckého biskupství a pravá ruka biskupa J. A. Lichtensteina i jeho tří nástupců. Krátce byl i rektor olomoucké univerzity a při pobytu W. A. Mozarta v Olomouci jeho ochráncem.  Roku 1771 došlo na Moravě k povinnému číslování domů. Velký Újezd měl 77 domů, 600 obyvatel, z toho 433 dospělých, a celá farnost tehdy spolu s Kozlovem, Ranošovem a Staměřicemi celkem 1231 farníků včetně dětí.  Panství mezi roky 1776 a 1793 vlastnili bratři Josef František a Alois Arnošt nejdříve částečně i se svými dvěma předchozími staršími bratry, ti ale oba roku 1776 zemřeli. Josef František hrabě Podstatský byl voják, plukovník jízdy u kyrysnického pluku, později převzal po strýci pluk Modena. Velký Újezd a celé panství Veselíčko proto nakonec připadlo nejmladšímu sourozenci Aloisi Arnoštovi. Od roku 1762, kdy Alois Arnošt hrabě Podstatský obdržel od císařovny Marie Terezie povolení sloučení jména s vymřelým matčiným rodem Liechtenstein, se rod jmenuje "Podstatský-Lichtenstein". Jakub Arnošt byl ve službách císařského dvora ve Vídni. Byl císařský rada, a vyslanec v Mnichově, kde mimo jiné na příkaz císařovny Marie Terezie zprostředkoval účelově dynastický sňatek ovdovělého císaře Josefa II. s nevšedně ošklivou princeznou Marií Josefou Bavorskou. Císař Josef II. za to po smrti matky Aloise Arnošta zprostil služby a penzionoval na Veselíčku. Alois Arnošt zdědil také rozsáhlý majetek po vymřelých Lichtensteinech, především zámek a panství Telč. Do Telče ale nikdy nepřesídlil, to už ponechal další generaci rodu. Za jeho vlastnictví panství se stavěla císařská silnice, která roku 1782 proťala i Velký Újezd a Staměřice. Tato nová hlavní komunikace umožnila i zřízení mýta a nové poštovní přepřahací stanice, která pozvedla úroveň městečka, postupně vytvořila i nové pracovní a podnikatelské možnosti, např. stavba zájezdního hostince "U zlatého jelena" a přinesla i další rozšíření zástavby městečka.  Počínaje generací Leopolda Františka, vlastnícího Velký Újezd v letech 1793–1813, přesídlil rod Podstatský-Lichtenstein roku 1796 trvale na zděděné panství v Telči. Dům v Olomouci prodal a hospodaření na panství Veselíčko přenechal správcům. Byl c. k. komořím a za pomoc, kterou poskytl státu v obraně proti Napoleonovi, získal hodnost majora. Osobně se zaručil císaři Napoleonovi v obsazené Vídni, že zajistí ve městě bezpečnost a pořádek. Podporoval hospodářský a kulturní rozvoj panství, chápal význam sociálních opatření. Zemřel předčasně a protože jeho děti byly ještě nezletilé, vlastnictví panství a tím i Velkého Újezda připadlo jeho ovdovělé manželce Marii Terezii Podstatské-Lichtenstein, rozené hraběnce Kolovrat–Krakowské. Ta se po manželově smrti ihned znovu provdala za hraběte z Hardeggu a odešla ze svých panství. O svá panství ani o své čtyři nezletilé děti nejevila příliš zájem. Dětem byl proto přidělen poručník Vincenc hrabě Vetter von Lilien až do doby, než roku 1828 dospěl a panství převzal nejstarší syn Leopold Karel, c.k. komoří a dvorní hrabě hudby, který se stal posledním majitelem Velkého Újezdu. Provozoval hudební a divadelní soubor na Telči a o zdejší panství nejevil zájem. Rodina sem zajížděla už pouze na letní byt.  Roku 1832 byl zrušen velkoújezdský hřbitov u kostela včetně rodinné hrobky Podstatských a zřízen nový hřbitov východně od obce. Současně byla postavena nová hrobka rodu pod kostelem. Roku 1847 požádali poddaní z Velkého Újezda vrchnost o povolení vykoupit se z roboty. Osvobození od roboty přišlo symbolicky roku 1848 spolu se smrtí posledního majitele městečka, které se podobně jako ostatní obce v důsledku revoluce 1848 současně stalo samostatnou obcí. Rod Podstatských už zůstal jen majitelem velkostatku Veselíčko, ale v katastru Velkého Újezda mu stále (až do roku 1945) patřila velká výměra pozemků, především lesů. K roku 1830 žilo v městečku 960 obyvatel ve 115 domech.

Samostatná obec.

Od 12. dubna 2007 byl obci vrácen status městyse.

Obecní správa a politika.

Zastupitelstvo a starosta.

Starostou obce je od 5. 11. 2014 jako nezávislý kandidát Ing. Josef Jelen. V místních volbách je voleno 15 členů obecního zastupitelstva, kteří poté ze svých řad vybírají pěti člennou obecní radu, která je ze své činnosti odpovědná celému obecnímu zastupitelstvu. Ti pak dále volí ze svého středu jednoho starostu a místostarostu (od 5. 11. 2014 Mgr. Ondřej Zatloukal).  Ve volebním období 2010–2014 se do zastupitelstva dostaly dvě uskupení: sdružení Budoucnost Velkého Újezda získalo 10 mandátů a Strana zelených 5 mandátů. Ve volebním období 2014–2018 se do zastupitelstva také dostaly dvě uskupení: sdružení Budoucnost Velkého Újezda (9 mandátů) a Strana zelených (6 mandátů).

Znak a vlajka.

Obecní znak a prapor byl Velkému Újezdu udělen usnesením poslanecké sněmovny dne 12. září 1996. Znak: "Červeno-modře čtvrcený štít, v prvém poli stříbrné paroží, ve druhém poli zlatý dvouocasý lev s červenou zbrojí, přes třetí a čtvrté pole položena stříbrná svatojakubská mušle." Vlajka: "List tvoří červené žerďové pole s bílým parožím a modré vlající pole se žlutým dvouocasým lvem s červenou zbrojí. Poměr šířky k délce listu je 2:3."

Demografie.

Složení obyvatel.

Dle sčítání lidu v roce 2011 žilo ve Velkém Újezdu trvale 1267 osob, z toho 641 žen. Celkem 798 občanů se hlásilo k české národnosti, 96 k moravské, 8 ke slovenské, 1 k polské a 1 k německé.

Náboženský život.

Městys Velký Újezd je sídlem římskokatolické farnosti Velký Újezd u Olomouce náležící do olomouckého děkanství a olomoucké arcidiecéze. Farním kostelem je místní kostel svatého Jakuba Staršího. Podle cenzu z roku 2011 se k víře hlásí z 1267 osob 290 věřících, z toho se 158 lidí hlásilo k římskokatolické církvi, 2 k Českobratrské církvi evangelické a 2 k církvi československé husitské. 436 osob bylo bez vyznání.

Městys Velký Újezd leží v okrese Olomouc. Je situován v jižním podhůří Oderských vrchů v průměrné nadmořské výšce 370 m. Katastrální území obce má rozlohu 1211 ha. Žije zde obyvatel.

Velký Újezd (deutsch "Groß Augezd", auch "Großujezd", 1939–1945 "Groß Aujest") ist eine Minderstadt in Tschechien. Sie liegt 17 Kilometer östlich des Stadtzentrums von Olomouc und gehört zum Okres Olomouc.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce přes 700 metrů, cca 5 kilometrů severoseverovýchodně od Starého Města. Na severu s ní sousedí rovněž židovská čtvrť Neve Ja'akov, na západě arabské čtvrtě Bejt Chanina a Šu'afat. Na jihu zasahuje uprchlický tábor Šu'afat. Na východ od čtvrti byla počátkem 21. století vedena Izraelská bezpečnostní bariéra, která od ní oddělila některá arabská místa ležící vně hranic Jeruzaléma (zejména lidnatou obec al-Ram na sever odtud a 'Anata na jihu). Po západním okraji čtvrtě probíhá severojižním směrem dálnice číslo 60 ("Derech ha-Aluf Uzi Narkis"). V roce 2011 sem byla dobudována tramvajová trať, jež spojuje čtvrť s centrem města. Pisgat Ze'ev je situována na zvlněné pahorky, které člení četná údolí. Nejvýraznějšími jsou kaňony Vádí al-Chafi a vádí Nachal Zimri a Vádí el-Chalaf, které vedou k východu do Judské pouště a patří do povodí vádí Nachal Prat. Na západním okraji čtvrti pak vystupuje pahorek Giv'at Šaul.

Dějiny.

Plánování židovské výstavby v této lokalitě začalo bezprostředně po roce 1967. Účelem Pisgat Ze'ev bylo vytvořit teritoriální souvislost mezi čtvrtí ha-Giva ha-Carfatit ("Francouzský vrch") a Neve Ja'akov založenou roku 1972. Pisgat Ze'ev byla založena roku 1984 na vrchu nazývaném Araby "Ras al-Tavil" s nadmořskou výškou 772 m n. m. Původně se nový obytný soubor nazýval Pisgat Tal coby hebrejský překlad původního místního jména, ale název byl později změněn do současné podoby, která odkazuje na Vladimíra (Ze'eva) Žabotinského, zakladatele hnutí revizionistického sionismu. Složité modelaci terénu je přizpůsobeno i zastavěné území čtvrtě, která sestává z několika urbanisticky samostatných souborů: Pisgat Ze'ev Cafon (nejmladší), Merkaz Pisgat Ze'ev (vznikl nejdříve), Pisgat Ze'ev Mizrach a Pisgat Ze'ev Ma'arav.  V průběhu výstavby byly v této lokalitě učiněny četné archeologické objevy. Je totiž situována na strategickém místě při historické silnici z Jeruzaléma na Nábulus. V biblických dobách zde byla hustá síť zemědělských vesnických sídel. V byzantském období dominoval náboženský význam (vesnice jako sídla klášterů) a zemědělství ustoupilo do pozadí. Jeden takový byzantský klášter cca z 5.-8. století byl odkryt přímo na vrcholku Ras al-Tavil. Našla se v něm kaple s mozaikovou podlahou a pohřební jeskyní, lis na olivový olej a mince. Historický význam má i pahorek Giv'at Ša'ul na západním okraji čtvrtě, arabsky nazývaný "Tel el-Ful". V době okolo roku 1200 před naším letopočtem zde bylo sídlo kmene Benjamín. V roce 1965 si na vrcholu Giv'at Šaul začal jordánský král Husajn I. stavět svou rezidenci. Rozstavěný skelet jordánského královského paláce nebyl po roce 1967 nikdy dokončen a dominuje krajině.

Demografie.

Celkem tu vzniklo 10 000 bytů a populace přesahuje 40 000. Plánuje se dalších 12 000 bytových jednotek pro 55 000 lidí. Populace je tvořena rodinami sekulárními i nábožensky sionistickými. Plocha této městské části dosahuje 5467 dunamů (5,467 kilometru čtverečního).

Pisgat Ze'ev (: פסגת זאב, doslova "Ze'evův vrcholek") je židovská čtvrť v severní části Jeruzaléma v Izraeli, ležící ve Východním Jeruzalému, tedy v části města, která byla okupována Izraelem v roce 1967 a začleněna do hranic Jeruzaléma.

Pisgat Ze’ev (, wörtlich "Ze'evs Spitze") ist ein Stadtteil mit 50.000 Einwohnern von Jerusalem. Er grenzt im Westen und Süden an den arabischen Stadtteil "Shu'afat", im Osten an die ebenfalls arabischen Dörfer "Anata" und "Chizma" und im Norden an den jüdischen Stadtteil "Neve Ya'akov".


Životopis a rodina.

