Projekt Kyborg.

Pravděpodobně nejslavnější výzkum provedený Warwickem (a původ přezdívky „kapitán Kyborg", kterou mu dal technologický web the Register) je série experimentů, známých pod názvem projekt Kyborg, během kterých si Warwick nechal do ruky implantovat elektroniku s cílem „stát se kyborgem.“  První fáze výzkumu, která začala 24. srpna 1998, zahrnovala jednoduchý RFID vysílač implantovaný Warwickovi pod kůži. Implantát dokázal ovládat dveře, osvětlení, vytápění a další počítačem řízené systémy, ke kterým se Warwick přiblížil. Hlavním cílem experimentu bylo otestovat hranice toho, co lidské tělo dokáže přijmout a jak snadné by bylo přijímat od mikroprocesoru smysluplný signál.  Druhá fáze zahrnovala komplexnější neurální rozhraní, které bylo zvlášť pro tento experiment navrženo a sestaveno Dr. Markem Gassonem a jeho týmem na univerzitě v Readingu. Toto zařízení obsahovalo soustavu elektrod BrainGate propojenou s externí „rukavicí“, která obsahovala podpůrnou elektroniku. Zařízení bylo implantováno 14. března 2002 v nemocnici Radcliffe Infirmary a bylo přímo propojeno s Warwickovou nervovou soustavou. Voperovaná soustava obsahovala 100 elektrod, z nichž 25 bylo kdykoli přístupných. Ve srovnání, středový nerv, který zařízení monitorovalo, přenáší mnohonásobně více signálů. Experiment byl úspěšný a získaný signál byl natolik detailní, že robotická paže vyvinutá Warwickovým kolegou Dr. Peterem Kyberdem, dokázala imitovat pohyby Warwickovy vlastní ruky.  Díky tomuto implantátu byla Warwickova nervová soustava připojena k internetu na Kolumbijské univerzitě. Odtud Warwick dokázal ovládat robotickou paži na univerzitě v Readingu a obdržet zpětnou vazbu ze senzorů ve špičkách prstů. Warwick také úspěšně zapojil ultrasonické senzory umístěné na kšiltovce a zažil jistý druh mimosmyslového vnímání.  Silně medializované pokračování experimentu, během něhož bylo jednodušší zařízení implantováno do ruky Warwickovy ženy (konečným cílem bylo dosažení telepatie či empatie za využití internetu pro přenos signálu na dálku), bylo rovněž úspěšné, a to do té míry, že došlo k první přímé a plně elektronické komunikaci mezi nervovými soustavami dvou lidí. V závěru experimentu byl zkoumán vliv implantátu na funkčnost Warwickovy paže. Panovaly obavy, že přímé propojení s nervovou soustavou může způsobit nějaké poškození nebo rušení, ale nebyly nalezeny žádné měřitelné známky poškození, či odmítnutí implantátu organismem.

Důsledky projektu Kyborg.

Warwick se svými kolegy tvrdí, že by výzkum provedený v rámci projektu Kyborg mohl vést k vývoji nových lékařských nástrojů pro léčbu pacientů s poškozením nervové soustavy a mohl by pomoci při ambicióznějších vylepšeních, o která se Warwick zasazuje. Někteří transhumanisté dokonce spekulují, že by podobná technologie mohla být využita k telepatii.

Kevin Warwick (* 9. února 1954, Coventry) je britský vědec a profesor kybernetiky na Universitě v Readingu v Anglii. Je znám pro své studie zaměřené na propojení lidské nervové soustavy s počítačem, věnuje se také robotice. Byl to pravděpodobně první člověk, který si "dobrovolně" nechal do paže vložit upravené RFID čipy, které detekovaly některé jeho nervové impulsy a on jimi tak mohl posílat povely robotické paži a dveřím ve svém bytě.

Kevin Warwick (* 9. Februar 1954 in Coventry) ist ein britischer Kybernetiker. Der Professor an der britischen University of Reading beschäftigt sich mit der Schnittstelle zwischen menschlichem Nervensystemen und Computersystemen. Bekannt wurde er dadurch, dass er sich als erster Mensch einen Computerchip (RFID-Chip) in den Arm implantieren ließ. 2000 hielt er die Weihnachtsvorlesung der Royal Institution (Rise of the Robots).


Život a dílo.

Narodil se v Amherst ve státu Nova Scotia jako syn lékaře. Když mu byly tři roky, přestěhovali se do Quebeku se svým otcem a matkou Beatrice. Absolvoval domácí školu od své matky až do čtrnácti let, od kterých navštěvoval Montrealskou Lower Canada College aby dokončil středoškolské studium. Boyle navštěvoval McGill University, ale vzdělání přerušil v roce 1943, kdy jako člen Královského kanadského námořnictva nastoupil do bojů v druhé světové válce. Když skončila válka, najala si jej British Royal Navy kde studoval, jak přistát letadlem Spitfire na letadlové lodi.  Bakalářský titul získal v roce 1947, titul MSc v roce 1948 a PhD 1950 na McGill University.

Dílo.

V roce 1969 Boyle a George Elwood Smith vynalezli CCD., za který obdržel v roce 1973 od Institutu Franklin medaili Stuart Ballantine, v roce 1974 ocenění IEEE Morris N. Liebmann Memorial Award, v roce 2006 ocenění Charles Stark Draper Prize a v roce 2009 Nobelovu cenu za fyziku.  Když v únoru 2006 získali Boyle a Smith ze tento svůj převratný vynález ocenění Americké národní akademie ve výši $500 000 (po několika předchozích oceněních v rámci celého světa), Boyle vzpomněl, že práce na vynálezu CCD fakticky trvala zhruba pouhou hodinu, kdy nejprve se Smithem načrtli na tabuli několik obrázků, a pak prostě šli do laboratoře první jednoduché CCD zrealizovat.

CCD.

CCD je elektronická součástka používaná pro snímání obrazové informace. Uplatnění má například ve videokamerách, digitálních fotoaparátech, faxech, scannerech, čtečkách čárových kódů, ale i řadě vědeckých přístrojů, jakými jsou například astronomické dalekohledy (včetně například Hubbleova teleskopu). Zkratka CCD pochází z anglického, což v překladu znamená zařízení s vázanými náboji.

Willard Sterling Boyle (19. srpna 1924 – 7. května 2011) byl americký fyzik, vědec a spoluvynálezce CCD čipu (charge-coupled device) narozený v Kanadě. Byl oceněn čtvrtinovým podílem Nobelovy ceny za fyziku za „vynález zobrazovacího polovodičového obvodu - senzoru CCD“ v roce 2009.

Willard Sterling Boyle, CC (* 19. August 1924 in Amherst, Nova Scotia; † 7. Mai 2011 in Halifax, Nova Scotia) war ein kanadischer Physiker und Miterfinder der Charge-coupled Devices (CCD). Im Jahre 2009 wurde ihm zusammen mit Charles Kuen Kao und George E. Smith der Nobelpreis für Physik zuerkannt.


Klubová kariéra.

Začátky.

Kariéru zahájil v Partizánu Lešno v trénincích díky otci, který tam pracoval. V roce 1997 se dostal do Varsovie Varšava, kde hrál 7 let do léta 2005 a vsítil ve 4. lize 55 gólů. Také hrál za Deltu Varšava.  Sezónu 2005/2006 zahájil v béčku vojenské Legie Varšava v třetí lize, kde dosáhl třiceti branek.

Znicz Pruszków.

V létě 2006 roku odešel do Znicze Pruszków (čti [znič pruškuv], česky Pochodeň Pruškov), který za tento přestup zaplatil 120 tisíc zlotých (přes 260 tisíc Kč). Během dvou sezón tam vstřelil 78 gólů. Dostal se tam ve skvělém období klubu, který dostal plnou podporu vedení města pro boj o nejvyšší mety. Mužstvo bylo postaveno na většinou mladých borcích – kromě Lewandowského vynikli v Pochodni např. i Radosław Majewski a Paweł Zawistowski. V sezóně 2006/2007 v 3. lize i v sezoně 2007/2008 v 2. lize byl Lewandowski králem střelců.

Lech Poznań.

18. června 2008 Lewandowski přišel do Lechu Poznaň. V Ekstraklase měl gólovou premiéru v zápase prvního kola s GKS Belchatov. V říjnu byl vyhodnocen týdeníkem "Piłka Nożna" (Kopaná) za polský objev roku 2008. 1. ledna 2009 ho redakce serveru "imscouting.com" zařadila do desítky nejslibnějších fotbalistů. O dva týdny později britký deník "The Times" umístil Lewandowského na 1. místo nejslibnějších hráčů do 23 let V sezóně 2008/09 získal s Lechem polský fotbalový pohár a v létě 2009 dosáhl na polský Superpohár, když v utkání vsítil 5 gólů. 15. května 2010 získal s Lechem mistrovský titul a sám vybojoval korunu Krále střelců s 34 góly na kontě. Po skončení sezóny 2008/09 byl v "nejlepší jedenáctce Ekstraklasy", která byla sestavena podle novinářů na základě známek, kterou hráči dostávali po každém z minimálně 16 zápasů.

Borussia Dortmund.

První sezóny 2010/2011 a 2011/2012.

V létě 2010 přestoupil z polského Lechu Poznań do Borussie Dortmund za částku mírně přesahující 44,5 milionu eur a podepsal kontrakt do léta 2014. V sezóně 2010/11 získal s Borussií bundesligový titul, který následně se spoluhráči obhájil v sezóně 2011/12. V tomto ročníku navíc vyhrál i Pohár DFB (DFB-Pokal, pohár Německého fotbalového svazu), když ve finále vstřelil hattrick mnichovskému Bayernu a Borussia zvítězila 5:2. Se 10 vstřelenými brankami ze šesti zápasů se stal nejlepším střelcem poháru DFB.

Sezóna 2012/13.