Stejně jako jeho kamarád Edward Battel sloužil Keeping na britské ambasádě v Athénách. To zavdalo příčinu k některým dohadům jež tvrdily, že tito dva cyklisté byli profesionály, protože si na živobytí vydělávali prací. – Po návratu do Anglie si Keeping otevřel obchod s cyklistickými potřebami a garáže v Milfordu-on-Sea. Syn Edwarda Keepinga Michael Keeping hrál fotbal za Southampton FC a Fulham FC, v letech 1948 – 1950 byl trenérem Realu Madrid a později působil v Dánsku, Nizozemsku, Francii a Anglii.

Olympijské hry 1896.

11. dubna 1896 byl Keeping přihlášen do časovky na jedno kolo (333 a třetinu metru), která byla předchůdkyní klasických závodů na 1 kilometr s pevným startem. Nejrychlejším sprinterem byl Paul Masson z Francie, Keeping byl s časem 27 sekund klasifikován na děleném 5. – 7. místě.  13. dubna 1896 panovalo v celém Řecku nepříznivé počasí, pršelo, bylo chladno a větrno, v horách dokonce napadl sníh. Tento den se měly konat i závody ve veslování, které byly zrušeny. Za těchto podmínek se ale uskutečnil na velodromu v Pireu závod v jízdě na 12 hodin. Vzhledem k náročnosti trati bylo povoleno použít vodiče, kteří by za sebou několik kol táhli unavené závodníky. Do čela se záhy probojoval Rakušan Adolf Schmal, který byl dříve známý spíše jako šermíř. Řecké závodníky předjel o jedno kolo po pěti kolech, Keepinga, který se držel na druhém místě, předjel v 10. kole. Pak se už drželi pospolu. Vzhledem k nepřízni počasí zůstali v závodě sami. Znudění a promrzlí diváci odcházeli předčasně domů. Schmal nakonec zaspurtoval a zvýšil konečný náskok na dvě kola, Keeping získal stříbrnou olympijskou medaili, třetí místo již vyhlášeno nebylo.

Frederick Keeping (11. srpna 1867, Pennington, Hampshire – 21. února 1950, Lymington, Hampshire) byl britský cyklista, který se účastnil Letních olympijských her 1896 v Athénách, na nichž v závodě na 12 hodin na dráze získal stříbrnou medaili.

Frederick Keeping (auch "Frank Keeping", * 11. August 1867 in Pennington; † 21. Februar 1950 in Lymington, Hampshire, Vereinigtes Königreich) war ein britischer Radsportler, der an den Olympischen Sommerspielen 1896 teilnahm. Er trat im Rennen über 333 Meter und im 12-Stunden-Rennen an. Im 333-Meter-Rennen im Velodrom Neo Faliro erreichte er mit einer Zeit von 27,0 Sekunden den fünften Platz. Im Zwölf-Stunden-Rennen wurde er mit nur einer Runde Rückstand und 295 gefahrenen Kilometern Zweiter hinter Adolf Schmal. Nach den Olympischen Spielen eröffnete Keeping in Milford-on-the-Sea ein Fahrradgeschäft sowie eine Autowerkstatt. Keeping war der Vater des Fußballspielers Michael Keeping.


Život.

Sorley MacLean se narodil 26. října 1911 ve vesnici Osgaig na ostrově Raasay. Jeho mateřským jazykem nebyla angličtina, ale skotská gaelština, anglicky se však brzy naučil. Rodina jeho otce Malcolma byla původem z ostrova Severní Uist, matka Christina pocházela z ostrova Skye. V obou větvích MacLeanovy rodiny bylo mnoho básníků a učenců. Kromě Sorleyho měli MacLeanovi ještě čtyři další syny a dvě dcery. Výrazný vliv měla na Sorleyho jeho babička Mary Matheson, která znala velké množství tradičních gaelských písní.  Sorley navštěvoval základní školu v Raasay a následně pokračoval ve studiu na střední škole v Portree. Během let na střední škole si oblíbil dílo Williama Shakespeara, Vergilia, Horatia a francouzskou poezii, největší vliv na něj ale vždy měla tradiční (a často anonymní) poezie ve skotské gaelštině. Krom poezie se MacLean už od školních let nadšeně věnoval tradiční sportovní hře shinty.  R. 1929 nastoupil MacLean na univerzitu v Edinburghu a vystudoval anglickou literaturu. Z anglicky píšících básníků ho ovlivnil John Donne, T. S. Eliot a Ezra Pound. V této době psal poezii jak v angličtině, tak v gaelštině, ale brzy zjistil, že jeho tvorba v gaelštině je přirozenější a kvalitnější.  V době univerzitních studií se i dále formují a vyostřují MacLeanovy politické názory – MacLean silně prožíval dědictví odsunů gaelského obyvatelstva (Highland Clearances) a zásadně nesouhlasil s Fašismem, který se ve 30. letech šířil Evropou.  Po úspěšném absolvování anglistiky strávil MacLean jeden rok na učitelském institutu Moray House v Edinburghu a seznámil se s básníkem Hughem MacDiarmidem. MacLean pro něj překládal gaelské básníky do angličtiny, protože MacDiarmid sám gaelsky neuměl. Jejich intenzivní přátelství trvalo až do MacDiarmidovy smrti.  R. 1934 se MacLean vrací, po úspěšně dokončených studiích, zpět na Skye a začíná vyučovat angličtinu na střední škole v Portree. V této době na něj silně působí matčina nemoc, postupný úpadek gaelštiny na ostrovech i počátek Španělské občanské války r. 1936 a vnitřní napětí způsobené těmito událostmi se projevuje i v jeho básnické tvorbě. Ačkoliv si MacLean přál odjet do Španělska a připojit se k dobrovolníkům bojujícím proti fašistickým silám generála Franca, rodinné okolnosti mu v tom zabránily.  Od ledna do prosince 1938 učil MacLean na ostrově Mull a prostředí ostrova a ozvěny místní pohnuté historie (odsuny obyvatelstva) se podepsaly na jeho poezii – v tomto období píše mnoho básní a udržuje aktivní korespondenci s MacDiarmidem. Roku 1939 odchází učit do Edinburghu, kde mu také r. 1940 vychází, ve spolupráci s Robertem Gariochem, první sbírka básní – "Seventeen Poems for Sixpence" ("Sedmnáct básní za šest pencí"). První samostatná sbírka, "Dàin do Eimhir agus Dàin Eile", vyšla r. 1943. Většina básní zahrnutých v této sbírce byla napsána v letech 1939 až 1941 a projevuje se v nich jak MacLeanovo rozhořčení nad vítězstvím fašismu, tak i intenzivní milostné zkušenosti, které autor v této době prožíval.  R. 1940 narukoval MacLean k radistům a období od prosince 1941 do března 1943 strávil v aktivní službě u Královského jízdního dělostřelectva v Egyptě.

Vliv.

Sorley MacLean svou tvorbou významně ovlivnil jak celou skotskou gaelskou poezii, tak jednotlivé básníky, například Iaina Crichtona Smithe, Donalda MacAulayho a Dericka Thomsona.

Dílo.

MacLeanovo dílo bylo formováno dětstvím prožitým na Raasay a tradiční gaelskou kulturou. Ovlivnily jej i dějiny skotské Vysočiny a Hebrid, zejména pak traumatické události, které postihly gaelské oblasti Skotska – jakobitská povstání v letech 1715 a 1745, rozsáhlá emigrace do Ameriky, násilné odsuny obyvatelstva (Highland Clearances). Dalším výrazným impulsem byla výchova v duchu Svobodné presbyteriánské církve a kalvinistického učení, ačkoliv MacLean sám poměrně brzy náboženskou víru opustil pod vlivem socialistických myšlenek. MacLean také po celý život obdivoval tvorbu slavné básnířky Màiri Macpherson (Màiri Mhòr nan Oran), která v 19. století skládala básně a písně podporující emancipaci gaelsky mluvícího obyvatelstva.

Sorley MacLean, ve skotské gaelštině Somhairle MacGill-Eain (26. října 1911 v Osgaig na ostrově Raasay – 24. listopadu 1996 v Inverness), byl jedním z nejvýznamnějších skotských gaelských básníků dvacátého století. Mezi tématy jeho poezie se objevuje láska, trápení, místní příroda – především pohoří Cuillin, ale i témata společenská a politická, jako španělská občanská válka, komunismus a nacionalismus.

Sorley MacLean (Gälisch: Somhairle MacGill-Eain; * 26. Oktober 1911 auf Raasay, Innere Hebriden; † 24. November 1996 in Inverness, Highland) war ein schottischer Dichter, der seine Gedichte in gälischer Sprache verfasste und 1990 mit der Queen’s Gold Medal for Poetry ausgezeichnet wurde.


Pravěk a starověk.

Ranní lidé museli mít vědomosti o rostlinách a živočiších, aby zvýšili svou schopnost přežít, kupříkladu znalost lidské a zvířecí stavby těla či trasy migrací. Vzestup pravěké biologie nastal cca před 10 000 lety během neolitické revoluce, kdy lidé začali chovat dobytek a kultivovat rostliny.  Staré kultury, zejména Mezopotámie, Egypta, Indie a Číny, měly sofistikovaný systém filosofických, náboženských a technických znalostí, kterými vysvětlovaly žijící svět. Za rodiště moderní biologie je však považováno starověké Řecko.

Antika.

Antičtí předsokratovští filosofové si pokládali mnoho otázek o životě, ale z jejich úvah vzešlo jen málo biologických poznatků, navzdory pokusům atomistů o vysvětlení života čistě fyzikálními výrazy. Naproti tomu Hippokratovy lékařské teorie přetrvaly velmi dlouho.  Jedním z významných řeckých přírodovědců byl Aristoteles. Ve svých přírodovědných spisech razil pojmy fyzika (fysis – příroda) a botanika (botané – rostlina). Byl autorem mnoha anatomických a fyziologických studií, všímal si podobností mezi živočichy, zdůrazňoval účelnost orgánů, nepřemýšlel však o evoluci. Všechno živé charakterizoval vlastnostmi jako potřeba potravy, zrození, růst a zánik, schopnost pohybu, vnímavost a reprodukce. U jednodušších živočichů nevylučoval samoplození, avšak správně vykládal význam pohlaví.  Všechno živé se podle něj vyznačuje tím, že má duši (psyché, anima). Ta může být trojího druhu - rostliny, které vznikají, rostou a hynou, mají duši vegetativní, živočichové, kteří se navíc pohybují a vnímají, mají navíc duši smyslovou a člověk má duši rozumnou.  Z přírodovědců antické římské říše lze jmenovat například Plinia staršího a jeho třicetisedmisvazkovou Naturalis Historia a Galéna, který pomocí pitev zvířat zkoumal otázky anatomie a platil za nevyvratitelnou lékařskou autoritu až do doby Paracelsa.

Středověk.

Středověk byl pro biologii zpočátku krušnou a temnou dobou, zejména v Evropě. Díky vlivům křesťanství, zdůrazňujícího život po smrti, byly přírodovědné poznatky často označovány za kacířské.  Oproti tomu v muslimských zemích zažívalo rozkvět zejména lékařství. Nejvýznamnějším dílem té doby byl Ibn Sínův "Al-Kánún fi ttibb" neboli Kánon medicíny, sbírka řeckých a arabských medicinálních poznatků, která se vedle Galénových spisů stala nejdůležitějším lékařským pramenem středověku. Část této knihy ovlivnila i vývoj středověké evropské botaniky.

Renesance.

V období renesance se rozvinuly všechny přírodovědné disciplíny. Vynález mikroskopu umožnil výzkum protistů (jednobuněčných organismů) a struktury tkání a buňky. Došlo k rozvoji poznatků o anatomii zvířat a byly položeny základy morfologie. V lékařství byly zaznamenány velké objevy, rozvíjela se anatomie a fyziologie, byl prozkoumán krevní oběh. Mezi velké muže té doby patřili například Robert Hooke, William Harvey, Andreas Vesalius a Leonardo da Vinci.

Novověk.

V novověku se po vzoru Carla Linného zejména systematizují poznatky a rozvíjí se taxonomie. Nejrevolučnějším objevem této doby je evoluční teorie Charlese Darwina.

20. století.

Po roce 1900 dochází k rozdělení a rozvoji jednotlivých biologických oborů – cytologie, bakteriologie, morfologie, paleontologie atd.  V polovině dvacátého století byl učiněn další velmi významný objev – Francis Crick a James Watson objevili a popsali molekulu DNA. Poznání struktury DNA umožnilo intenzivní rozvoj genetiky a genetického inženýrství.

21. století - současnost.

V současnosti dochází zejména k rozvoji molekulární biologie neboli biochemie, která je úzce spjatá s poznatky z organické chemie, mikrobiologie, genetiky a ekologie.

Slovo biologie (řecky "βιολογία"; ze slov "βίος"-život a "λόγος"-slovo) bylo zřejmě poprvé použito v díle Michaela Christopha Hanowa "„Philosophiae naturalis sive physicae dogmaticae: Geologia, biologia, phytologia generalis et dendrologia“", publikovaném v roce 1766. Termín „biologie“ v současném kontextu byl zaveden Jeanem-Baptistou Lamarckem. Historii biologie lze ovšem hledat už v dobách dávných lidských civilizací a klasických filozofů, kdy byla biologie brána jako způsob chápání života.

Die Geschichte der Biologie untersucht alle Bemühungen um das Verständnis der Welt des Lebendigen von der Antike bis in die moderne Zeit. Obwohl die Biologie als eine einheitliche Disziplin erst im 19. Jahrhundert entstanden ist, reichen ihre Wurzeln über medizinische Traditionen und Naturgeschichte bis zum indischen Ayurveda, zur Medizin im Alten Ägypten und den Werken von Aristoteles und Galenos in der griechisch-römischen Welt zurück. Die antiken Kenntnisse wurden im Mittelalter von der arabischen Medizin und von Gelehrten wie Avicenna weiterentwickelt. Während der europäischen Renaissance und der frühen Neuzeit wurde das Interesse am biologischen Denken in Europa durch die Entwicklung des Empirismus und die Entdeckung vieler neuer Arten revolutioniert. Hier sind einerseits Andreas Vesalius und William Harvey zu nennen, die durch sorgfältige Beobachtung und Experimente die Physiologie weiterentwickelten, andererseits sind Naturforscher wie Linnaeus und Buffon zu erwähnen, die die wissenschaftliche Klassifikation von Organismen und Fossilien einführten und sich mit der Entwicklung und dem Verhalten von Organismen beschäftigten. Die Erfindung des Mikroskops enthüllte die bis dahin unbekannte „Welt“ der Mikroorganismen und ermöglichte die Formulierung der Zelltheorie. Die wachsende Bedeutung der natürlichen Theologie, zum Teil als Reaktion auf das mechanistische Weltbild, verstärkte das Interesse von Gelehrten an naturgeschichtlichen Fragestellungen, wiewohl dadurch auch teleologische Vorstellungen befördert wurden.


Charakteristika.

Vyhynulo při něm asi 23 % čeledí a 48 % všech tehdejších rodů. Jeho příčiny jsou nejasné a nejčastěji se hovoří o gradujících změnách klimatu, fluktuaci hladiny moří, vulkanismu nebo dopadech asteroidů. Důsledkem tohoto vymírání vymizela většina nedinosauřích archosaurů a také většina synapsidů, z nichž přežili jen praví savci. Obecně se tvrdí, že také díky této katastrofě mohli dinosauři ovládnout suchozemské ekosystémy v následující juře a křídě. Mezi rostlinami přežily toto vymírání zejména druhy s tužšími a mohutnějšími listy. Objevují se však také názory, že k tomuto vymírání vlastně nedošlo, neboť mělo podobu několik milionů let trvajících postupných biotických krizí. Přinejmenším jedna výrazná biotická krize v období pozdního svrchního triasu (věk rét, relativně krátce před vymíráním na přelomu triasu a jury) je doložitelná v tehdejších mořských ekosystémech Tethydy. Koncem období triasu docházelo k dlouhodobější kontinuální vlně vymírání, kulminující samotným hromadným vymíráním na přelomu triasu a jury před 201,3 milionu let. K vymírání ale docházelo již na přelomu geologických věků nor a rét, asi před 205 miliony let.

Kráter Rochechouart.

Dlouhou dobu se předpokládalo, že s vyhynutím mohl souviset impaktní kráter Rochechouart ve Francii. Ten je ale pro zavinění globální katastrofy příliš malý (asi 20 – 30 km v průměru) a také příliš geologicky starý, podle nejnovějšího datování z roku 2017 předchází totiž událost na konci triasu asi o 5 milionů let (jeho stáří činí zhruba 206 milionů let).

Sopečná činnost.

Mezi nejpravděpodobnější příčiny vymírání patří extrémně silná vulkanická činnost na konci triasového období, pro níž existuje množství geochemických a sedimentologických důkazů, například z území dnešní Brazílie. Jedním z významných faktorů při vymírání přitom mohly být mutagenní látky, vyvrhované ve velkém objemu tehdejšími vulkány (jejichž vliv byl prokázán zejména u tehdejších rostlin).  Výzkum izotopů chemických prvků platinové skupiny (zejména pak iridia) v horninách příslušného stáří dokazuje, že vymírání bylo s největší pravděpodobností způsobeno masivní vulkanickou činností v rámci CAMP (Centrální atlantické magmatické provincie), nikoliv impaktem mimozemského tělesa.  Jedním z faktorů významných pro vymírání byla i extrémně velká produkce oxidu uhličitého, vypouštěného sopkami v rámci CAMP do ovzduší. Některé hodnoty, zjištěné z fosilního a geologického záznamu, se blíží současným emisím produkovaným lidskou civilizací.

Vymírání archosauromorfů.

Vymírání na konci triasu je typické zmizením velké části druhové biodiverzity vývojově primitivních (bazálních) archosauromorfů - například dinosauromorfů, terapsidů a dalších. Výzkumy nepotvrdily, že by hlavní roli v tomto vymírání hrály například rozměry nebo jiné vlastnosti. Existuje však fylogenetický trend pro větší pravděpodobnost vyhynutí blízce příbuzných linií.

Vymírání na přelomu triasu a jury nastalo zhruba před 201,3 milionu let. Patří k jedněm z pěti největších extinkcí v dějinách života na Zemi a je zařazováno do tzv. velké pětky vymírání.

Die Trias-Jura-Grenze vor rund 201 Millionen Jahren war vom fünftgrößten Massenaussterben der Erdgeschichte begleitet, welchem die Conodonten und viele andere Taxa zum Opfer fielen. Es bestehen mehrere Theorien zu seiner Erklärung, jedoch verdichten sich die Hinweise in Richtung enormer vulkanischer Aktivität.<ref name="10.1130/2014.2505(02)">


Život.

Čao Kou byl devátý syn císaře Chuej-cunga, jeho matkou byla jedna z císařových žen příjmením Wej (), poté, co se její syn stal císařem, povýšená do hodnosti císařovny-vdovy a posmrtně známé jako císařovna Sien-žen (, 1080–1159).  Od Chuej-cunga obdržel titul kníže z Kchang (, "Kchang wang"). Poté, co císař Čchin-cung a jeho otec Chuej-cung padli do ťinského zajetí, postavil se do čela odporu a stal se novým císařem říše Sung. Hlavní město říše Kchaj-feng obsadila ťinská armáda, proto zůstal na jihu a usídlil se v Lin-anu, dnešním Chang-čou. Jeho vládou proto začíná období Jižní Sung.  Upevnění moci nového režimu v celé jižní Číně a boje s říší Ťin trvaly ještě řadu let. Sungská armáda vedená schopnými generály, jako byli Li Kang, Cung Ce, Jüe Fej, Chan Š'-čung a Jü Jün-wen, v nich postupně zesílila, odrazila ťinské útoky jižně od řeky Jang-c’-ťiang a stabilizovala hranici na řece Chuaj. Sebevědomí generálové v čele s Jüe Fejem požadovali pokračování války a znovudobytí severní Číny, ale císař se přiklonil k „mírové straně“, která chtěla především obnovu válkou poškozené země. Císaře motivovala i obava z propuštění a znovunastolení zajatého Čchin-cunga. Roku 1141 byl Jüe Fej uvězněn a zabit, Chan Š'-čung odvolán a podepsána mírová smlouva ze Šao-singu.  Kao-cung byl také pozoruhodný básník, který ovlivnil řadu dalších umělců.  Císař abdikoval roku 1162 ve prospěch Čao Šena, v sedmé generaci potomka Tchaj-cua, zakladatele dynastie Sung. Žil ještě čtvrt století, do roku 1187, kdy jako osmdesátiletý zemřel.

Rodina.

Hodnost císařovny držela od roku 1127 první manželka Kao-cunga příjmením Sing (, 1106–1139), posmrtným jménem Sien-ťie (), po ní se císařovnou stala paní Wu (鄭), posmrtným jménem císařovna Sien-šeng cch'-li (). Kromě nich měl císař ještě tucet žen.  Kao-cung byl otcem pěti dcer a jediného syna:  Další syny neměl, nakonec náhradou adoptoval vzdáleného synovce:

Kao-cung (; 12. června 1107 – 9. listopadu 1187), vlastním jménem Čao Kou (), z dynastie Sung v letech 1127–1162 vládl čínské říši Sung. Nastoupil po svém bratru, císaři Čchin-cungovi.

Song Gaozong (, * 12. Juni 1107; † 9. November 1187), persönlicher Name Zhao Gou (), Hofname Deji (), war der zehnte Kaiser der Song-Dynastie, und der erste der Südlichen Song-Dynastie. Nach der Invasion der Jurchen im nördlichen China wurden die Kaiser Qinzong und Huizong gefangen genommen, Gaozong floh in den Süden und ließ sich in Hangzhou nieder, wo er den Kampf gegen die Jin-Dynastie der Jurchen fortsetzte. Er dankte im Jahr 1162 ab.


Kariéra.

Mládí.

Narodil se v roce 1980 v Brugách v Belgii. Ve dvou letech se přestěhoval s celou svou rodinou do Austrálie. Nejprve bydleli v Sydney, poté se usadili v Melbourne. Jeho rodiče se rozhodli používat jeho anglické jméno Walter, při jeho zápisu do školy.  Už v mladí projevoval vášeň pro hudbu, učil se hrát na různé hudební nástroje jako například klavír a bubny. Na střední škole založil společně se svými třemi spolužáky kapelu Downstares. Po střední škole se kapela rozpadla. V roce 2001 zůstal bydlet v domě v Melbourne a to přesto, že se jeho rodiče rozhodli odstěhovat. Po jejich odchodu s ním začali bydlet jeho dva kamarádi. Jejich dům dostal přezdívku „The Frat House“, kde se mohli pravidelně scházet kamarádi. První větší proniknutí do světa hudby zažil poté, co mu zemřelí sousedé odkázali velkou sbírku gramofonových desek.

2001–2004 Boardface.

V roce 2001 natočil své první skladby. Vydal CD, na kterém byly čtyři skladby, včetně písničky „Out Here in the Cold“. Vyrobil zhruba 50 kopií této minikolekce. Seznam skladeb i obal kreslil ručně. Inspiroval se ve své kulturní historii, když vymýšlel název pro svůj nový projekt. Jméno Gotye ho napadlo jako variace z francouzského slova "Gaultier", což byla přezdívka, kterou používala jeho matka. Rozeslal tyto CD do každé rádio stanice a nahrávacího studia, které bylo možné dohledat v telefonním seznamu. Poté obtelefonovával tyto místa, aby se ujistil, že byly CD doručeny. Zpětná vazba byla převážně pozitivní, hlavně od Melbournského tisku a taky australského rádia Triple J. To mu dodalo sebedůvěru pokračovat v dalších nahrávkách. V této době se Gotye seznámil se zpěvákem a skladatelem Krisem Schroederem na večírku v Mt Eliza, se kterým začal hrát pod názvem „The Basics“. Byly celkem úspěšní a v letech 2004 a 2010 vydali čtyři alba. De Backer vedle toho nadále pokračoval v produkci dvou čtyřpísničkových kolekcí, které sám vydával a ohlasy na ně byly dobré. Jeho písně hrálo hlavně rádio Triple J. Zájem o něj rostl a záhy obdržel nabídku na distribuční smlouvu pro album, které by se skládalo z písní z jeho dřívější produkce. Toto album bylo vydáno v roce 2003 po názvem "Boardface".