20. října 2012 v domácím utkání s FC Schalke 04 mírnil svým gólem prohru 1:2. 16. března vstřelil v Bundeslize během zápasu s SC Freiburg 4 góly a ještě přihrál na premiérový gól Leonardovi Bittencourtovi. Ve 27. bundesligovém kole 30. března 2013 vstřelil 3 góly při výhře 3:1 nad domácím Stuttgartem. Ve 28. kole německé Bundesligy 2012/13 6. dubna 2013 se jedním gólem podílel na výhře Borussie 4:2 nad Augsburgem, nicméně v tabulce druhý Dortmund v tomto kole ztratil naději na obhajobu titulu, ten získal šest kol před koncem suverénní FC Bayern Mnichov. Ve 30. bundesligovém kole 20. dubna 2013 vsítil jednu branku a pomohl k vítězství 2:0 nad 1. FSV Mainz 05.  V základní skupině D Lize mistrů 2012/13 („skupina smrti“ – nejtěžší skupina tohoto ročníku LM) přispěl gólem k výhře 1:0 18. září 2012 nad Ajaxem. 24. října přispěl jednou brankou k vítězství 2:1 nad Realem Madrid a další dva góly přidal 21. listopadu opět proti Ajaxu. V prvním utkání osmifinále 13. února 2013 proti Šachtaru Doněck se gólem podílel na remíze 2:2. a jeden gól přidal v infarktovém odvetném zápase 9. dubna proti španělské Málaze, kde Dortmund otočil zápas dvěma brankami v nastaveném čase. V prvním zápase Borussie v semifinále 24. dubna 2013 proti Realu Madrid vstřelil 4 góly, první gól v osmé minutě po centru Maria Götzeho z levé strany hřiště. Při druhém si stopl střelu Marca Reuse a pohotově ji napálil šajtlí do sítě. Při třetím oklamal madridského obránce Pepeho, obtočil se kolem něj a nekompromisně zavěsil pod břevno. Čtvrtý gól přidal z pokutového kopu. Tímto navýšil své střelecké konto v tomto ročníku LM na 19 vstřelených gólů. Borussia zvítězila 4:1 a vytvořila si dobrou pozici do odvety. V ní se polský útočník neprosadil i kvůli těsnému bránění Sergia Ramose, Dortmund 30. dubna prohrál 0:2, což ale stačilo na postup do finále proti Bayernu Mnichov. V něm se 25. května 2013 ve Wembley opět gólově neprosadil a Borussia nejprestižnější evropský pohár nezískala, podlehla Bayernu 1:2. Lewandowski zůstal s 19 vstřelenými brankami nejlepším střelcem tohoto ročníku LM.  Ještě před finále Ligy mistrů se oba soupeři (Dortmund s Bayernem) utkali v domácí lize 4. května 2013, utkání skončilo remízou 1:1 a Lewandowski měl příležitost vstřelit gól z pokutového kopu a zajistit tak Borussii vítězství, kop neproměnil. V posledním kole Bundesligy 17. května 2013 vstřelil gól proti Hoffenheimu, ale Dortmund utkání prohrál 1:2. Byl to jeho 27. ligový gól sezóny, kterým se Lewandowski dotáhl na vedoucího Stefana Kießlinga z Bayeru Leverkusen, ale Kießling skóroval v závěru utkání Hamburk–Leverkusen (0:1) a stal se králem střelců německé Bundesligy 2012/13.

Sezóna 2013/14.

27. července 2013 na začátku sezóny 2013/14 nastoupil v utkání DFL-Supercupu (německý fotbalový Superpohár) proti Bayernu Mnichov na domácím stadionu Signal Iduna Park, Borussia vyhrála 4:2 a získala tak trofej. Lewandowski toužil odejít právě do Bayernu, který o něj také jevil zájem, ještě před koncem smlouvy (končí mu na konci sezóny 2013/14), proto odmítal podepsat s Dortmundem smlouvu novou. V 1. ligovém kole 10. srpna na hřišti Augsburgu vstřelil jeden gól a přispěl tak k vítězství 4:0 pro Borussii Dortmund. 14. září 2013 vstřelil dva góly proti Hamburku, Dortmund rozdrtil soupeře 6:2. 1. listopadu 2013 vstřelil hattrick v bundesligovém zápase proti VfB Stuttgart (konečné skóre 6:1). 8. února 2014 vstřelil dva góly v utkání proti Werderu Brémy, Dortmund zvítězil 5:1. S 20 góly se stal Robert nejlepším střelcem Bundesligy ročníku 2013/14.  S Borussií postoupil ze základní skupiny F do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, německý tým v ní obsadil se ziskem 12 bodů první místo. V posledním utkání skupiny 11. prosince 2013 vstřelil jednu branku proti týmu Olympique de Marseille, Dortmund vyhrál 2:1 a postup si zajistil až tímto vítězstvím.

FC Bayern Mnichov.

Po sezoně 2013/14 odešel do FC Bayern Mnichov, s nímž podepsal pětiletou smlouvu již v lednu 2014.  V Bundeslize debutoval za Bayern proti Wolfsburgu 22. srpna 2014 v 1. kole, nastoupil v 77. minutě, přihrál na gól a Bayern zvítězil 2:1.Podle trenéra mnichovského celku Josepa Guardioly dokonale zapadl do týmu. Je schopný střílet branky a je spolehlivý v protiútocích. S Bayernem od 5. kola vedl Bundesligu.  21. října 2014 vstřelil v základní skupině E Ligy mistrů UEFA 2014/15 gól italskému klubu AS Roma na 3:0, Bayern vyhrál v Itálii vysoko 7:1. 1. listopadu 2014 v klání proti svému bývalému klubu Borussii Dortmund dal vyrovnávací branku na 1:1 (72. minuta), Bayern poté vyhrál 2:1 zásluhou Arjena Robbena z penalty.  26. listopadu 2014 v zápase základní skupiny E Ligy mistrů UEFA 2014/15 dal gól hlavou na 2:1 proti Manchesteru City. Bayern ale podlehl 2:3, Sergio Aguero rozhodl utkání hattrickem., k 1. 1. 2015 měl na kontě 19 gólů v Lize mistrů UEFA. Často se hovořilo o jeho roli v Bayernu, sám se nechal slyšet se svojí nespokojeností, že nedává tolik gólů, jako v minulých sezónách. Trenér Guardiola mu ale plně důvěřoval. V sezóně 2014/15 byl jeden z nejvytíženějších hráčů, vedle Manuela Neuera a Juana Bernata. Zastával jako obvykle pozici hrotového útočníka. V lednu 2015 o něj projevily zájem zahraniční kluby, např. PSG. Trenér mnichovského celku Guardiola ale všechny nabídky odmítl.  4. dubna 2015 v derby proti Borusii Dortmund dorazil do brány vítězný gól zápasu, zápas skončil 1:0, 11. dubna 2015 ve 28. kole Bundesligy proti Eintrachtu Frankfurt vsítil 2 góly, konečné skóre bylo 3:0 a sklidil velkou chválu. V 29. kole Bundesligy bylo jasno, FC Bayern Mnichov zvítězil i v tomto ročníku a Robert Lewandowski mohl už potřetí slavit prestižní titul vládce Německa.  V 6. kole sezóny 2015/16 německé Bundesligy 22. září 2015 vstřelil jako střídající hráč 5 gólů během pouhých 9 minut (do sítě VfL Wolfsburg), postaral se tak o obrat na konečných 5:1 a také o několik rekordních zápisů. S časem 3 minuty a 22 sekund překonal mj. nejrychlejší hattrick Bundesligy, který držel předtím Michael Tönnies (6 minut).

Sezóna 2019/20.

Na hřišti Bayeru Leverkusen 6. června 2020 vstřelil svůj 30. gól v ligové sezóně, Bayern Mnichov vyhrál 4:2 a upevnil první místo v tabulce před pronásledovateli. Stal se jediným skórujícím v utkání na půdě Werderu Brémy 16. června 2020, ve kterém Bayernu zajistil osmý mistrovský titul za sebou.

Reprezentační kariéra.

Lewandovski absolvoval v roce 2008 tři přátelské utkání v polském reprezentačním výběru do 21 let. Bylo to proti Anglii, Bělorusku a Finsku.  10. září 2008 ve věku 20 let debutoval v A-mužstvu Polska v zápase s domácím San Marinem. V 58. minutě nastoupil na hřiště a za osm minut vstřelil gól, Poláci zvítězili v kvalifikačním střetnutí 2:0. V prvním kvalifikačním zápase na EURO 2016 7. září 2014 vstřelil v portugalském Faru čtyři góly Gibraltaru, který prohrál vysoko 0:7.  Ve sledovaném zápasu 11. října 2014 proti Německu v kvalifikaci na EURO 2016 byl u historicky první výhry Polska nad Německem 2:0. S polským týmem slavil postup na EURO 2016 ve Francii a zároveň se stal se 13 góly v 10 zápasech nejlepším střelcem kvalifikace.

EURO 2012.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy 2012, kde mělo Polsko jako pořadatelská země (společně s Ukrajinou) jistou účast. V zahajovacím utkání celého šampionátu 8. června se střetlo Polsko s Řeckem a Robert vstřelil v 17. minutě hlavou první gól turnaje. Na tři body to nestačilo, oba soupeři si připsali po bodu za remízu 1:1. 12. června se opět zrodila remíza 1:1 polského národního mužstva s Ruskem a Lewandowski dostal v zápase žlutou kartu. V přímém souboji o čtvrtfinále s Českou republikou 16. června pohřbil polské naděje na historicky první postup ze základní skupiny jediným gólem utkání český záložník Petr Jiráček. Polsko obsadilo se ziskem 2 bodů poslední čtvrté místo základní skupiny A.

EURO 2016.

Trenér Adam Nawałka jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii.

Kariérní statistiky.

Klub.

"Aktuální k datu: 6. červen 2020"

Individuální úspěchy.

Zdroj:

Robert Lewandowski (* 21. srpna 1988, Varšava, Polsko) je polský fotbalový útočník, který hraje od června 2014 v německém klubu FC Bayern Mnichov. Předtím působil v Borussii Dortmund a v polských klubech. Je rovněž polským fotbalovým reprezentantem.

Robert Lewandowski (* 21. August 1988 in Warschau) ist ein polnischer Fußballspieler. Der Stürmer steht seit der Saison 2014/15 beim Bundesligisten FC Bayern München unter Vertrag und ist seit 2014 Kapitän der polnischen A-Nationalmannschaft, deren Rekordspieler und -torschütze er ist.


Výskyt.

Ropuška baleárská obývá vápencové pohoří Serra de Tramuntana na severu Mallorcy o celkové rozloze 10 km. Žije v potocích o teplotě 9 až 22 °C v krasových oblastech, běžně se ukrývá pod kameny a v úžlabinách. Maximální nadmořská výška, ve které se vyskytuje, je 850 m n. m. V jejím areálu výskytu obyčejně spadne 1 000 až 2 000 mm srážek ročně.

Popis.

Ropuška baleárská je malá žába, samci měří 34,7 mm, samice až 38 mm. Žába má poměrem k tělu velkou hlavu se zaobleným nosem. Rovněž nohy s prsty jsou poměrem k tělu dlouhé. Parotidy dosahují pouze malé velikosti. Oči jsou velké a mají zlatavé zbarvení, zornice je malá a svislá. Na hřbetě má tento druh bradavice, kůže je jinak hladká a lesklá. Zbarvení tohoto druhu je proměnlivé, přičemž nejčastější barvou je tmavozelená, s tmavými skvrnami na hřbetě, a bílé břicho. Mezi očima má často černý trojúhelník. U tohoto druhu není vyvinut zřetelný pohlavní dimorfismus.  Pulci dosahují po vylíhnutí velikosti asi 18 mm, za několik týdnů měří přes 7 cm.

Chování.

Ropuška baleárská je noční živočich. Živí se především bezobratlými, jako jsou žížaly nebo brouci. Rozmnožování tohoto druhu probíhá podobně jako u všech žab patřící do rodu "Alytes", výsledek reprodukce závisí na nadmořské výšce; ve výše položených oblastech jsou žáby úspěšnější, protože zde žije méně operátorů. Převážně na začátku noci, někdy i ve dne, samci přivolávají samice melodickým zvukem „pi, pi, pi”. Po spáření, které probíhá na souši, si samec omotá 7−20 vajíček měřících 5,4−7 mm v řetězcích okolo zadních nohou. Samce s vajíčky lze většinou nalézt v květnu až červnu. Opatrovává je asi 1 měsíc, poté se z nich kdykoli od června do září vylíhnou pulci, jsou však známá i mláďata, která se vylíhla v prosinci, přezimovala a dovyvinula se příští rok. Jinak tento druh nehibernuje.

Ohrožení.

Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je ropuška baleárská hodnocena jako zranitelný druh, avšak se stoupající populací. V oblasti jejího výskytu žije 500−1 500 párů ropušek baleárských. Nebezpečí představuje především dovlečení užovky maurské ("Natrix maura"), jejíž hlavní potravou jsou různí obojživelníci včetně jejich mláďat a na Mallorce tvoří ropušky hlavní část její potravy. Dalším nebezpečným nepůvodním druhem pro ropušku je skokan Perézův ("Pelophylax perezi"), se kterým musí soupeřit o prostor. Menší hrozbu představuje turismus a rozrůstání lidských sídel. Od roku 1988 začal probíhat chovný program v zoo v Jersey, díky kterému bylo do volné přírody introdukováno několik populací. Roku 2004 byl objeven dospělec, který uhynul na následky nakažení primitivní houbou "Batrachochytrium dendrobatidis". V následné studii 21 populací byly 4 z nich nakaženy touto plísní, z toho ve dvou téměř všichni jedinci. Zjistilo se, že tato houba se dostala na Mallorcu společně s infikovanou populací ze zoo v Jersey. V roce 2002 byl program reintrodukce z Jersey zastaven a od roku 2004 bylo vypouštění kvůli detekovaným chorobám zcela zastaveno.  Nutností pro zachování tohoto druhu bude dále pozorování populace kvůli zjištění houby "Batrachochytrium dendrobatidis" a také vyhubení užovky maurské z ostrova.

Ropuška baleárská ("Alytes muletensis", také "Baleaphryne muletensis") je žába z čeledi pestrankovití (Discoglossidae) a rodu ropuška ("Alytes"). Druh popsal Borja Sanchíz a Rafel Adrover v roce 1979 na základě subfosilií, přičemž se myslelo, že druh vyhynul v období pleistocénu, avšak populace byla objevena v roce 1980. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je hodnocena jako zranitelný druh.

Die Mallorca-Geburtshelferkröte ("Alytes muletensis") ist eine auf der Mittelmeerinsel Mallorca endemisch vorkommende Amphibienart aus der Gattung der Geburtshelferkröten ("Alytes"). Auf Spanisch und Katalanisch wird sie Ferreret genannt. Sie wurde 1979 aufgrund subfossiler Funde aus dem mittleren und oberen Pleistozän beschrieben. Zunächst wurde angenommen, die Art sei seit über 2000 Jahren ausgestorben, bis lebende Exemplare entdeckt wurden.


Biografie.

Studoval gymnázium ve Vratislavi, kde jeho otec působil jako profesor slavistiky. Když otec zemřel, postaral se o něho Jan Evangelista Purkyně, který zde byl též profesorem, měl také velký vliv na jeho výchovu. Maturitu složil na Akademickém gymnáziu v Praze 1. Po maturitě učil na gymnáziu v Chomutově a v letech 1860-61 a 1864-65 na gymnáziu v Ječné. Roku 1860 se stal kustodem botanického oddělení Národního muzea. Roku 1866 se habilitoval na pražské technice (dnes ČVUT), roku 1871 byl jmenován mimořádným a roku 1880 řádným profesorem botaniky na pražské Univerzitě Karlově. Stal se prvním ředitelem Katedry botaniky. Od roku 1869 byl členem Královské české společnosti nauk, od roku 1890 České akademie věd a umění a byl také členem řady učených společností v cizině.

Rodinný život.

S manželkou Aloisií, rozenou Knafovou (1837–1904)měl pět dětí (z nich jeden syn zemřel v jednom roce). Jeho syn Ladislav František Čelakovský byl také botanikem a mykologem. Syn Jaromír Čelakovský byl ředitelem Zemské banky, syn Miroslav Čelakovský sekčním šéfem Zemského výboru. Je pohřben v Praze na Olšanských hřbitovech. Secesní náhrobek ze švédské žuly je vyplněn kromě jeho jména i jménem jeho manželky Luisy. V horní části náhrobku je jeho podobizna, dílo sochaře Bohumila Kafky.

Dílo.

Zabýval se hlavně morfologií rostlin, zejména květenství nahosemenných, systematikou, kde popsal řadu rostlinných druhů a kříženců. Navázal na své předchůdce, zejména na Karla Bořivoje Presla, a vytvořil první vědecký soupis květeny Českých zemí. Široce založenou „Fylogenetickou morfologii“ nedopsal a zůstala v rukopise. Byl u nás první, kdo roku 1877 referoval o Darwinově teorii a roku 1894 o ní vydal knihu nazvanou Rozpravy o Darwinově theorii. V roce 1899 prosadil zřízení botanické zahrady pro českou část pražské univerzity v Praze, Na Slupi, kde existuje dodnes. Přispíval do Riegrova slovníku a do Ottova slovníku naučného a napsal desítky článků do časopisů Vesmír, Živa, Osvěta a dalších. Kromě toho napsal několik učebnic a populárních knih o rostlinách a houbách.

Hlavní spisy.

Popsané druhy.

Podle databáze INPI popsal 208 rostlinných druhů.

Překlady.

Vedle vědecké činnosti se v mládí zabýval také překladatelstvím a přeložil do češtiny několik Shakespearových dramat.

Ladislav Josef Čelakovský (29. listopadu 1834 Praha – 24. listopadu 1902 tamtéž) byl český botanik, profesor pražské univerzity a člen České akademie věd.

Ladislav Josef Čelakovský (* 29. November 1834 in Prag; † 24. November 1902 ebenda) war ein böhmischer, k. k. und k. u. k. österreichischer Botaniker. Er forschte vor allem an Fragen der Systematik und Morphologie der Pflanzen sowie an der Geschichte der tschechischen Botanik. Sein botanisches Autorenkürzel lautet „Čelak.“.


Kariéra.

Gösta Ekman se narodil ve Stockholmu jako syn režiséra Hasse Ekman a "Agnety Ekmanové" (rodným jménem "Wrangelová"). Gösta Ekman představuje třetí generaci v rodině významných švédských herců. V první generaci to byl jeho dědeček, Gösta Ekman starší, následovaný jeho otcem (Hasse Ekman), který byl úspěšný filmový režísér a také herec. Do herecké rodiny Ekmanů patří také jeho bratři "Stefan Ekman" a "Mikael Ekman", divadelní režiséři a jeho neteř, herečka "Sanna Ekmanová". Od roku 1989 byla jeho manželkou herečka a filmová režisérka Marie-Louise Ekmanová, dříve "Marie-Louise De Geer Bergenstråhle", rozená "Fuchsová". Ekman bývá někdy v titulcích filmů nebo filmových databází označován jako "Gösta Ekman Jr." (mladší), aby se vyhnulo záměně s jeho dědečkem, také známým hercem.  V letech 1956 až 1961 byl asistentem několika významných režisérů: Per-Axel Branner, Hasse Ekman, Stig Olin, Bengt Ekerot a Ingmar Bergman. Ekman začal svou kariéru divadelního herce v divadlech "Alléteatern" (1956 až 1957), "Munkbroteatern" (1959) a "Stockholmské městské divadlo" ("Stockholms stadsteater", 1960). Objevil se také v řadě švédských filmů, včetně švédské komediální série "Jönssonligan". Nejznámější je právě pro svá komediální díla, zvláště ve spolupráci s komickou dvojicí Hasse & Tage, se kterou hrál na divadle i ve filmu, často zde měl hlavní roli. Jeho filmová kariéra však zahrnuje mnoho žánrů, včetně série šesti filmů, ve kterých hrál hlavní roli známého švédského kriminalisty Martina Becka (tyto filmy jsou založeny na literární předloze švédské autorské dvojice Maj Sjöwallová – Per Wahlöö, tzv. "romány o zločinu").  Svou divadelní a filmovou kariéru oficiálně ukončil v roce 2003, ale v roce 2005 se vrátil, aby zahrál hlavní role ve dvou filmech jeho ženy ("Asta Nilssons sällskap" a "Pingvinresan"). V roce 2007 pak režíroval hru "Gäckanden" pro "Královské dramatické divadlo (Kungliga Dramatiska Teatern)", které je nejvýznamnějším divadlem ve Stockholmu a jedno z nejznámějších divadel v Evropě. Z filmů, které byly uvedeny také v České republice (alespoň na některém festivalu) zmiňme "Muž, který přestal kouřit" (1973), "Adam a Eva" (1997) nebo "Iluze – film o vlaku" (2003).