2006–2009 Like Drawing Blood.

V roce 2004 prodali rodiče svůj dům, ve kterém žil on sám. Přestěhoval se za nimi do jihovýchodní část Melbourne. Zde začal pracovat v knihovně, přičemž dále pracoval v nahrávání písní pod jménem Gotye. V příštích několika letech se musel ještě několikrát stěhovat. Později vydal CD s názvem "Like Drawing Blood". CD „Like Drawing Blood“ bylo uváděno hlavně rádiem Triple J a v květnu roku 2006 byl zvolen první v anketě posluchačů, album roku 2006. V tomto roce byl také nominován na cenu ARIA pro nejlepší nezávisle vydané album. Vyhrál také cenu pro nového nevýznačnějšího nezávislého umělce. Díky tomuto albu začal být znám i v Evropě.

2010–2012: Making Mirrors.

V březnu 2011 představil další titul alba „Making Mirrors“. Tento titul byl inspirován malířským dílem jeho otce, které bylo objeveno ve stodole jeho rodičů. Bylo upraveno ve Photoshopu, aby se později mohlo stát obalem pro CD. Dne 19. srpna vydal album s názvem „Making Mirrors“, které bylo představeno v rámci grafického festivalu v Sydney. Součástí alba je i singl „Somebody That I Used to Know“ zpívaný se zpěvačkou jménem Kimbra.

Gotye, vlastním jménem Wouter De Backer (* 21. května 1980 v Brugách v Belgii) je belgicko-australský zpěvák. Jeho hlas je často srovnáván se zpěváky jako je Sting nebo Peter Gabriel. Vydal tři nezávislá studiová alba a jedno album remixů z prvních dvou alb. Prorazil hlavně v roce 2011 se singlem „Somebody That I Used to Know“. Tento singl dobyl několik hitparád po celém světě.

Gotye [] (* 21. Mai 1980 in Brügge, Flandern; eigentlich "Wouter Andre „Wally“ De Backer") ist ein belgisch-australischer Singer-Songwriter und Schlagzeuger aus Melbourne.


Život.

Narodil se v rodině zahradníka žijícího u Jeleního příkopu v areálu Pražského Hradu. Vystudoval gymnázium na Malé Straně, později studoval filosofii, práva a nakonec se v r. 1800 stal žákem pražské Akademie. Již v mládí byl uznávaným portrétistou (portrétoval např. B. Bolzana, J. E. Purkyně, Fr. J. Gerstnera a mnoho dalších soudobých osobností).

Restaurátorské dílo.

Horčička se podílel mj. na opravě obrazů z Pražského hradu, vedl restaurátorské práce obrazů Mistra Theodorika na Karlštejně, restauroval rozsáhlé sbírky obrazů ve vlastnictví rodu Coloredo-Mansfeldů.

Falsifikáty.

Falsifikátorská práce Horčičky spočívala hlavně v úpravách starších obrazů – využíval při tom své rozsáhlé znalosti restaurátorské a uměleckovědné. Pro Horčičkovy falsifikáty je typická značná technická dovednost (většina jeho falsifikátů byla odhalena až ve 20. století). Zajímavé je, že vytváření fals nebylo u Horčičky motivováno peněžním ziskem (své padělky nezpeněžoval), ale spíše touhou vyrovnat se kvalitou svých prací starým mistrům.  Například obraz "Madona s dítětem" – nijak vynikající renesanční dílo (cca rok 1500) z dílny Lorenza di Credi (pravděpodobně od Giovanniho di Benedetto Cianfanini) – upravil Horčička tak, že byl obraz znalci považován za dílo Raffaela, případně někoho z jeho školy (tak bylo dílo také zařazeno v inventáři). Skutečnost byla odhalena až v r. 1976 při restauraci Petra Bareše.  Takovýchto zásahů do „restaurovaných“ děl provedl Horčička velké množství, proto je pravděpodobné, že dosud nebyly všechny jeho padělky odhaleny.  Zajímavý je případ obrazu "Panna Marie s Ježíškem, se sv. Alžbětou a malým Janem Křtitelem", který byl původně považován za dílo Ferrarské školy. Ukázalo se, že jde o původní Horčičkovo dílo na starém plátně, tj. obraz nevznikl přemalbou jiného obrazu, ale byl Horčičkou celý vytvořen.  Horčička také bývá podezírán z účasti na falšování slavných sporných Rukopisů královédvorského a Zelenohorského. K podezřelým okolnostem patří jeho osobní známost s Václavem Hankou, se kterým chodil na Dobrovského přednášky o staroslověnštině, a jeho návštěvy na zámku Zelená hora (patřícího Colloredo-Mansfeldům), protože odtud má "Rukopis zelenohorský" pocházet. V roce 1995 bylo dokonce naznačeno možné spojení Horčičky a Hanky s nápisy nad bustami v triforiu katedrály sv. Víta, věcné argumenty pro takové podezření ale nejsou a pravděpodobnější je, že dnešní nápisy jsou z rudolfínské doby, zhruba z let 1576–1611.

František Horčička (29. června 1776 Praha – 5. dubna 1856 Malá Strana) byl český malíř, restaurátor, umělecký znalec a falsifikátor 1. poloviny 19. století.

Franz Horčička (auch "Frantisek Horczicka, Horcziczka oder Horziczka", * 29. Juni 1776 in Prag; † 5. April 1856 ebenda) war ein böhmischer Porträt- und Historienmaler.


Diferenciální diagnostika ALS a SBF.

Často se pacienti s SBF fixují na různá onemocnění, která mohou fascikulace způsobovat, nejtypičtěji je to amyotrofická laterální skleróza (ALS či onemocnění motoneuronu), nevyléčitelné a smrtelné neurodegenerativní onemocnění. Tato úzkost je mezi pacienty velmi rozšířená.  Hlavními odlišnostmi týkajícími se fascikulací mezi ALS a SBF jsou:  Obecně je přijímán fakt, že generalizované fascikulace spolu s absencí svalové slabosti, atrofií a/nebo patologickými změnami reflexů (Babinski, Hoffman...) nejsou nijak spojeny s ALS a představují benigní stav. Tento fakt je podporován studií Mayo Clinic, kde bylo 121 pacientů s SBF sledováno až 32 let. U žádného nedošlo k rozvoji ALS.  Přesto je třeba uvést, že existují výjimky z těchto pravidel. Dle starší studie se 6,7 % pacientů s ALS manifestovalo pouze fascikulacemi. Svalová slabost však nastoupila velmi brzy, v řádech několika měsíců. Existuje také několik dokumentovaných případů, kdy se u pacienta s rodinným výskytem ALS po jednom či dokonce čtyřech letech zdánlivě benigních fascikulací (dle EMG a klinické vyšetření) rozvinul obraz ALS. Je však třeba poukázat na výjimečnost tohoto případu, který byl předmětem samostatné studie. Studie předložila teorii, že hyperexcitabilita motorických neuronů může předcházet jejich smrti. Vzhledem k faktu, že těchto výjimek je velice málo oproti lidem s SBF, se toto nikdy nepotvrdilo.  Pacienti s fascikulacemi trvajícími déle než jeden rok s normálním výsledkem neurologického vyšetření (reflexy, svalová síla) a/nebo čistým EMG by tedy měli být ujištěni o benigní povaze tohoto stavu.

Příčiny vzniku fascikulací.

Fascikulace mohou vznikat z mnoha různých příčin, od nedostatku hořčíku, metabolických poruch až po neurologická onemocnění jako jsou lymská borelióza, neuropatie, ALS a mnoho dalších. Často jsou důsledkem zvýšené nervosvalové dráždivosti (IDM), případně svalových dysbalancí, kdy jsou odpovědí na neadekvátní protežování svalů. Fascikulace může výrazně zhoršovat kofein či úzkost. V poslední době se dokonce chronická úzkost (resp. určité mechanismy jí provázející) objevuje mezi udávanými příčinami fascikulací, ve skutečnosti však úzkost nemůže být příčinou sama o sobě, ale zřejmě jí vyvolané a dosud neznámé změny.

Syndrom benigních fascikulací (SBF) je neurologická porucha neznámého původu, charakterizovaná samovolnými záškuby svalových snopců (fascikulacemi) libovolných skupin vůlí ovládaných svalů, dokonce i jazyka (zde jsou však fascikulace klinicky významnější). Nejčastěji jsou postihována lýtka, chodidla, ramena či oční víčka, ačkoli mnoho pacientů udává záškuby po celém těle. Jako přidružené potíže mnoho pacientů dále udává bolest, pocity brnění či různé poruchy citlivosti, sníženou výdrž a svalové křeče. Obraz je velmi proměnlivý, od několika záškubů denně náhodně v různých svalech po konstantní záškuby trvající mnoho dní i měsíců (mezi pacienty tzv. „hot spoty“) – SBF může trvat týdny až roky, podle ankety mezi pacienty je typický průběh trvající roky. SBF často začíná po virové infekci či stresové zátěži, skutečná souvislost však není známa.

Der Begriff benigne Faszikulation (Abk. BNF; engl. "benign fasciculation syndrome", BFS) bezeichnet das Auftreten von unwillkürlichen, in manchen Fällen auch durch die Haut hindurch sichtbaren Muskelzuckungen (Faszikulation). Der benignen Faszikulation kommt per se kein Krankheitswert zu. Faszikulationen kommen häufig bei Gesunden vor, können aber auch infolge von Erkrankungen der Motoneuronen auftreten. Damit stellen sie eine wichtige Differentialdiagnose beispielsweise zur amyotrophen Lateralsklerose dar. Typischerweise gehen Benigne Faszikulationen weder mit Atrophie noch mit Schwäche der Muskulatur, noch mit abnormen Erregungsabläufen in den Motoneuronen einher und treten meist nach körperlicher Belastung auf. Es gibt Hinweise darauf, dass spontane benigne Faszikulationen bei einem großen Teil der „gesunden“ Bevölkerung insbesondere an der Muskulatur von Händen und Füßen auftreten können. Es handelt sich damit um eine Ausschlussdiagnose ohne Krankheitswert.


Příklady.

Mondragonská družstevní korporace.

Založena roku 1941, vyrostla za Frankova režimu, kdy byl kladen důraz na soběstačnost, a proto její produkce uspokojovala zejména domácí poptávku. Po Frankově smrti (1975) a vstupu Španělska do Evropské unie (1986) pro ni bylo největší výzvou přeorientovat se na globalizované trhy.  V současnosti zaměstnává 74 117 lidí a má příjmy 11,875 miliard euro. Od té doby se jí podařilo expandovat do celého světa a dokonce má i 9 filiálek v České republice.

Členství.

Je pravidlem, že alespoň 80 % zaměstnanců musí být zároveň členy-vlastníky. Nový potenciální člen je svým nadřízeným doporučen managementu. Pokud je jeho profil schválen, dostane lhůtu 36 měsíců na zaplacení 15 000 euro, což je minimální roční mzda.

Fixace platových poměrů.

V Mondragonské korporaci platí pravidlo o maximálním poměru mezi platy dělníka s minimální mzdou a platy managementu. Tato rozpětí se v různých družstvech pohybují mezi 1:3 a 1:9, přičemž průměr je kolem 1:5. Ve skutečnosti je rozdíl ale o něco menší, protože v praxi pobírá minimální mzdu velice malé procento zaměstnanců.

John Lewis Partnership.

Je britské výrobní družstvo spravované skrze trust. Má 88 700 stálých zaměstnanců-partnerů, kteří se podílejí na rozhodovacích procesech a dostávají svůj podíl z ročního zisku. Roční obrat činí 10 miliard liber.  Jeho největší dceřinou společností je řetězec supermarketů Waitrose. Další, Herbert Parkinson, pro něj vyrábí textilie. Dále nabízí telekomunikační služby a pojištění.

Rozhodování.

Každý zaměstnanec se účastní setkání místní pobočky a má příležitost se přímo podílet na jejím chodu. Nad nimi je Rada partnerů, do níž všichni zaměstnanci-partneři volí nejméně 80 % z 82 členů. Předseda dosadí ty zbylé. Tato rada také volí 5 členů vedení, předseda rady vybírá dalších 5.  Partneři mají právo předkládat radě své návrhy a stížnosti, nebo mohou napsat anonymní dopis do firemního tisku The Gazette nebo The Chronicle.

Péče o zaměstnance.

Každý zaměstnanec má nárok bonus v podobě procenta z roční mzdy. Finanční rok, který je u Johna Lewise od února do ledna příštího roku, 2015-16 znamenal bonus ve výši 11 % platu. To je o 4 % méně než v předchozím období. Výše bonusu se za posledních 15 let pohybovala mezi 9 a 20 %. John Lewis se pokouší mezi zaměstnanci budovat kulturu komunitarismu. Vlastní 2 venkovská letoviska s parkem a tenisovými kurty, golfový klub, yachtklub a 3 hotely nabízející prázdninové kapacity pro zaměstnance. Mezi benefity, které firma nabízí patří i půlroční dovolená, na níž má nárok každý po 25 letech služby.

Výrobní družstvo je typ společnosti spravovaný za vysoké participace zaměstnanců v rozhodovacích procesech. Ti jsou zároveň jejími majiteli. Zaměstnanci mohou rozhodovat buď přímou volbou, nebo tak mohou učinit pomocí svých zástupců. Každý zaměstnanec–majitel má jeden hlas; jednotlivé podíly ve firmě by měly mít stejnou váhu. Akcie výrobního družstva nejsou veřejně obchodovatelné. Oproti běžným programům zaměstnaneckých akcií (tzv. ESOP) je tu zásadní rozdíl v tom, že v tomto případě zaměstnanci vlastní většinu akcií a zároveň většina zaměstnanců vlastní akcie.

Ein Mitarbeiterunternehmen ist ein Unternehmen, dessen Anteile sich im Besitz der Mitarbeiter befinden. Unabhängig von ihrer Rechtsform stehen Mitarbeiterunternehmen in der basisdemokratischen Tradition einer Produktivgenossenschaft, auch wenn sie in Deutschland überwiegend als GmbH oder als Mitarbeiter-AG firmieren. Entscheidend ist die Orientierung an den genossenschaftlichen Grundsätzen, zu denen das Förderprinzip, das Identitätsprinzip sowie innerbetriebliche Demokratie gehören:


Vzdělání.

Narodil se ve vesnici Adva v egyptském guvernorátu Šarkíja. Studoval na Káhirské univerzitě, kde v letech 1975 a 1978 obdržel bakalářský respektive magisterský titul v oboru inženýrství. Ve studiích následně pokračoval ve Spojených státech, kde v roce 1982 obdržel na Univerzitě Jižní Kalifornie titul Ph.D. (rovněž v oboru inženýrství). Po ukončení studií zůstal na univerzitě a pracoval zde až do roku 1985 jako odborný asistent. V roce 1985 se vrátil do Egypta, kde se stal učitelem na univerzitě v Zagazigu. Se svojí ženou Nadžlou Mahmúdovou se oženil v roce 1979. Mají spolu pět dětí, přičemž dvě z nich se narodily v Kalifornii a mají americké občanství.

Politická kariéra.

V letech 2000 až 2005 byl členem egyptského parlamentu, do kterého byl zvolen jako nezávislý, neboť straně Muslimského bratrstva nebylo za vlády prezidenta Husního Mubáraka dovoleno kandidovat. Členem Muslimského bratrstva byl až do roku 2011, kdy přestoupil do nově vzniklé strany „Strana svobody a spravedlnosti“, kterou založilo právě Muslimské bratrstvo a jeho si zvolilo za prvního předsedu této strany. Poté, co byl v roce 2012 jejich kandidát na funkci prezidenta Chairat El-Šáter vyloučen z prezidentských voleb, se on sám (dříve byl nominován jako záložní kandidát) stal novým kandidátem Strany svobody a spravedlnosti na funkci prezidenta Egyptské republiky.

Prezidentské volby 2012.

V prvním kole prezidentských voleb, které se konaly od 23. do 24. května 2012, získal Mursí 24,78% všech hlasů a skončil tak na prvním místě s těsným náskokem před Ahmadem Šafíkem (23,66%), bývalým Mubárakovým premiérem. Ve druhém kole, které proběhlo 16. a 17. června, se mezi sebou utkali pouze tito dva kandidáti. Poté, co bylo sečteno 99% hlasů, oznámilo Muslimské bratrstvo, že Mursí obdržel 13,2 mil. (51,8%) hlasů, naproti tomu Šafík 12,3 mil. hlasů. 24. června 2012 bylo oznámeno, že vyhrál se ziskem 51,7% hlasů.

Prezident.

Mursí složil 30. června 2012 prezidentskou přísahu a stal se prvním demokraticky zvoleným prezidentem Egypta. V pozici prezidenta nahradil Husního Mubáraka, který rezignoval na svůj post 11. února 2011.  V létě 2013 však Egypt zachvátily protesty proti Mursímu. Dne 1. července jej opozice vyzvala k odstoupení, jinak pohrozila kampaní občanské neposlušnosti. Ultimátum o den později vypršelo, Mursí neodstoupil. Odmítl i druhé ultimátum rovněž z 1. července, v němž armáda vyzvala politiky, aby se do 3. července rámcově dohodli na uspořádání země a vyšli vstříc „požadavkům lidu“. Po vypršení ultimáta armáda Mursího svrhla, pozastavila platnost ústavy a vyhlásila úmysl prosadit brzké uspořádání předčasných voleb. Prezidentský úřad po Mursím na přechodnou dobu převzal předseda Ústavního soudu Adlí Mansúr.

Po převratu.

Mursí byl zbaven moci a držen armádou na neznámém místě v izolaci. Dne 26. července 2013 na něj egyptská prokuratura uvalila dva týdny vazby a obvinila jej ze spiknutí s Hamásem a podílu na únosech a vraždách vojáků a vězňů. Dne 4. listopadu 2013 byl v Káhiře zahájen soudní proces, v němž byl obžalován z podněcování k násilí a zabíjení demonstrantů při protestech v prosinci 2012. Mursí soud neuznával, hájil se sám a považoval se stále za legitimní hlavou státu. Souzen byl spolu se 14 členy vedení hnutí Muslimské bratrstvo. Dne 16. května 2015 byl odsouzen k trestu smrti. Posléze byl 18. června 2016 bývalý egyptský prezident Muhammad Mursí odsouzen k doživotnímu odnětí svobody za špionáž pro Katar.  Zemřel 17. června 2019 během soudního slyšení.

Muhammad Muhammad Mursí Issa Al-Aját,, (20. srpna 1951, Adva – 17. června 2019, Káhira) byl egyptský politik a materiálový inženýr. Byl pátým prezidentem Egypta, úřad zastával od 30. června 2012 do 3. července 2013, kdy byl svržen vojenským převratem.

Mohammed Mohammed Mursi Isa al-Ayyat (; oft auch als Mohamed Morsi Al Ayat transkribiert; * 20. August 1951 in al-Adwa, Gouvernement asch-Scharqiyya; † 17. Juni 2019 in Kairo) war ein ägyptischer Politiker und Materialwissenschaftler. Bei den ersten freien Präsidentschaftswahlen Ägyptens im Juni 2012 wurde er zum Staatspräsidenten gewählt. Davor war er Vorsitzender der Freiheits- und Gerechtigkeitspartei, die von der islamistischen Muslimbruderschaft nach der Revolution 2011 gegründet worden war. Am 3. Juli 2013 wurde Mursi nach tagelangen Massenprotesten gegen seine Politik durch einen Militärputsch abgesetzt und inhaftiert. Dies löste gewaltsame Auseinandersetzungen aus und führte zu einer Staatskrise in Ägypten. Nach seiner Entmachtung wurde Mursi in mehreren Strafverfahren zu langjährigen Haftstrafen verurteilt. Er brach am 17. Juni 2019 während einer gerichtlichen Anhörung bewusstlos zusammen und starb nachfolgend in einem Krankenhaus.


Členky.

Současné členky.

Sanja Bogosavljević se narodila v Bělehradě 28. června 1979. Je pokročilá studentka na fakultě múzických umění (klavírní třída). Ve věku 10 let se zúčastnila festivalu "Children sing hits" (Děti zpívají hity), kde se umístila na druhém místě. Po dlouhou dobu zpívala v dětském sboru RTB. Byla členkou skupiny "Divas", která se účastnila festivalu Bělehradské jaro. Byla doprovodnou vokalistkou slavných hudebníků. Vystupovala v různých klubech v Bělehradě s kapelou Blah Blah Band 8 let. V letech 2006 a 2007 se skupina úspěšně zúčastnila soutěže "Beovizija" a získala cenu "Nejlepší nováček roku 2006".  Suzana Dinić se narodila 1. června 1986. Ve věku 16 let vystudovala Fakultu múzických umění ve městě Zaječar a studovala hru na klavír. Na svém prvním sólovém koncertě vystoupila, když jí bylo deset let. Na koncertě na Ukrajině byla doprovázena Lavovski filharmonickým orchestrem. Získala řadu ocenění na národní i mezinárodní půdě pěveckých soutěží. Od roku 2003 zpívala ve sboru "Collegium Musicum" pod taktovkou Darinka Matice Marovice.  Ksenija Milošević se narodila v Bělehradě roku 1982. Studovala hru na housle ve třídě profesora Dejana Mihailoviče a je absolventem Fakulty múzických umění v Bělehradě. V roce 2005 získala titul magistr. Získala mnoho ocenění a vystupovala jako sólista s předními orchestry Srbska. Od roku 2001 působila jako zástupce prvních houslí bělehradského filharmonického orchestru a tuto pozici prvních houslí zastávala dvě koncertní sezóny. Zúčastnila se mnoha mezinárodních festivalů s ethno kapelou "Ognjen and Friends". V roce 2006 zpívala doprovodné vokály k písni ""Lejla"" skupiny Hari Mata Hari, která reprezentovala Bosnu a Hercegovinu na Eurovision Song Contest 2006.

Bývalé členky.

Ana Milenković (nyní působící jako sólová umělkyně) se narodila v Bělehradě 19. dubna 1980. Objevila se jako sólista na mnoha festivalech Bělehradské jaro (2000), festival Budva (2001), Eurosong (2004) a festival Zrenjanin (2004). V roce 2005 nastoupila do kapely "Blah Blah Band". Skupina se úspěšně účastnila soutěží "Beovizija 2006" a "2007". V roce 2006 vyhrála ocenění "Nejlepší nováček". Pracovala také s předními hudebníky ze Srbska a Černé Hory. Pracovala jako náhradní vokalistka pro velkou popovou hvězdu Zdravka Colica a velmi populárního zpěváka Vlada Georgieva.  Ivana Selakov (nyní působící jako sólová umělkyně) se narodila v Bělehradě 8. listopadu 1978. Vyrůstala ve městě Sombor, kde byla zasvěcena do světa hudby. Dokončila nižší hudební školu, zúčastnila se řady pěveckých soutěží a vystoupovala v jazzových a rock'n'roll klubech. V roce 1997 začala studovat biologii v Bělehradě, ale velmi brzy se oddala hudbě. Po biologii Ivana začali studovat "Nahrávání a navrhování zvuku" a téměř ji dokončila. Účinkovala jako sólistka na několika festivalech – "Radio Festival", "Beovizija 2006" a dalších. Dělala náhradní vokalistku pro mnoho populárních umělců.

Skupinová práce.