Osobní život.

Od roku 1963 do 1974 byla jeho ženou "Fatima Svendsenová (narozená 1944), což byla adoptivní dcera švédského režiséra, spisovatele a herce Karl Gerharda. V roce 1964 se jim narodil syn Måns Ekman. Od roku 1979 do roku 1987 byla jeho ženou "Pia Harahapová" (narozená 1955), se kterou adoptovali dvě děti. Od roku 1989 až do jeho smrti v roce 2017 byla jeho manželkou Marie-Louise Ekmanová (narozená 1944). Gösta Ekman zemřel 1. dubna 2017, ve věku 77 let.

Ocenění a nominace.

Gösta Ekman byl třikrát nominován na ocenění "Guldbaggen" (Zlatohlávek: ocenění švédského filmového průmyslu) v kategorii hlavní nebo vedlejší role, v roce 1973 tuto cenu získal za hlavní roli ve snímku Muž, který přestal kouřit. Navíc film Muž na balkóně, kde hrál hlavní roli kriminalisty Martina Becka byl na toto ocenění nominován celkem čtyřikrát, cenu nakonec získal pouze jednou za nejlepší scénář. Tento film byl natočen podle stejnojmenné literární předlohy autorské dvojice Maj Sjöwallová a Per Wahlöö. Kromě toho v roce 2007 byl nominován počtvrté a získal druhého, zvláštního Zlatohlávka (švédsky "Hedersguldbaggen") jako "Cenu za celoživotní přínos švédskému filmu a divadlu".

Hans Gösta Gustaf Ekman 28. července 1939 – 1. duben 2017) byl švédský herec, komik, režisér a spisovatel. Je dvojnásobným držitelem ocenění Zlatohlávek, na tuto švédskou filmovou cenu byl nominován celkem čtyřikrát.

Hans Gösta Gustav Ekman (der Jüngere), (, * 28. Juli 1939 in Stockholm; † 1. April 2017 ebenda) war ein schwedischer Schauspieler, Drehbuchautor und Regisseur. Er war der Enkel des Schauspielers Gösta Ekman (der Ältere) und Sohn des Schauspielers Hasse Ekman. Er war verheiratet mit Marie-Louise Ekman, die seit 2009 Intendantin für das Königliche Dramatische Theater in Stockholm ist.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1352. Obec se postupně nazývá "Krzyn", "Krzynovec" či "Skřinec".  Jan z Ronova se stal zakladatelem rodové větvě Křineckých z Ronova. Křinec byl v držení jeho potomků ještě v roce 1565. V roce 1575 vlastnil kuncberské panství Jindřich z Valdštejna, kterému Křinec patřil až do konce třicetileté války.  Poštovní úřad v Křinci byl založen v letech 1868–1869. Od 12. dubna 2007 byl obci vrácen status městyse.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městysi Křinec "(1046 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: Ve vsi Bošín "(271 obyvatel, katol. kostel, evang. kostel, samostatná ves se později stala součástí Křince)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, obchod s koňmi, kovář, krejčí, obuvník, porodní asistentka, 26 rolníků, obchod se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek Bošín, Sovenice a Mečíř, 2 trafiky.  Ve vsi Mečíř "(232 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Křince)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hostinec, kovář, krejčí, řezník, obchod se smíšeným zbožím, trafika, zahradník.  V obci Nové Zámky "(přísl. Mutínsko, 250 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Křince)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hospodářské strojní družstvo, 2 hostince, kolář, rolník, řezník, trafika.  Ve vsi Sovenice "(314 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Křince)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s dobytkem, 2 hostince, 2 koláři, kovář, 2 obuvníci, pekař, pískovna, rolník, 2 obchody se smíšeným zbožím, tesařský mistr, trafika, trhovec.  V obci Zábrdovice "(247 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Křince)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: výroba cementového zboží, hospodářské družstvo, 2 hostince, kovář, krejčí, mlýn, pila, obchod se smíšeným zbožím, trafika.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2011

Křinec je městys ležící v okrese Nymburk, 11 km severovýchodně od Nymburku. Žije zde obyvatel. Katastrální území Křince má rozlohu 2 583 ha. Součástí obce jsou i vesnice Bošín, Mečíř, Nové Zámky, Sovenice a Zábrdovice.

Křinec (deutsch "Krzinetz", auch "Krinetz", "Kschinetz", "Neu Kunstberg") ist ein Městys in Tschechien. Er liegt zwölf Kilometer nordöstlich von Nymburk und gehört zum Okres Nymburk.


Život a vědecká činnost.

Jeho otec, Roger Gaurth Hansen, byl profesorem biochemie na Utah State University. Má dva bratry, Ted Howard Hansen působí jako imunolog na "Washington University in St. Louis" a Roger Hansen je inženýrem v oblasti managementu vodních zdrojů.  V roce 1974 získal bakalářský titul na Utah State University a roce 1978 získal na University of Minnesota titul Ph.D.. Následně nastoupil jako asistent a docent na Carnegieho-Mellonovu univerzitu a v roce 1981 začal působit na Chicagské univerzitě. Na této univerzitě je dnes profesorem ekonomie.  Jeho nejznámějším vědeckým výsledkem je vývoj ekonometrické techniky tzv. zobecněné metody momentů (anglicky: "Generalized method of moments", zkratka: "GMM"). Tato metoda umožňuje testovat platnost vybraných vztahů v ekonomických modelech bez nutnosti úplné specifikace celého modelu.  Je autorem nebo spoluautorem mnoha prací, které se zabývají aplikací metody do různých oblastí ekonomie, například financí, mezinárodních financí nebo makroekonomie. Jeho raná práce s Kennethem Singletonem významně zlepšila chápání nedostatků široké třídy modelů pro oceňování aktiv. Společně s Ravi Jagannathanem zkonstruoval jednoduché vztahy, které musí splňovat preference investorů v teoretických modelech, aby takové modely mohly uspět při vysvětlení vysokých rizikových prémií finančních aktiv.  V současné době se společně s Thomasem Sargentem zabývá robustním rozhodováním investorů v podmínkách nejistoty. Spolu s José Scheinkmanem zkoumá časovou strukturu vztahu k riziku a nejistotě.  V roce 1984 získal společně s Kennethem Singletonem Frischovu medaili. V roce 2013 byl oceněn Nobelovou cenou za ekonomii, společně s Robertem J. Shillerem a Eugenem Famou.  Je členem americké Národní akademie věd. V současné době je rovněž ředitelem Becker Friedman Institute na University of Chicago a spolupodílí se vedení Macro Financial Modelling Group, která zkoumá vztah finančního sektoru a reálné ekonomiky.  Je ženatý s Grace Tsiang, dcerou čínsko-amerického ekonoma Sho-Chieh Tsianga a mají spolu jednoho syna, Petra.

Lars Peter Hansen (* 26. října 1952 Champaign, Illinois) je americký ekonom, zabývající se zejména makroekonomií, ekonometrií a teorií financí, nositel Nobelovy ceny za ekonomii.

Lars Peter Hansen (* 26. Oktober 1952 in Urbana, Illinois) ist ein US-amerikanischer Wirtschaftswissenschaftler. Er wurde 2013 – gemeinsam mit Robert J. Shiller und Eugene Fama – mit dem Alfred-Nobel-Gedächtnispreis für Wirtschaftswissenschaften ausgezeichnet.


Život.

Narodil se ve Vlašku Polje. Absolvoval bělehradské gymnázium a poté přírodovědu na tamější vysoké škole. V roce 1885 se zúčastnil jako dobrovolník srbsko-bulharské války, z níž si odnesl stříbrnou medaili za statečnost. Nesouhlas s politikou Obrenovićů ho přivedl k radikálům, které odpustil vlivem jejich vzrůstajícího konzervatismu počátkem dvacátého století. Členem parlamentu se stal v roce 1901. Angažoval se také v hnutí četniků, které chápal jako osvoboditele srbského národa od Dunaje po Vardar. V období před první světovou válkou vykonával funkce ministra školství (1904), předsedy parlamentu (1905) a starosty Bělehradu (1910 - 1914). Po ustavení vlády všenárodní jednoty v prosinci 1914 požadovala právě Davidovićova Nezávislá radikální strana vypracování koncepce národního osvobození všech Jihoslovanů. Davidovićova strana opustila na protest Pašićovu vládu v reakci na soluňský proces. Davidović ve dnech 6. - 9. listopadu 1918 zastupoval na konferenci v Ženevě, kde měla být nalezena shoda v otázce spojení Srbska a jihoslovanských oblastí bývalé rakousko-uherské monarchie, srbskou opozici. V únoru 1919 vzniká Demokratická strana, jejímž předsedou je Davidović až do své smrti v roce 1940. Davidovićova demokraticko-socialistická vláda vystřídala za vnitropolitické krize v srpnu 1919 vládu Stojana Protiće. Situace ale nepřála ani této vládě, a tak byla v únoru 1920 vystřídána opět vládou radikála Stojana Protiće. Po návratu chorvatských poslanců do parlamentu ztratila vláda Nikoly Pašiće většinu, kterou naopak mělo spojení Demokratické strany, Slovinské lidové strany a Jugoslávské muslimské organizace. Novou vládu, která požadovala dodržování zvyklostí demokracie a parlamentarismu, sestavil právě Ljubomir Davidović. Vláda však neměla přízeň krále Alexandra, na jehož pokyn podal v říjnu 1924 demisi ministr války Stefan Hadžić, který tak vyvolal pád celé vlády. V roce 1931 se Davidović postavil do čela sjednocené opozice proti premiéru Petaru Živkovićovi. Davidović a jeho Demokratická strana se také na přelomu let 1937 a 1938 zapojili do "Bloku národní shody" – reprezentovaného Vladimirem Mačkem – proti premiéru Stojadinovićovi. Ljuba Davidović zemřel dvacet let po pádu své první vlády – 19. února 1940 v Bělehradě.

Profesor Ljubomir Davidović, cyrilicí Љубомир Давидовић (24. prosinec 1863 – 19. únor 1940) byl srbský politik spojený především s Demokratickou stranou.