Poprvé po Eurovision Song Contest vystoupily členky skupiny v červenci 2007 na hudebním festivalu Budva, kde se umístily na druhém místě s písní ""Pet na jedan"". I přes to, že nevyhrály, stala se jejich píseň obrovským hitem rádií. V srpnu se zúčastnily festivalu "Ohrid Fest" s písní ""Protiv srca"". Zde se také umístily na druhém místě, ale jejich píseň se stala velmi populární v Makedonii, kdy dosáhly nejvyšších pozic v téměř všech makedonských hitparádách.  V březnu 2008 se Beauty Queens zúčastnily soutěže "Beovizija 2008". Ve svém semifinále byly sice první, ale ve finále skončily až třetí, proto měla právo na reprezentaci Srbska na Eurovision Song Contest 2008 právě Jelena Tomašević. Soutěžily s písní ""Zavet"", která poněkud připomínala píseň ""Molitva"" od Mariji Šerifović. Vlastně píseň také napsal Vladimir Gaić a Saša Milošević Mare, kteří také napsali píseň ""Molitva"". Píseň se stala v Srbsku velmi populární. Beauty Queens dostaly možnost reprezentovat Srbsko v soutěži "Eurovision Second Chance".  Dne 1. června 2008 Beauty Queens zpívaly píseň od zpěvačky Tajči ""Hajde da ludujemo"" (s touto písní Tajči zastupovala SFR Jugoslávii na Eurovision Song Contest 1990) na hudební festivale ve městě Vrnjačka Banja. S touto písní nesoutěžily, ale zpívaly ji během hlasování. Beauty Queens byly hosty speciální show o nočním životě v Bělehradě. Show byla vyrobena pro Discovery Channel. Dívky soutěžily v roce 2008 na festivale Sunčane skale s písní ""Ti ili na"". Obsadily třetí místo.

Beauty Queens je srbská dívčí skupina, která vznikla ve finských Helsinkách v květnu 2007, a to po vítězství Mariji Šerifović na Eurovision Song Contest 2007. Dívky zpívaly doprovodné vokály a staly se velmi populární. Dosáhly také na třetí místo v soutěži "Beovizija 2008".

Beauty Queens sind eine serbische Girlband, gegründet in Helsinki im Mai 2007, bestehend aus Sanja Bogosavljević, Suzana Dinić und Ksenija Milošević.


Život.

Narodila se v Londýně a vyrostla v Berkshire. Její otec je divadelní zvukový technik, její matka je podnikatelka. Má mladšího bratra.  Její zájem o hraní začal, když jí byly tři roky a viděla muzikál "Show Boat", na kterém v té době pracoval její otec. Navštěvovala školy St Edward's a Rye St Antony, poté začala studovat na Drama Centre London, kde absolvovala v roce 2009.  V březnu 2019 přiznala, že během natáčení "Hry o trůny" dvakrát prodělala aneurysma mozkových cév – poprvé v roce 2011 a znovu o dva roky později.

Kariéra.

Zpočátku se objevovala ve školních divadelních hrách, ve dvou na St. Edwards, v deseti na Drama Centre London, v divadelní hře "Sense" v uvedení od společnosti Company of Angels a v reklamě pro Samaritans. Její první televizní role byly Saskia Mayer v epizodě seriálu "Doctors" a Savannah ve filmu "Trias útočí". Časopis Screen International ji označil jako jednu z „britských hvězd zítřka“.  V roce 2010 byla obsazena jako Daenerys Targaryen do fantasy seriálu z produkce HBO, "Hra o trůny", který je založený na knižní sérii "Píseň ledu a ohně" od George R. R. Martina. Z nezveřejněných důvodů v seriálu nahradila britskou herečku Tamzin Merchant. Seriál se začal vysílat v dubnu 2011, získal pozitivní recenze a rychle byla natočena i druhá série. Za ztvárnění Daenerys byla Clarke v roce 2011 oceněna EWwy Award pro nejlepší herečku ve vedlejší roli v dramatickém seriálu, v roce 2013 byla ve stejné kategorii nominována na cenu Emmy.  V roce 2013 si zahrála v novém celovečerním filmu s názvem "Spike Island", pojmenovaném po lokaci skeče The Stone Roses z devadesátých let. V březnu 2013 ztvárnila hlavní roli Holly Golightly v broadwayském uvedení novely Trumana Capota, "Snídaně u Tiffanyho". Hra měla premiéru 4. března a derniéru 21. dubna. V květnu 2013 bylo oznámeno, že se objeví po boku Jamese Franca ve filmu "Garden of Last Days", nicméně natáčení bylo zrušeno. Byla jí nabídnuta role Anastasie Steele ve filmu "Padesát odstínů šedi", ale odmítla kvůli nutnosti nahých scén.  V roce 2015 ztvárnila Sarah Connor ve filmu "Terminátor Genisys", kde se objevila vedle Arnolda Schwarzeneggera, Jaye Courtneyho a Jasona Clarka. V roce 2015 byla jmenována časopisem Esquire nejpřitažlivější ženou světa. V roce 2016 si zahrála vedle Sama Claflina v romantickém dramatu "Než jsem tě poznala", založeném na stejnojmenné knize od Jojo Moyesové.  V roce 2014 ztvárnila zdravotní sestru Verenu ve filmu "Voice from the Stone". V listopadu 2016 byla obsazena do hlavní ženské role filmu ze série Star Wars, "". V lednu 2017 ji obsadili do hlavní role filmu "The Beauty Inside". V roce 2018 byla obsazena do filmu "Last Christmas" (2019).

Emilia Clarke (* 23. října 1986, Londýn, Anglie, Spojené království) je britská herečka. Její nejznámější rolí je postava Daenerys Targaryen v seriálu "Hra o trůny", za kterou získala nominace na Ceny Emmy. V roce 2013 se poprvé objevila na Broadwayi v produkci "Snídaně" "u Tiffanyho". Zahrála si také ve filmech "Terminátor Genisys" (2015), "Než jsem tě poznala" (2016) a "" (2018). Časopis Time jí v roce 2019 jmenoval mezi stovku nejvlivnějších lidí na světě.

Emilia Isabelle Euphemia Rose Clarke (* 23. Oktober 1986 in London, England) ist eine britische Schauspielerin, die durch ihre Rolle als Daenerys Targaryen in der Fantasyserie "Game of Thrones" bekannt wurde.


Definice.

Nechť "V" je vektorový prostor nad nějakým podtělesem "F" tělesa komplexních čísel a "p" je reálná funkce definovaná na "V". Funkce "p" je seminorma na "V", jestliže je  Z předpokladu pozitivní homogenity plyne, že "p"(0) = 0 a následně ze subaditivity "p"(v) ≥ 0, pro všechna v ∈ "V".  Norma je seminorma "p", která je navíc pozitivně definitní:  Pro normu se namísto "p"(v) zpravidla používá označení ||v||.

Příklady.

Eukleidovská norma.

Na prostoru formula_1 lze definovat tzv. "eukleidovskou normu" vektoru x = ("x", "x",..., "x") jako Tato norma udává vzdálenost bodu x od počátku (což je důsledek Pythagorovy věty).

"p"-norma.

Nechť "p" ≥ 1 je reálné číslo.  Eukleidovská norma je speciálním případem této normy (pro "p" = 2).

Norma na prostoru se skalárním součinem.

Skalární součin indukuje přirozeným způsobem normu Pro normu indukovanou skalárním součinem platí Cauchyho–Schwarzova nerovnost

Vlastnosti.

Tvar jednotkové kružnice (množiny vektorů velikosti 1) se liší v různých normách (viz ilustraci).  Normy ||•|| and ||•|| na vektorovém prostoru "V" se nazývají "ekvivalentní", jestliže existují kladná reálná čísla "C" a "D" taková, že pro všechna "x" ∈ "V". Na vektorovém prostoru "konečné dimenze" jsou všechny normy ekvivalentní. Například normy ||•||, ||•|| a ||•|| jsou ekvivalentní na prostoru formula_1:  Ekvivalentní normy indukují tutéž topologii. Jsou-li dány dvě ekvivalentní normy na jednom prostoru, pak je spojitost funkcí i konvergence posloupností z tohoto prostoru v obou normách stejná.

Konvexní, vyvážené, pohlcující množiny.

Seminormy jsou úzce spjaty s konvexními, vyváženými, pohlcujícími množinami. Nechť "p" je seminorma na vektorovém prostoru "V", pak pro libovolný skalár α jsou množiny {"x" : "p"("x") < α} a {"x" : "p"("x") ≤ α} konvexní, vyvážené a pohlcující.  Obráceně, ke každé konvexní, vyvážené, pohlcující podmnožině "C" prostoru "V" existuje seminorma "μ" známá jako Minkowského funkcionál množiny "C", definovaná Pro tuto seminormu platí

Norma je funkce, která každému nenulovému vektoru přiřazuje kladné reálné číslo (tzv. "délku" nebo "velikost"), nulový vektor jako jediný má délku 0. V případě seminormy se naopak připouští, aby i nenulovým vektorům byla přiřazena nulová délka.

Eine Norm (von „Richtschnur“) ist in der Mathematik eine Abbildung, die einem mathematischen Objekt, beispielsweise einem Vektor, einer Matrix, einer Folge oder einer Funktion, eine Zahl zuordnet, die auf gewisse Weise die Größe des Objekts beschreiben soll. Die konkrete Bedeutung von „Größe“ hängt dabei vom betrachteten Objekt und der verwendeten Norm ab, beispielsweise kann eine Norm die Länge eines Vektors, den größten Singulärwert einer Matrix, die Variation einer Folge oder das Maximum einer Funktion darstellen. Eine Norm wird durch zwei senkrechte Striche formula_1 links und rechts des Objekts symbolisiert.


Obsah filmu.

Novinář Mikael Blomkvist (Daniel Craig), spoluvlastník časopisu Millennium, právě prohrál soud a byl odsouzen za urážku na cti, kterou proti němu podal zkorumpovaný podnikatel Hans-Erik Wennerström (Ulf Friberg). Mezitím Lisbeth Salanderová (Rooney Mara), výstřední, ale geniální detektiv a počítačová hackerka, sestavuje v pozadí prověření Blomkvista pro obchodního magnáta Henrika Vangera (Christopher Plummer), který má pro něj zvláštní úkol. Výměnou za slíbené usvědčující informace o Wennerströmovi Blomkvist souhlasí s tím, že provede vyšetření ohledně zmizení a následné předpokládané vraždy Henrikovy vnučky Harriet, která se stala před čtyřiceti lety. Poté, co se přistěhuje do blízkosti rodiny Vangerů, Blomkvist odhalí starý zápisník obsahující seznam jmen a čísel, které nebyl nikdo schopen rozluštit.  Salander, která je pod státním právním poručnictví kvůli duševní nezpůsobilosti, je přidělen nový opatrovník, advokát Nils Bjurman (Yorick van Wageningen), poté, co její předchozí opatrovník prodělal mrtvici. Bjurman zneužívá své pravomoci, aby mohl od Salanderové vymáhat sexuální služby a poté ji surově znásilní, aniž by si uvědomil, že má Lisbeth v kabelce skrytou kameru. Na jejich další schůzce ho Lisbeth omráčí taserem a označí ho jako násilníka tím, že ho potetuje na hrudníku a břiše. Poté ho vydírá, aby do zpráv o ní psal, že dosahuje velkých pokroků.  Blomkvista navštíví jeho dcera a poznamená, že čísla ze zápisníku jsou odkazy na Bibli. Blomkvist řekne Vangerově advokátovi Dirchu Frodemu (Steven Berkoff), že se svým vyšetřováním potřebuje pomoc a Frode mu doporučí Salanderovou, která v minulosti prověřovala právě Blomkvista. Blomkvist si najímá Salanderovou k dalšímu vyšetřování ohledně obsahu v zápisníku. Ona zjistí spojitost k sérii vražd mladých žen v letech 1947 až 1967, které měly židovská nebo biblická jména; mnoho členů rodiny Vangerových jsou antisemité. Během vyšetřování se ze Salanderové a Blomkvista stanou milenci. Henrikův bratr Harald (Per Myrberg) označuje Martina (Stellan Skarsgård), Harrietina bratra a provozního ředitele Vangerovy firmy, za možného podezřelého. Výzkum Salanderové ukazuje, že vraždy spáchali Martin a jeho zesnulý otec Gottfried.  Blomkvist vtrhne do Martinova domu, aby hledal další stopy, ale Martin ho chytí a je připraven ho zabít. Martin se chlubí, že ženy zabíjel po celá desetiletí, ale odmítá, že by zavraždil Harriet. Salanderová přichází, omráčí Martin a zachraňuje Blomkvista. Zatímco Salanderová pomáhá Blomkvistovi, Martin ujede v terénním voze. Salanderová ho na své motorce pronásleduje. Na zledovatělé silnici Martin ztrácí kontrolu nad řízením a umírá, když auto vzplane. Salanderová opatruje Blomkvista, aby se zase uzdravil, a řekne mu, že se ve dvanácti letech pokusila zabít svého otce. Po uzdravení se Blomkvist dozvídá, že Harriet je stále naživu a její sestřenice Anita (Joely Richardson) ví, kde se nachází. On a Salanderová sledují Anitu a čekají, že se obrátí na Harriet. Když se stále nic neděje, Blomkvist ji konfrontuje a správně odvodí, že Anita je ve skutečnosti sama Hariet. Ona mu vysvětlí, že její otec a bratr ji po roky sexuálně obtěžovali a Martin ji viděl, když v sebeobraně zabila jejich otce. Její sestřenice Anita ji propašovala z ostrova a nechala ji žít pod její totožností. Konečně osvobozená od svého bratra se vrací do Švédska, kde se v slzách opět shledává s Henrikem.  Jak Henrik slíbil, dává Blomkvistovi informace o Wennerströmovi, ale ukáže se, že jsou bezcenné. Salanderová se dostane do Wennerströmova počítače a předkládá Blomkvistovi usvědčující důkazy o zločinech Wennerströma. Blomkvist o nich zveřejní článek, který Wennerströma zničí, a ten v tajnosti odlétá ze země. Salanderová se nabourá do Wennerströmova bankovního účtu, cestuje v přestrojení do Švýcarska a z jeho účtu převádí dvě miliardy eur na různé účty. Wennerström je později nalezen mrtvý. Salanderová sdělí svému bývalému opatrovníkovi, že je do Blomkvista zamilovaná. Je na cestě předat Blomkvistovi vánoční dárek, ale uvidí ho s jeho dlouholetou milenkou a obchodní partnerkou Erikou Berger (Robin Wright), když spolu šťastně jdou po ulici. Lisbeth má zlomené srdce, vyhazuje dárek a odjíždí pryč.