Ljubomir Davidović (), auch: Ljuba Davidović (* 24. Dezember 1863 in Vlaško Polje, Serbien; † 19. Februar 1940 in Belgrad) war ein jugoslawischer Politiker. Er diente als Premierminister des Königreichs der Serben, Kroaten und Slowenen zwischen 1919 und 1920 sowie 1924.


Životopis.

Tryon se narodil 8. června 1729 v rodinném sídle v Norbury Parku v Surrey v Anglii, jako syn Karla Tryona a lady Mary Shirleyové. Jeho dědečkem z matčiny strany byl Robert Shirley, 1. hrabě Ferrers. V roce 1751 vstoupil Tryon do armády jako poručík v 1. pěšího pluku granátníků a později byl povýšen na kapitána. Měl dceru s Mary Stanton, se kterou se nikdy neoženil. V roce 1757 se oženil s Margaret Wake, londýnskou dědičkou s věnem 30 000 liber. Její otec, William Wake, byl v letech 1742 až 1750 v Bombaji guvernérem a členem společnosti The East India Company (EIC), což byla britská akciová společnost, založená k rozvoji obchodu v oblasti Indického oceánu, zejména východní Indie. Wake zemřel na lodi cestou kolem Mysu Dobré naděje na cestě domů. V roce 1758 byl Tryon povýšen na podplukovníka. Po Margaretě byl později pojmenován kraj Wake County v Severní Karolíně, dnešní Raleigh.

Sedmiletá válka.

Během Sedmileté války se Tryon a jeho pluk zapojili do operace v Cherbourg - St Malo. Přistáli v Cherbourgu a zničili všechna válečná zařízení. V září se znovu pustili do boje v St. Malo, kde operace probíhala hladce až do 11. září 1758, kdy se v bitvě u Saint Cast dostali Britové pod intenzivní palbu Francouzů a byli nuceni ustoupit. Tryon byl zraněn na stehně a na hlavě.

Guvernér Severní Karolíny.

Dne 26. dubna 1764 získal Tryon díky rodinným kontaktům funkci guvernéra provincie Severní Karolína. Přicestoval s celou rodinou včetně mladé dcery, a architekta Johna Hawkse. Začátkem října Tryon zjistil, že předchozí guvernér, Arthur Dobbs, funkci neopustil. A navíc Dobbs oznámil, že svůj úřad opustí až v květnu. Přestože měl oficiální jmenování Lieutenant Governorocitl se bez příjmu. V roce 1765 byl zrekonstruován dům zvaný Russelborough na řece Cape Fear poblíž města Brunswick. Dům sloužil jako Tryonova rezidence v době kdy sloužil jako Lieutenant Governor Tryon funkci guvernéra začal vykonávat až po smrti Dobbse. Ten zemřel 28. března 1765. Dne 10. července Tryona anglický král Jiří III. povýšil na guvernéra.  Poté, co převzal úřad guvernéra, Tryon se věnoval rozšíření anglikánské církve v Severní Karolíně. Protože v té době bylo v Severní Karolíně pouze pět anglikánských kostelů, Tryon usiloval o dokončení rozestavěných stavebních projektů anglikánských kostelů v Brunswicku, Wilmingtonu, Edentonu a New Bernu v Severní Karolíně. Také jmenoval členy duchovenstva pro tyto oblasti a podporoval stavbu nových kostelů, zejména ve venkovských oblastech.  V Severní Karolíně existovala silná opozice proti zákonu Stamp Act (Kolkový zákon) z roku 1765. Na podzim roku 1765 se konal v New Yorku sjezd zástupců několika amerických kolonií, tak zvaný "Stamp Act Congress" (7. - 25. října 1765), později znám jako kontinentální kongres. Shromáždění odhlasovalo jednotný protest proti novému britskému zdanění. Tryon odmítal umožnit konání sjezdu od 18. května 1765 do 3. listopadu 1766 ve snaze zabránil přijetí usnesení proti zákonu Stamp Act. Uvedl, že on osobně je také proti Stamp Act a nabídl se, že zaplatí požadované daně. Požádal ovšem o vojsko k vynucení uplatnění zákona, ale dne 25. června 1766 byl informován, že byl tento zákon zrušen.  V letech 1764 až 1764 vypracoval s architektem Johnem Hawksem plány na vybudování velkorysé stavby nového sídla guvernéra, které by také fungovalo jako sídlo vlády. V prosinci 1766 zákonodárce Severní Karolíny schválil 5 000 £ na tuto stavbu. Tryon ovšem řekl, že tato částka naprosto nestačí pro plány které vytvořil s Hawksem; výstavba sídla tím „základním způsobem“ by stála nejméně 10 000 liber, aniž by zahrnovala budovy, které si naplánoval. Hawks souhlasil, že bude dohlížet na stavbu po dobu tří let a na Tryonův příkaz odcestoval do Filadelfie najmout pracovníky; neboť Tryon řekl, že lidé v Severní Karolíně by nevěděli, jak postavit takovou budovu. Podařilo se mu přesvědčit úředníky zvýšit daně aby mohl svůj projekt financovat. Nepopularita nových daní vyvolala hanlivou přezdívku budovy „Tryon Palace“. V roce 1770 se Tryon přestěhoval do dokončeného sídla. Budova se stala „památkou bohatství a elegance v amerických koloniích.“  Ačkoli Tryon dosáhl některých pozoruhodných zlepšení v kolonii, například vytvoření poštovní služby v 1769, je nejznámější surovým potlačením povstání v západní Severní Karolíně, známé jako War of the Regulation v období 1768 až 1771. Povstání bylo způsobeno částečně nesouhlasem se zdaněním uloženým aby bylo možno zaplatit za palác Tryon v New Bern (který Tryon určil jako hlavní město provincie) a částečně za zneužívání daní a podvody vládních úředníků. Rebelie, kterou někteří považují za první signál americké revoluční války, byla potlačena v bitvě u Great Alamance Creek v západní části Severní Karolíny, kdy 16. května 1771 koloniální milice porazila 2 000 rebelů.  Po bitvě nařídil Tryon popravu sedmi údajných povstalců usvědčených soudcem Richardem Hendersonem. Většina mužů byla obviněna z porušení zákona Riot Act z 1. srpna 1715 - zákon vydaný parlamentem Velké Británie, který povolil místním úřadům prohlásit jakoukoli skupinu 12 a více osob za nezákonné shromáždění.(Zrušen v roce 1967). Mezi popravenými muži byli James Few, Benjamin Merrell, Enoch Pugh, Robert Matear, „kapitán“ Robert Messer a další dva.  Šesi dalších odsouzených: Forrester Mercer, James Stewart, James Emmerson, Herman Cox, William Brown a James Copeland - dostalo prominutí trestu králem Jiřím III. a Tryon je propustil. Povstání někteří historici vnímají jako předchůdce americké revoluce. Tryon poté znovu zvýšil daně, aby zaplatil vydání za milici bojující proti rebelům.  Dne 30. června 1771 Tryon opustil Severní Karolínu, jeho vláda skončila. Tryon Palace byl v 50. letech 20. století rekonstruován s využitím původních architektonických plánů, které vypracoval John Hawks.

Guvernér New Yorku.

8. července 1771 Tryon dorazil do provincie New York a stal se jeho guvernérem. V letech 1771 a 1772 se mu podařilo shromáždit odpovídající prostředky pro rozčlenění britských vojsk a také dne 18. března 1772 pro zřízení milice. Prostředky byly také vyčleněny na obnovu obranných sil města New York.  V roce 1772 vznikla v New Yorku silná opozice proti plánovanému zákonu Tea Act, schválenému britským parlamentem v roce 1773. V prosinci 1773 Sons of Liberty (Synové svobody - tajná revoluční organizace, která byla vytvořena ve třinácti amerických koloniích, aby prosazovala práva evropských kolonistů a bojovala proti zdanění britskou vládou) „přesvědčili“ úředníky, kteří se zabývali dovozem čaje aby rezignovali. Tryon navrhl čaj vyložit a uložit do Fort George. Sons of Liberty byli proti a jejich newyorský vůdce Alexander McDougall řekl: „zabraňte lodím vjet do přístavu a zabijte guvernéra a celou radu“. Když 22. prosince dorazila zpráva o události známé jako Bostonské pití čaje, Tryon se vzdal pokusu čaj vyložit. Vzkázal do Londýna, že je možno dostat čaj na břeh „pouze pod ochranou bajonetů a děl, nevidím jiné řešení.“ V roce 1774 Newyorčané vyhodili do moře celou zásilku čaje.  Dne 29. prosince 1773 bylo sídlo guvernéra kompletně zničeno požárem. Škoda byla vyčíslena na pět tisíc liber.

Americká válka za nezávislost.