Muži, kteří nenávidí ženy (originálním názvem The Girl with the Dragon Tattoo) je americké kriminální drama a thriller z roku 2011. Je založeno na stejnojmenném románu od Stiega Larssona. Film režíroval David Fincher a scénář k němu napsal Steven Zaillian. V hlavních rolích se objevili Daniel Craig a Rooney Mara. Hlavní zápletkou je vyšetřování investigativního novináře Mikaela Blomkvista (Craig), aby zjistil, co se stalo se ženou z bohaté rodiny, která zmizela před čtyřiceti lety. Pracuje s pomocí počítačové hackerky Lisbeth Salanderové (Mara).

Verblendung (Originaltitel: "The Girl with the Dragon Tattoo") ist ein Thriller des Regisseurs David Fincher aus dem Jahr 2011 und eine Neuverfilmung des gleichnamigen Romans und ersten Teils der Millennium-Trilogie des Autors Stieg Larsson.


Historie.

Původ.

Odrůda byla vypěstována v Anglii v roce 1740 jako náhodný semenáč ve Woodstocku, v Oxfordshire, Jméno připomíná Blenheim, sídlo vévody z Marlborough, které je v bezprostředním sousedství. Byla ale šířena ve školkách v Londýně až od roku 1818. Původní strom stál deset yardů od zdi Blenheimského parku, v opuštěném rohu, byl tři metry vysoký.

Vlastnosti.

Odrůda je špatný opylovač. Vhodnými opylovači jsou například odrůdy Croncelské, Jonathan, Landsberská reneta, Malinové holovouské nebo Ontario.

Růst.

Růst odrůdy je bujný později slabý. Koruna během vegetace silně zahušťuje, rychle stárne. Řez je nezbytný.

Plodnost.

Na vysokokmenech plodí později a zpočátku málo, později plodí téměř středně ale střídavě. Může plodit poněkud dříve a více na zákrscích a palmetách.

Plod.

Plod je kulovitý a poněkud zploštělý, širší u základny, než na vrcholu, pravidelně a pěkně tvarovaný, velký. Slupka hladká, žlutá, s nádechem matně červené, na osluněné straně slunce s červeným žíháním. Dužnina je nažloutlá žlutá, křupavý, šťavnatá, sladká a příjemně kyselá. Stopka, krátká a silná, spíše hluboce vložená. Zdroj z roku 1851 ji popisuje jako méně vhodnou k přímé konzumaci. Zdroj z 21. století ovšem popisuje odrůdu jako:„"starší odrůda, která přes svoje nevýhody vyniká chutí plodů."“

Choroby a škůdci.

Odrůda je středně odolná proti strupovitosti jabloní a padlí, Podle jiného zdroje poměrně odolná také k strupovitosti jabloní ale náchylná na nektriovou rakovinu.

Použití.

Je vhodná ke skladování, ale během skladování vadne. určená k přímému konzumu a použití v kuchyni. Je popisována ale jako „"Velmi cenné a vysoce vážené jablko, a to buď na přímou konzumaci nebo pro kulinářské účely, ale, přísněji vzato, je vhodnější pro to druhé."“

Blenheimská reneta ("Malus domestica" 'Blenheimská reneta') je ovocný strom, kultivar druhu jabloň domácí z čeledi růžovitých. Plody jsou řazeny mezi odrůdy zimních jablek, sklízí se v říjnu, dozrává v listopadu, skladovatelné jsou do února.

Die Goldrenette von Blenheim ist eine Sorte des Apfels ("Malus domestica"). Sie wurde als Zufallssämling 1740 von Kemster in Woodstock in der Nähe von Blenheim Palace gefunden.


Historie.

Vývojáři stojící za projektem Ceylon jsou fanoušky Javy a to až do takové míry, že se rozhodli jazyk si přizpůsobit vlastním představám a požadavkům dnešního moderního světa. První zmínky o novém jazyce byly zveřejněny přibližně v polovině roku 2011, přičemž první funkční předprodukční verze "Milestone 1" byla vydána 20. prosince 2011, první produkční verze "1.0.0" spatřila světlo světa téměř dva roky poté, 12. listopadu 2013 a momentálně je Projekt Ceylon ve verzi "1.1.0".

Vlastnosti jazyka.

Jazyk Ceylon dědí většinu syntaxe od "Javy". Program Hello World vypadá následovně:  shared void hello() {

Polymorfismus operátorů.

Ceylon nepodporuje přetížení operátorů, neboť tento princip je obecně považován za matoucí. Namísto toho jazyk podporuje polymorfismus operátorů, přičemž operátor je zkratka pro metodu zabudovaného typu. Tento přístup je považován za jednodušší a bezpečnější než skutečné přetěžování operátorů.

Rozhraní.

Rozhraní jsou datové struktury, které obsahují definice členů, avšak ne jejich implementaci. Jsou nápomocné pro definování kontraktu mezi členy různých typů, kteří mají rozdílné implementace. Každé rozhraní je implicitně abstraktní.  Rozhraní je implementováno třídou, která používá klíčové slovo codice_1. Je povoleno implementovat více než jedno rozhraní. V tomto případě jsou rozhraní napsány po klíčovém slově codice_1 v seznamu odděleném čárkou. Ceylon umožňuje mít v rozhraních kromě definic i omezený kód. Rozhraní nemůže obsahovat inicializační logiku, avšak může obsahovat mixin (třída, která obsahuje kombinaci metod jiných tříd). shared interface Comparable<in T> {

Dědění.

Stejně jako v Javě, i v jazyce Ceylon mohou třídy dědit pouze od jedné třídy. Dědičnost je deklarována klíčovým slovem codice_3. Třída může odkazovat sama na sebe pomocí klíčového slova codice_4.  Abstraktní třídy jsou třídy, které slouží pouze jako šablona a nemohou mít instance. Kromě toho fungují přesně jako běžná třída.  Abstraktní metody mohou mít pouze abstraktní třídy. Abstraktní metody nemají žádnou implementaci a musí být nahrazeny podtřídou, s výjimkou případu, kdy je i tato třída abstraktní.

Licence.

Celá práce na projektu, včetně její webové stránky, specifikace jazyka a Ceylon Herd (repozitář pro moduly jazyce Ceylon) je volně dostupná pod licencemi open source.

Typový systém.

Základní principy typového systému jsou:

Přijetí.

Ryan Paul tvrdí, že i přesto, že je motivace Red Hatu "výstřední", King ji umí dobře obhájit. Neil McAllister na druhé straně ale tvrdí, že Ceylon je chyba a snaha Red Hatu by byla více přínosná, pokud by se rozhodli podpořit stávající alternativy založené na JVM, jako například Scala. Andrew Oliver z magazínu JavaWorld popisuje jazyk Ceylon ve verzi před 1.0.0 jako nadějný, avšak v momentální podobě nepřipravený k použití.

Projekt Ceylon je objektově orientovaný programovací jazyk a SDK. Je založen na jazyku Java, vyvíjený společností Red Hat. Programy napsané v jazyce Ceylon jsou spustitelné nad Java Virtual Machine a JavaScript Virtual Machine. Název "Ceylon" je nepřímou referencí k Javě, neboť oba ostrovy Jáva a Srí Lanka (kdysi známá pod jménem Ceylon) produkují kávu.

Ceylon ist eine Programmiersprache mit einem Software Development Kit (SDK), die auf Java basiert und für die Java Virtual Machine kompiliert wird. Der Name ist gleichzeitig die ehemalige Bezeichnung der Insel Sri Lanka sowie des von dort stammenden Tees. Dies kann als Anspielung auf Java gesehen werden, das nach dem Arabica-Kaffee benannt wurde, der auf der Insel Java angebaut wird. Das Projekt will eine Sprache und ein SDK nach heutigen Designstandards entwickeln, wobei sowohl aus den richtigen als auch den falschen Entscheidungen des Java-Projekts gelernt werden soll.


Historie.

Rod Collaltů patří mezi nejstarší evropské šlechtické rody s kořeny v 10. století. Roku 1191 získali hrady s panstvími Collalto a San Salvatore, podle kterých nesli následně rodové jméno.  Moravskou větev založil vojevůdce a diplomat Rombald XIII. (1575–1630), který sloužil Ferdinandu II. Štýrskému (1578–1637). Během třicetileté války se účastnil řady bitev. Mezi ty nejúspěšnější patří bitva o dobytí Mantovy. Za jeho zásluhy mu byl císařem udělen řád zlatého rouna. V roce 1623 se mu podařilo výhodně zakoupit konfiskát po Zdeňkovi z Valdštejna († 1623) – moravské panství Brtnici u Jihlavy. Rombald XIII. obohatil své majetky za krátkou dobu o Rudolec a Černou.  O značné rozšíření collaltovského majetku se zasloužil Thomas Vinciguerra. Majetek rodu Collaltů se v roce 1945 rozprostíral přes pět okresů – v okrese Jihlava (obce Brtnice, Hrutov, Brodce, Jestřebí, Kněžice, Uhřínovice, Příseka, Panská Lhota, Arnolec), v okrese Třebíč (obce Opatov a Okříšky), v okrese Nové Město na Moravě (obce Bohdalov, Rudolec, Chroustov), v okrese Velké Meziříčí (v obci Černá) a v okrese Moravské Budějovice (v obci Uherčice). Další rodové větve a generace žijí v Itálii a Německu.

Moravská větev.