Dne 7. dubna 1774 Tryon odcestoval do Anglie. Po dobu Tryonovy nepřítomnosti byl úřadujícím guvernérem New Yorku Cadwallader Colden. Tryon se do New Yorku vrátil 25. června 1775 po zahájení americké revoluční války. Isaac Sears se v červenci vrátil z kontinentálního kongresu s příkazem, aby byl Tryon zatčen, ale George Washington nařídil Philipu Schuylerovi, veliteli v New Yorku, nechat Tryona na svobodě.  19. října 1775 byl Tryon nucen hledat útočiště na britské lodi "Halifax," kotvící v přístavu v New Yorku. Následně zřídil velitelství u pobřeží na palubě obchodní lodi "Duchess of Gordon." V roce 1776 rozpustil stávající New York Assembly a vyhlásil v únoru nové volby do sněmu. Když i nový sněm hlasoval pro nezávislost, Tryon sněm rozpustil.  Během jara a léta 1776 Tryon a starosta New Yorku, David Mathews, společně plánovali únos generála George Washingtona a vraždy jeho hlavních důstojníků. Do spiknutí byl zapojen jeden z Washingtonových bodyguardů, Thomas Hickey. Hickey byl ve vězení za předávání padělaných peněz. Tam se s plánem pochlubil svému spoluvězni Isaacu Ketchamovi. Ketcham spiknutí odhalil úřadům ve snaze získat vlastní svobodu. Hickey byl souzen válečným soudem a 28. června 1776 byl pověšen na vzpouru.  V červnu přijel admirál William Howe, 5. vikomt Howe s britskou armádou do New Yorku. Howe vyhlásil v New Yorku stanné právo. Vojenským velitelem města se stal James Robertson, který byl 40. guvernérem New Yorku od roku 1779 do 1783. Tryon si zachoval svůj nominální titul jako guvernér, ale s malou pravomocí.  Na počátku roku 1777 byla Tryonovi přidělena hodnost generálmajora provincií. V dubnu dostal rozkaz napadnout Connecticut, dorazit do města Danbury a zničit tam vojenský materiál. Tryon založil své sídlo v domě loajalisty jménem Joseph Dibble na jižním konci vesnice a poblíž veřejných obchodů. Generálové Agnew a Erskine sídlili v domě poblíž mostu, na horním konci hlavní ulice, nyní ve vlastnictví pana Knappa. Všechny ostatní domy ve vesnici byly v noci naplněny britskými jednotkami.  Tryon dosáhl vítězství nad americkými Patrioty v bitvě u Ridgefieldu. Američané bojovali pod vedením generála Davida Woostera a Benedikta Arnolda. V květnu 1778 dostal Tryon hodnost generálmajora v britské armádě, ale platnou pouze v Americe, a také hodnost plukovníka 70. pěšího pluku. Stal se velitelem britských sil na Long Islandu  Tryon dlouho obhajoval vojenské útoky na civilní cíle, ale Clinton Tryonovy návrhy odmítal. V červenci 1779 Tryon velel řadě útoků na pobřeží Connecticutu, na města New Haven, Fairfield a Norwalk. Fairfield a Norwalk vydrancoval a vypálil. Cílem těchto akcí bylo odvrátit americké síly od obrany údolí řeky Hudson. Navzdory tlaku guvernéra Connecticatu Jonathana Trumbulla generál Washington své jednotky nepřemístil. Američané Tryona odsoudili za válku proti „ženám a dětem“ a britský velitel Clinton byl také rozhořčen tím, že Tryon neuposlechl jeho rozkazů. Tryon sice našel porozumění u lorda George Germaina, ale Clinton odmítl pověřit Tryona dalšími významnými úkoly.

Další život.

V září 1780 se Tryon vrátil do svého domova v Londýně v Anglii. Nadále velel 70. pěšímu pluku v koloniích. V roce 1783 přikázal pluku návrat do Anglie a rozpustil ho. V roce 1782 byl povýšen na generálporučíka. V roce 1784 velel jako plukovník 29. pěšímu regimentu, který byl umístěn v Kanadě.  Zemřel ve svém domě v Londýně 27. ledna 1788 a byl pohřben v kostele St Mary's Church, Twickenham, Middlesex, Anglie  Tryonovův postup během americké revoluce byl oběma stranami konfliktu popsán jako mimořádně brutální. Tryon sice bývá prezentován jako rozumný a kompetentní správce, který zlepšil koloniální poštovní službu, jeho pověsti však uškodila poslušnost k nadřízeným před válkou a neuposlechnutí rozkazů během války a dále pak přílišná tvrdost jeho vedení války na neutrální půdě v New Yorku. Například historik Thomas B. Allen uvádí na straně 202 jeho kniky "Tories:" „Tryonův způsob vedení války metodou „spálené země“ šokoval mnoho britských důstojníků a pobouřil Patrioty.“ Podle Allena „Joseph Galloway, přední vůdce konzervativní strany, obviňoval Brity a loajalisty že oficiálně tolerovali loupení a dokonce i znásilňování. Galloway uvedl, že při vyšetřování podporovaném čestnými prohlášeními bylo zjištěno: zdá se, že v jediné čtvrti v New Jersey bylo spácháno nejméně dvacet tři [znásilnění], některé z nich na vdaných ženách, v přítomnosti jejich bezmocných manželů, další na jejich dcerách, zatímco nešťastní plačící rodiče mohli jen přihlížet této brutalitě." Obdobně v New Yorku obvinili občané a důstojníci příslušníky Hesenských pluků, britských Redcoats (červenokabátníci) a amerických Loyalistů, že vykrádali domy, znásilňovali ženy a vraždili civilisty.“

Památníky.

Cherokee dali Tryonovi jméno „Vlk“ pro jeho jednání při stanovení hranice jejich území v západní části kolonie.

William Tryon (8. června 1729, Surrey, Anglie – 27. ledna 1788, Londýn, Anglie) byl britský generál a koloniální úředník. Jako osmý guvernér provincie Severní Karolína sloužil v letech 1765 do 1771. V letech 1771 až 1780 byl 39. guvernérem státu New York.

William Tryon (* 8. Juni 1729 in Norbury Park, Surrey, England; † 27. Januar 1788 in London) war ein britischer Politiker und Colonel der Infanterie. Nach Aufnahme einer militärischen Laufbahn wurde er zum Gouverneur bestellt und verwaltete von 1765 bis 1771 die koloniale Provinz Carolina, er wurde in dieser Funktion vor allem durch die Niederschlagung des Aufstands der Regulatoren in North Carolina bekannt. Von 1771 von 1780 war er Gouverneur der Provinz New York, nach Differenzen in der Kriegsführung während des Amerikanischen Unabhängigkeitskrieges wurde er zurück nach England beordert, von wo aus er seine ihm unterstellten Einheiten in Amerika und Kanada bis zu seinem Tod überwachte.


Historie.

Peter Green (1967–1970).

Začátky skupiny.

Fleetwood Mac se formovali v roce 1967 v Londýně, když Peter Green opustil britskou bluesovou skupinu John Mayall & the Bluesbreakers. Green v Bluesbreakers nahradil kytaristu Erica Claptona a obdržel pochvalnou kritiku za svou práci na albu "A Hard Road". Když už byl nějaký čas ve skupině Bluesbreakers, navrhl bubeníka Micka Fleetwooda jako náhradu za Aynsleye Dunbara. Peter byl s Fleetwoodem již ve dvou skupinách; "Peter B's Looners" a souběžně v "Shotgun Express" (kde účinkoval mladý zpěvák jménem Rod Stewart). John Mayall souhlasil a Fleetwood se stal členem skupiny Bluesbreakers.  Skupinu Bluesbreakers hrála ve složení Green, Fleetwood, John McVie a John Mayall. Mayall dal Greenovi zdarma nahrávací čas ve studiu a Fleetwood, McVie a Green nahráli pět písniček, pátá byla instrumentálka, která byla složeninou pojmenovanou po rytmické sekci (Fleetwood/McVie) – „Fleetwood Mac.“  Fleetwood a McVie byli známi pro svoje pijáctví. McVie byl ze skupiny Bluesbreakers vyhozen několikrát a jednou byl nahrazen Jackem Brucem. Fleetwood byl ze skupiny vyhozen též pro jeho problémy s alkoholem. Green se rozhodl skupinu opustit a byl nahrazen pozdějším kytaristou Rolling Stones Mickem Taylorem.

Formování skupiny.

Green kontaktoval Fleetwooda aby založili novou skupinu. Oba chtěli do skupiny baskytaristu McVieho, dokonce ji pojmenovali „Fleetwood Mac“, aby se mu zavděčili. Avšak McVie si vybral jistotu stálé gáže od Mayalla, před nejistou kariérou s novou, neznámou skupinou. Mezi tím Peter Green a Mick Fleetwood doplnili skupinu o talentovaného hráče na slide kytaru, kterým byl Jeremy Spencer a baskytaristu Boba Brunninga, který byl ve skupině s vědomím, že jakmile McVie bude souhlasit se vstupem do skupiny, bude muset odejít. Skupina debutovala 13. srpna 1967 na Windsor Jazz and Blues Festival. Několik měsíců po této události John McVie souhlasil a do skupiny vstoupil.

Ústup blues a nástup rocku (1970–1974).

V květnu 1970 Peter Green opustil Fleetwood Mac kvůli psychickým problémům a drogám. Skončil na psychiatrii. Mezitím se ve Fleetwood Mac objevila první žena – Christine McVie, manželka Johna McVie. Během první poloviny 70. let se však ve skupině vystřídalo hned několik kytaristů a zvuk blues se postupně vytrácel. Z anglické bluesové kapely se stala soft-rocková americká skupina především kvůli novým kytaristům a zpěvákům z Kalifornie (Bob Welch a Bob Weston). Během této doby vydali hned několik alb, kde byly například klasiky Sentimental Lady, či Spare Me A Little Of Your Love. Poslední album v této éře bylo Heroes Are Hard To Find (1974), pro které napsali všechny písně Christine McVie a Bob Welch. I to bylo úspěšné. Jako blesk z čistého nebe se z vnějšího pohledu proto stal odchod hitmakera kapely Boba Welche.

Nová sestava, největší úspěchy (1975–1980).

Trojice Mick Fleetwood, John McVie a Christine McVie hledala dalšího nového kytaristu na konci roku 1974. Historie rock ́n ́rollu se tak začala psát na Silvestra roku 1974, kdy Mick Fleetwood zavolal Lindseymu Buckinghamovi. Ten přijal pozvání do kapely pod jednou podmínkou, že přijmou i jeho dlouholetou životní i hudební partnerku zpěvačku a skladatelku Stevie Nicks. Stalo se. Skupina Fleetwood Mac v nové pětičlenné sestavě, kterou tvořily dvě ženy zpěvačky a skladatelky, zkoušela, nahrála nové album Fleetwood Mac a vydala se na turné. Z chudé dvojice Stevie Nicks a Lindsey Buckingham se za pár měsíců stali milionáři. Nové album bylo v USA velice úspěšné. Za zmínku stojí hity Rhiannon, Landslide, které nazpívala Stevie Nicks nebo I ́m so Afraid od Lindseyho Buckinghama, či Say You Love Me od Christine McVie.  Začátek velkého úspěchu kapely byl ale spjat se začátkem osobních problémů všech členů kapely. Manželství Christine a Johna McVie se rozpadalo, dlouholeté partnerství Stevie Nicks a Lindseyho Buckinghema taktéž a aby toho nebylo málo, bubeník Mick Fleetwood se rozváděl se svou ženou. Mezi tím však vznikalo druhé ještě úspěšnější album Rumours, které vyšlo v roce 1977. Toto album patří mezi 10 nejprodávanějších alb světa všech dob. V roce 1977 nebylo v rádiích v USA slyšet nic jiného než písničky Dreams, Go Your Own Way, Don ́t Stop, Gold Dust Woman nebo You Make Loving Fun. Texty těchto písní jsou vesměs o rozpadání vztahů členů kapely. Píseň Go Your Own Way je vzkaz Lindseyho pro Stevie, Dreams je zase rozloučení Stevie s Lindseym. Po tomto albu následovalo celosvětové turné. V roce 1978 získali Fleetwood Mac cenu Grammy za album roku.  Přes osobní problémy, všudypřítomný alkohol a kokain, nikdo nechtěl z kapely odejít. Ve studiu a na pódiu všichni hodili své osobní problémy za hlavu. V roce 1979 vydávají další nové album Tusk. Byl to experiment, pod který se může podepsat především Lindsey Buckingham. Byla to úplně jiná hudba než klasické rockové Rumours. Nové album nebylo tolik úspěšné. Následovalo však opět dvouleté celosvětové turné, které úspěšné rozhodně bylo. Z nových písniček na albu Tusk lze zmínit stejnojmennou Tusk nebo Sara, které se dostaly do pozdějších výběrů Best Of.