Prvním z Collaltů, který se na Moravě v Brtnici usadil, byl Rombaldo XIII., od roku 1617 ženatý s Blankou Polyxenou z Thurnu a Valsassiny. Ten se pustil do přestavby zámeckého kostela. Po jeho smrti v roce 1630 v Churu (ve Švýcarsku) panství spravovala vdova Blanka Polyxena s poručníkem Michalem Adolfem z Althanu a to až do její smrti na přelomu let 1646/1647, aby se jej následně ujal Rombaldův již dospělý syn Claudius III. Ten byl ženatý s Marií Isabelou Gonzagovou a nechal přestavět zničený zámek na nové reprezentativní sídlo. Po Claudiově smrti v roce 1661 vše zdědil jeho mladší bratr Antonín František, jenž nechal na návrší naproti zámku vybudovat kapli Panny Marie Pomocné (1672–1673). Antonín František byl celkem třikrát ženat – s Marií Terezií de Portia, Marií Maxmiliánou Sinzendorfovou z Althanu a Marií Annou von Strattmann – a po jeho smrti v roce 1696 vše připadlo jeho nejstaršímu synovi z druhého manželství, Leopoldu Adolfu Rombaldovi. Ten byl ovšem již v roce 1707 v souboji s Augustem Jáchymem Sinzendorfem zabit a panství se na rok ujal administrátor Karel Ludvík z Rogendorfu.  V roce 1709 připadly veškeré majetky mladší z italských větví, která se posléze také usadila na Brtnici. Prvním z nich byl Antonín Rombaldo I., syn Vinciguerry V. Ten sem přijel jako čerstvý ženáč, neboť si v roce 1708 vzal Marii Eleonoru ze Stahrembergu. Brtnici nechal vyzdobit sochami od Davida Liparta a zámek pak obrazy Karla Františka Teppera. V roce 1715 postihl město mor. V roce 1723 Brtnici navštívil při příležitosti korunovační cesty na českého krále římský císař Karel VI. Antonín Rombaldo zemřel v roce 1740 a majetek zdědil jeho syn Tomáš Vinciguerra VI., ženatý s Antonií Josefou Monte Santa de Silva. Po jeho smrti v roce 1768 zdědil majetky jeho syn Jan Nepomuk, který ovšem zemřel již o 4 roky později bezdětný. Vše tedy připadlo jeho strýci Františku Augustinovi, jenž si vzal za manželku svou neteř Cecilii.  Toto manželství zůstalo bezdětné a tak po smrti Františka Augustina v roce 1779 se pokračovatelem brtnické větve rodu stal Antonín Octavián z mladší italské větve. Ten se oženil s Laurou Nani z Benátek a v roce 1793 zdejší majetky zdědil jejich syn Eduard III., od roku 1782 ženatý s Cecilií de Gradenigo. Eduard se v roce 1822 dočkal povýšení do knížecího stavu. V roce 1833 se do čela této větve dostal jeho syn Antonín Octavián Jan, jehož manželkou byla od roku 1810 Karolína Apponyi. Za něj také proběhla v roce 1842 klasicistní přestavba brtnického zámku. V roce 1854 vše zdědil Eduard IV. Alfons (manželka Karolína Marie Apponyi mladší), který kromě syna Emanuela zplodil s komornou Františkou Flesarovou levobočka Mořice Flesara - Collalto et San Salvadore. V roce 1862 Eduardův legitimní syn Emanuel Josef Antonín přebírá panství, zkrátka nepřichází však ani levoboček Mořic. Emanuelovo manželství s Irmou Büttnerovou z Vídně však zůstalo bezdětné a jeho smrtí v roce 1924 vymírá jedna z mladších italských větví Collaltů (levoboček Mořic umírá o pět let později v roce 1929, pochován je v Bohdalově).  Pokračovatel brtnické větve se tak stal potomek Eduardova bratra Alfonse Manfred, do té doby žijící v Itálii. Do Brtnice přišel spolu se svou manželkou, princeznou Teklou Ysenburg-Büdingen. V roce 1940 Manfred zemřel a posledním členem brtnické větve, která zde žila, se stal Octavián Rombaldo, ženatý s princeznou Marií Kamilou Windischgrätzovou. V roce 1945 mu byl veškerý majetek na území tehdejšího Československa zkonfiskován a členové rodu se v roce 1947 vrátili na své staré rodové sídlo Castello di San Salvadore, které se nachází u města Susegana, blízko Trevisa, na sever od Benátek.

Uherčické panství.

Uherčické panství vlastnili Collaltové téměř 180 let. Thomas Viciguerra Collalto koupil uherčické panství za 300 000 zlatých rýnských a připojil ho k fideikomisním majetkům Collaltů v Brtnici, Černé a Rudolci. Na Uherčicích se vystřídalo devět příslušníků rodu.  Roku 1862 zdědil panství Emanuel Collalto et San Salvatore (1854–1924). I když nejprve řídila panství jeho poručnice matka Karolína. Emanuel se na zámku v Uherčicích nezdržoval, hodně cestoval a užíval si aristokratického života. To pravděpodobně také způsobilo vyčerpání jeho jmění, ale i zadlužení. Zbytek života strávil v ústraní. Uherčice mu poskytovaly pouze potěšení z honů. V obecní kronice se uvádí, že "svoji povahu zdědil po svém otci, byl humanitní, avšak s lidem se nestýkal, veškerou moc předal úřednictvu, sám mimo honu nejevil zájem o hospodářství". Kníže Emanuel Collalto zemřel ve věku 70 let (1924). S ním také vymřela přímá větev rodu.  Panství zdědil člen mladší větve rodu Manfred Collalto et San Salvatore (1870–1945), za jehož držení došlo po vzniku Československa k pozemkové reformě, po jejímž ukončení musel Manfred na značně umenšeném majetku provádět úsporná opatření. Manfred Collalto byl sice italského původu, ale němčinu užíval i v privátním rodinném životě. Obecní kronika se zmiňuje, že "byl velmi nedůvěřivý ku všem, následkem toho byl všudepřítomen a veškeré záležitosti sám řídil". Kníže Manfred zemřel v roce 1945 a v důsledku pohnutých událostí nebyl převezen do rodinné hrobky v Brtnici. Jeho ostatky byly uloženy na místním hřbitově ve Vratěníně.  Posledním majitelem panství se stal jeho syn Oktavián Collalto et San Salvatore (1906–1973). Právě za Oktáviánova působení proběhla na Uherčickém panství konfiskace veškerého collaltovského majetku na československém území podle tzv. Benešových dekretů.

Konfiskace majetku.

Konfiskace majetku Oktaviána Collalto et San Salvatore probíhala na základě vyhlášky Okresního národního výboru (ONV) v Jihlavě ze dne 11. července 1945, jejíž právní podklad tvořil dekret prezidenta republiky č. 12/1945 Sb. Vzhledem k tomu, že dekret zahrnoval pouze osoby německé a maďarské národnosti, Oktavián Collalto se jako Ital, na kterého se konfiskace nevztahoval, odvolal. Stížnost zaslal k Zemskému národnímu výboru (ZNV) v Brně a ten konfiskační vyhlášku zrušil. V závěrečném usnesení ale výbor Oktaviána Collalta označil za italského fašistu. Okresní národní výbor (ONV) v Jihlavě (místo správy collaltovského majetku) vydal novou konfiskační vyhlášku, která byla zveřejněna nejen ve Velkém Meziříčí, Moravských Budějovicích, Třebíči a Novém Městě na Moravě, ale také ve všech obcích, kde měl rod Collaltů majetek. Veškerý majetek byl zkonfiskován s okamžitou platností a bez náhrady.

Předání majetku do národní správy.

Podle přípravné zprávy ze dne 6. dubna 1946 spadaly pod centrální ředitelství v Brtnici: Lesní úřad v Brtnici, Lesní správa v Německém Rudolci, Hospodářská správa v Brtnici, Hospodářská správa v Okříškách, Správa rybnikářství a Správa velkostatku v Uherčicích s výrobnou generátorového dříví a cihelnou v Okříškách, s pivovarem v Brtnici, s vápenkou a lihovarem v Uherčicích. O příděl uherčického velkostatku s výměrou kolem 55 ha se ucházely Státní lesy a statky (SLS) a místní drobní zemědělci. Lesní majetek 24. května 1946 obdržely Státní lesy a statky, zaměstnanci velkostatku měli prozatím zůstat na svých pracovních místech. Majetek pod národním správcem vrchním lesním radou Ing. Stanislavem Krupicou byl rozdělen na část brtnickou a část uherčickou (hospodářský správce v Uherčicích Stanislav Jaš).

Odvolání Oktaviána Collalta.

Oktavián Collalto et San Salvatore se za pomoci JUDr. Jana Krčala odvolal a uváděl, že nebyl ani Němec ani Maďar. Také vyzdvihl fakt, že "v konfiskační vyhlášce chyběl skutkový předpoklad pro to, aby byl označen zrádcem nebo nepřítelem Čs. republiky". ZNV 7. ledna 1946 rozhodl znovu a tentokrát prohlásil Oktaviána Collalta za osobu spadající pod ustanovení §3 odst. 1 dekretu č. 12/45 Sb. Zemský národní výbor Oktaviána Collalta obvinil z účasti na fašistické vládě, z užívání německého jazyka, v jehož důsledku byl místním obyvatelstvem považován za Němce. Dále ho vinil z aktivní a záměrné pomoci německým okupantům. Collaltova argumentace v odvolání spočívala ve faktu, že „"původní fašistická strana dopomohla ke svržení Mussoliniho vlády a hlavně tato problematika představovala otázku italskou, jíž se mělo zabývat ministerstvo vnitra, ne však ZNV"”. Používání německého jazyka považoval za irelevantní. Oktavián na svoji obhajobu uvedl, „"že přispíval na sbírky pro německé dobročinné účely, které z něho byly vymáhány či spíš vydírány".” Poukazoval na skutečnost, že „"se snažil chránit svůj majetek, aby jej ubránil před plundrováním."” Také uvedl, že „"přispíval pouze na dobročinné účely”, „po rozpuštění Junáka v Brtnici poskytl k dispozici finanční prostředky ve výši 100 000 Kčs pro pokračování organizace”, „zaopatřoval rodinné příslušníky perzekvovaných osob” a že „byl německými úřady označen za nespolehlivou osobu"”.  Zemědělští a lesní zaměstnanci velkostatku Brtnice, Uherčice a Německý Rudolec v prohlášení ze dne 16. února 1946 uvedli na obranu knížete Oktaviána Collalta et San Salvatore:  Podle vyjádření ministerstva zemědělství měla být konfiskace odložena a majetek měl být sepsán pro lepší zachování stavu jeho majetku. Vzhledem k tomu, že Ing. Stanislav Krupica dne 3. dubna 1947 zemřel, ustanovil ZNV v Brně 22. dubna 1947 nového národního správce vrchního lesního radu pana Františka Stejskala.  Dne 12. května 1947 ZNV „"rozhodl, že Oktavián Collalto et San Salvatore, vlastník velkostatku Brtnice, okr. Jihlava, spadá pod ustanovení §u 3 odst. 1 dekretu č. 12/45 Sb". Následovalo další odvolání, na které reagovala 12. srpna 1949 rada Krajského národního výboru v Jihlavě zrušením národní správy a František Stejskal byl odvolán. Nepřidělené části majetku převzal Národní pozemkový fond. Zámecký inventář z Uherčic (kromě inventáře Národní kulturní komise a inventáře pro aukční prodej) byl předán národnímu podniku Antikva a část odkoupil Čs. státní statek za 88 000 Kčs.

Collaltové, přesněji páni z Collalto et San Salvatore (počeštěně "z Collalta a San Salvatoru") je starý langobardský rod původem z italského Trevisa. Rodové jméno pochází z italského colle alto (vysoký kopec). V současnosti je rod po měči vymřelý, na základě povolení belgického králo došlo ke spojení s rodem Croÿ, jehož současným představitelem je kníže Emanuel de Croÿ Collalto (*1990).

Die Fürsten von Collalto und San Salvatore sind ein österreichisches Hochadelsgeschlecht von lombardischer Herkunft, dessen Namen auf die Ortschaft "Collalto" in Susegana in der heutigen Provinz Treviso zurückführt.