Sólové aktivity členů skupiny (1981–1985).

Na začátku 80. let po skončení velkolepého turné k albu Tusk se členové kapeli rozešli pracovat na sólo projektech. Většina členů vydala svá první sólová alba. Opravdu úspěšná však byla pouze Stevie Nicks, která se svým albem Bella Donna a hitem Edge of Seventeen bořila hitparády. V roce 1982 se však na dlouho naposledy ještě sešli k natočení dalšího alba – Mirage. To však bylo jen průměrné. Přineslo však nové popové melodie, známá je například písnička Gypsy. Následovalo skromnější americké turné.  80. léta jsou však ve znamení aktivních sólových prací jednotlivých členů skupiny. Stevie Nicks vydala v roce 1983 další album The Wild Heart s dalšími hity jako Stand Back nebo Beauty and the Beast. Christine McVie a Lindsey Buckingham také vydávali sólová alba, ale nepodařilo se jim tolik prorazit. Na sklonku roku 1985 vydává Stevie Nicks své třetí album, Rock a Little, které už však tolik úspěšné nebylo. Během jejího turné v roce 1986 se už však spekulovalo o možném návratu Fleetwood Mac.

Rozpad skupiny (1986–1990).

V roce 1987 vychází po pěti letech nové album Fleetwood Mac, Tango in the Night. Image skupiny se změnila od základů. Toto nové album obsahuje výrazné popové melodie, které prorazily především v Evropě. Za zmínku stojí písničky od Christine McVie jako Everywhere nebo Little Lies. Nicméně mezi kytaristou Lindseym Buckinghamam a ostatními členy skupiny to neklapalo a tak kytarista těsně před objednaným turné ze skupiny odchází. Skupina narychlo sehnala dva nové kytaristy a zpěváky Billyho Burnette a Ricka Vito. S nimi pak vyrazili na turné po USA na podzim 1987 a po Evropě v létě 1988. Přes absenci Lindseyho Buckinghama bylo pravděpodobně díky úspěchu alba Tango in the Night turné vcelku úspěšné. V roce 1988 vydávají Fleetwood Mac svojí první desku Greatest Hits a také koncertní live video točené v San Franciscu v prosinci 1987.  V roce 1989 vydává Stevie Nicks své čtvrté album. V témže roce absolvovala sólové turné, v kterém jako jejím jediném sólovém se objevily také některá evropská města.  V roce 1990 se v nové šestičlenné sestavě scházejí Fleetwood Mac k natočení nového alba. Vychází album Behind The Mask, které se však nesetkalo s velkým úspěchem. Přesto skupina vyráží na velké celosvětové turné. Ke konci turné však oznamuje Stevie Nicks, že ze skupiny odchází kvůli neshodám s Mickem Fleetwoodem a také druhá zpěvačka Christine McVie, která už měla koncertování dost. Vypadalo to, že je s Fleetwood Mac konec.

Ticho před bouří (1991–1995).

V roce 1991 vydala Stevie Nicks své první Best Of. Stevie Nicks však byla závislá na Rivotrilu od roku 1986, kdy jí ho předepsal psychiatr krátce poté, co vyšla z kliniky Betty Ford, kde se úspěšně vyléčila ze závislosti na kokainu. Rivotril však způsobil, že přestala skládat nové písničky, na koncertech se chovala apaticky. Léky také způsobily, že přibrala na váze a po roce 1991 se prakticky přestala na veřejnosti ukazovat. Fleetwood Mac vydali v roce 1992 velký Box Set největších hitů. Významní členové však odmítali návrat na scénu. V lednu 1993 se však pětice sešla na inauguraci nového prezidenta USA Billa Clintona, který si přál aby na tomto plese zahráli a zazpívali jeho oblíbenou píseň Don ́t Stop ze slavného alba Rumours z roku 1977. Zde ale opět všichni potvrdili, že se žádný comeback nekoná.  V roce 1993 natáčí Stevie Nicks ještě stále během své závislosti na Rivotrilu další album, Street Angel. To vychází v roce 1994 a stalo se nejméně úspěšným v její sólové kariéře. Stevie Nicks se obrátila na kliniku Betty Ford, kde strávila několik týdnů na odvykací kúře, kde, jak tvrdí, nebylo daleko k její smrti. Odvykání od Rivotrilu bylo prý mnohem horší než od kokainu. Léčení bylo úspěšné. Vydala se na turné, které bylo velice úspěšné. Nicméně ona sama moc šťastná zejména kvůli své nadváze nebyla. Jak v jednom z interview Stevie říkala: „Je mi líto, že se z vašeho rock ́n ́rollového sexsymbolu 70. let se stala tlustá malá holka.“ Mezitím v letech 1994–1995 probíhalo turné skupiny Fleetwood Mac. Na něm se objevili z nejúspěšnější pětice jen Mick Fleetwood a John McVie, dále zde byl Billy Burnette, který se podílel na albu Behind The Mask v roce 1990. Ti si po odchodu Ricka Vito, Stevie Nicks a Christine McVie přizvali dva nové zpěváky Dave Masona a Bekku Bramlett. Turné sice bylo velké, ale vůbec ne úspěšné. V roce 1995 vydané album Time bylo propadák, i když se na něm podílela Christine McVie. Turné se už odmítla účastnit.

Comeback (1996–2000).

V polovině 90. let pracoval Lindsey Buckingham na svém dalším sólovém albu. Pozval si pro výpomoc na několik skladeb Micka Fleetwooda. Ti poté přizvali Johna McVie. Pro nějaké vokály je napadlo si zavolat Christine McVie. Ve studiu jim to šlo moc dobře a tak zavolali Stevie Nicks. Neuvěřitelné se stalo skutečností a v roce 1997 natáčejí live koncert, který byl vydán jako nové album The Dance. Následovalo velice úspěšné turné po USA. V roce 1998 byla skupina Fleetwood Mac uvedena do Rock ́n ́rollové síně slávy. Christine McVie však tehdy oznámila, že se stahuje do ústraní, že sdělila světu co chtěla. Od té doby dodnes spokojeně žije doma na anglickém venkově. Byl to další signál, že se s Fleetwood Mac už nikdy nesetkáme.  Stevie Nicks vydala v roce 1998 retrospektivní album Enchanted, které obsahovalo nejen její největší sólové hity, ale také spoustu nových písní nahraných v různé době. I následující turné bylo spíše takové alternativní, nešlo vůbec o komerční úspěch, ale mezi fanoušky je toto turné velice populární.

Nová doba (2001–2010).

Stevie Nicks začala pracovat na novém sólovém albu. Pracovala na něm hned s několika známými osobnostmi, například s Sheryl Crow. V roce 2001 vydává po 7 letech další své nové sólové album, Trouble In Shangri-la, které se stalo jejím nejúspěšnějším po roce 1983. Následovalo turné, které však zhatily teroristické útoky 11. září. Na začátku turné byla Stevie Nicks pozvána do řady televizních pořadů, kde tvrdila, že je v plánu velké turné včetně Evropy, což se nestalo. Christine McVie nikdo nepřesvědčil, ale zbylá čtveřice se v roce 2002 sešla ve studiu a v této sestavě poprvé od roku 1987 natočila nové album. V roce 2003 vychází Say You Will a následuje dvouleté celosvětové turné. Natočili také koncertní video Live in Boston. V letech 2005–2008 byla Stevie Nicks velice aktivní, co se týče koncertů v USA. Každý rok měla turné. V roce 2006 dokonce měla několik koncertů v Austrálii. V roce 2007 vydala retrospektivní album Crystal Visions. V letech 2005 a 2006 se účastnila turné s Tomem Pettym a Heartbreakers nebo s Donem Henleyem. V roce 2007 Stevie Nicks natočila koncert Live in Chicago, kde představila svoje nejúspěšnější a nejoblíbenější písničky z její sólové kariéry i z práce s Fleetwood Mac. Lindsey Buckingham nezůstal pozadu a vydal dvě nová sólová alba. Následovalo taky jeho sólové turné.  V roce 2009 se čtveřice opět sešla. Na novém studiovém albu se nedohodla, nicméně vyrazili na turné od března do června v USA, v říjnu a listopadu v Evropě a v prosinci v Austrálii. Toto turné obsahovalo ryze největší hity z 2. poloviny 70. let.  Následovaly spekulace o společném turné se skupinou Eagles na rok 2010, ty však nebyly potvrzeny. Na turné v roce 2009 se také mluvilo o možnosti natočení nového alba. V roce 2013 vyšlo EP nazvané jednoduše "Extended Play".

2014–dosud: Návrat Christine McVie.

Na koncertě v O2 aréně v Londýně 25 září 2013 se po dlouhé době poprvé objevila na pódiu i Christine a poté – 11. ledna 2014, Mick Fleetwood oznámil, že Christine McVie se opět připojí k Fleetwood Mac.  V roce 2017 Christine a Lindsey vydali album duet – Lindsey Buckingham/Christine McVie, na kterém se podílí i Mick Fleetwood a John McVie.  V listopadu 2017 kapela oznámila reedice jejich alba Fleetwood z roku 1975. Reedice nabízí remasterovanou verze původního alba spolu s nevydanými songy v alternativních a live verzích. Distribuce byla celosvětově ohlášena na 19. ledna 2018.

Diskografie.

Viz článek Fleetwood Mac diskografie  Stránky fan klubů Fleetwood Mac (abecedně)

Fleetwood Mac je americko-anglická rocková skupina, založená v roce 1967. Jediným členem, který byl v původně bluesové skupině od samého začátku a dal skupině jméno, je bubeník Mick Fleetwood (skupina je částečně pojmenována i po baskytaristovi John McVie, ale ten nevystupoval na prvním singlu a koncertu skupiny). Klávesistka Christine McVie (dívčím jménem Christine Perfect, ex-Chicken Shack) se sice podílela na všech albech skupiny, ale na dvou pouze jako nájemný hudebník.

Fleetwood Mac ist eine britisch-US-amerikanische Rockband. Ursprünglich als rein britische Bluesband gegründet, entwickelte sie sich nach vielen Besetzungswechseln ab Mitte der 1970er Jahre zu einer der international erfolgreichsten Rockbands. Ihr 1977 erschienenes Album "Rumours" gehört zu den meistverkauften Alben der Musikgeschichte.


Historie.

Podobně jak se vyvíjela technologie fotografie samotné, vyvíjela se s ní i fotografie svatební – od vynálezu fotografického umění v roce 1826 Josephem Nicéphorem Niépcem. Jedna z prvních zaznamenaných byla svatba královny Viktorie s princem Albertem v roce 1840. Nicméně v počátcích fotografie si většina párů z finančních prostředků vlastního fotografa najmout nemohla, což trvalo přibližně až do druhé poloviny 19. století. V pozdních šedesátých letech se nechávaly páry fotografovat ve fotoateliérech, někdy dokonce fotograf přišel i na místo konání svatby.  Vzhledem k potřebě objemného technického vybavení a osvětlení byla z velké části fotografická praxe přesunuta do fotografického studia. V průběhu času se s vylepšováním technologie mnoho párů nespokojilo pouze s jedním svatebním portrétem. Svatební alba začala stále běžnější okolo roku 1880 a na fotografiích se začaly objevovat i svatební hostiny.  Na počátku 20. století byla vynalezena barevná fotografie, která ale byla pořád ještě nespolehlivá a drahá, takže většina svatebních fotografií byla dosud černobílá. Svatba jako dokumentární událost se začala aplikovat po druhé světové válce. Příchod technologie svitkového filmu a vylepšeného a kompaktního zábleskového světlení umožnil fotografům chodit na svatby a své fotografie se snažili prodat později. I přes počáteční nízkou kvalitu dokumentárních snímků, které byly zpočátku velmi časté, konkurence přinutila studiové fotografy, aby začali pracovat dokumentárním způsobem v exteriéru.  Zpočátku si profesionální studioví fotografové s sebou přinášeli objemné vybavení, což omezilo jejich schopnost zaznamenat celou akci. Často se některé záběry aranžovaly znovu po obřadu. V roce 1970 se díky modernějšímu přístupu zaznamenávání celého svatebního dne začalo praktikovat tak, jak jej známe dnes.  U příležitosti svatebního dne se používá zařízení na principu fotoautomatu (často pod anglickým názvem Photo Booth) a je nabízené celou řadou fotografů. Většinou se používají komerčně dostupné fotoaparáty, které používají bezdrátové dálkové ovládání a během svatby mohou hosté fotoaparát a kompozici sami ovládat. Struktura v uzavřené kabině je možná, ale není podstatná. Může se také jednat o malou místnost nebo vyhrazený prostor.

Technologie.

Během éry klasického filmu, fotografové favorizovali barevný negativní film a kamery středního formátu. Dnes se svatby fotografují mnohem více digitálními zrcadlovkami, jelikož digitální pohodlí poskytuje možnost rychlé detekce chyb v nastavení expozice a umožňuje kreativní přístupy, které mohou být okamžitě přezkoumány.  I přes klesající počet používání filmu po roce 2000, jej někteří fotografové i nadále preferují – jednak dávají přednost filmu z estetického důvodu, a také jsou toho názoru, že negativní film zachytí více informací, než digitální technologie, a má menší prostor pro expoziční chyby. Jistě to v některých případech platí, ale je třeba poznamenat, že expoziční pružnost poskytuje také formát obrazu RAW (což umožňuje větší pod- a pře-expozici než JPEG) a liší se podle výrobce. Všechny formy RAW mají určitou expoziční pružnost, která může být větší než u diapozitivu.  Avšak převážně z ekonomických důvodů převládá digitální technika podle hesla "hodně fotografií – minimální náklady".  Digitální fotografie a technologie v posledních letech postupují stále dále a tedy nyní je digitální technika nezanedbatelným pomocníkem a nástrojem pro každého svatebního fotografa. Velkou výhodu digitálně nafoceného materiálu je možnost úpravy, tzv. posprodukce, v profesionálních programech určených pro práci s digitální fotografii. Díky této výhodě lze nafocené snímky upravit a dodat jim žádanou atmosféru, odstranit nedostatky na pleti či v okolí fotografovaného.  S vývojem technologie se používají například dálkově ovládané externí blesky, které jsou mobilní a mohou se využít ke kreativnímu osvětlení scény.

Kompozice.

Trash the dress.

Trash the dress je styl portrétní fotografie, při které je v kontrastu elegantní oblečení a prostředí, ve kterém se fotografuje. Obecně se fotografuje ve stylu svatební, módní fotografie nebo glamour. Na rozdíl od klasiky se často odehrává na neobvyklých místech – jako jsou například střechy domů, skály, vrakoviště aut, skládky, pole, u zdi s graffiti nebo v opuštěných budovách. Žena je často oblečená v plesových nebo svatebních šatech, které se mohou během fotografování namočit, umazat a v extrémních případech také roztrhat nebo zničit. Hlavní účinek těchto snímků je zapůsobit atmosférou tradičních krásných svatebních šatů v kontrastu ve zcela netypickém prostředí. Trash the dress snímky nemají úlohu převzít místo "klasických" svatebních fotografií, ale pouze je doplňovat. Vzhledem k netradičnímu prostředí, ve kterém se fotografuje, je dobré více dbát na bezpečí všech zúčastněných.

Nároky na svatebního fotografa.

Pořízení svatebních fotografií se obvykle realizuje externí cestou, kdy je na svatbu pozván a zaplacen profesionální fotograf, který svým zařízením zachycuje celý průběh svatební dne nebo jeho část. Kritéria výběru svatebního fotografa:

Svatební fotografie je fotografický žánr, který zahrnuje fotografování svatby. Zahrnuje fotografie manželů před uzavřením manželství (pro svatební oznámení, slavnostní portrét nebo na děkovací kartičky), stejně jako pokrytí svatebního obřadu a rautu (v některých zemích označované jako svatební snídaně). Je hlavním komerčním trendem, který se týká mnoha fotografických studií nebo nezávislých fotografů.

Hochzeitsfotografie ist als besondere Form der Eventfotografie eine Anlass-bezogene Fotografie. Dem Anlass der Hochzeit entsprechend kann die Hochzeitsfotografie Elemente der Porträtfotografie, der Reportagefotografie oder der Glamour-Fotografie enthalten. Generell hat Hochzeitsfotografie die Aufgabe, das Ereignis als angenehme Erinnerung zu fixieren.


Dnešek.

"The London Gazette" vychází každý všední den, mimo bankovních svátků. Mimo dalších, obsahuje oznámení o následujících událostech:  "Her Majesty's Stationery Office" převedl všechna vydání do digitální podoby a tato jsou dostupná online.  Oficiální znění Gazett je publikováno tiskem "The Stationery Office". Jejich obsah, mimo insolvenčních oznámení, je dostupný v řadě elektronických formátů, včetně XML (doručování e-mailem/FTP) a XML/RDFa prostřednictvím standardu Atom.

Dějiny.

"The London Gazette" poprvé vyšla 7. listopadu 1665 jako "The Oxford Gazette". Král Karel II. se spolu se svým dvorem přesunul do Oxfordu aby unikl velkému londýnskému moru, a dvořané se odmítali dotknout, natož držet při čtení londýnské noviny, z obav z nákazy. "Gazette" byla vydávána z úředního zmocnění ("Published by Authority") Henry Muddimanem, a její první vydání bylo zaznamenáno Samuelem Pepysem v jeho deníku. Poté co mor odezněl se král vrátil do Londýna a s tím se přesunula i "Gazette", přičemž první vydání označené jako "The London Gazette" vyšlo 5. února 1666 a neslo číslo 24. "Gazette" v té době nebyla novinami v moderním smyslu: byla poštou zasílána pouze předplatitelům, nikoliv nabízena ke koupi široké veřejnosti.  V roce 1812 úředník "The London Gazette" George Reynell založil první reklamní agenturu.  V roce 1889 vydávání "Gazette" přešlo na "Her Majesty's Stationery Office". V 90. letech 20. století byla publikace převedena do soukromého sektoru, pod vládním dohledem, když byl HMSO prodán a přejmenován na "The Stationery Office".

"Gazette" jako sloveso.

V britské angličtině vzniklo sloveso, ve smyslu být zmíněn v "Gazette", které může mít různé významy:

Koloniální věstníky.

Věstníky, vytvářené podle vzoru "The London Gazette", vycházely ve většině britských koloniálních držav.

The London Gazette (, ale název není obvykle překládán) je nejvýznamnější z úředních věstníků Spojeného království, v nichž musí být ze zákona publikována některá oficiální oznámení. "The London Gazette" si nárokuje postavení nejstarších anglických novin, a nejstarších nepřetržitě vycházejících novin ve Spojeném království, vzhledem k tomu, že poprvé vyšel již 7. listopadu 1665 (podle juliánského kalendáře), tehdy ještě pod názvem The Oxford Gazette. Týž nárok si ale činí i "Stamford Mercury" a "Berrow's Worcester Journal", protože "Gazette" není běžnými novinami poskytujícími obecné zpravodajství. Nemá velký náklad ani početnou čtenářskou obec.

Die London Gazette ist eines von drei Gesetzblättern der britischen Regierung. Die erstmals am 7. November 1665 erschienene London Gazette gilt als älteste noch existierende Zeitung Englands und als älteste ohne Unterbrechung erscheinende Zeitung Großbritanniens.


Život.

Sibyla, dcera Rogera z Acerra byla provdána za Tankreda z Lecce, levobočného syna Rogera III., vévody z Apulie, nejstaršího syna krále Rogera II. a dcery hraběte Acharda II. z Lecce. Tankred získal roku 1189 po smrti bezdětného bratrance krále Viléma sicilský trůn a byl podporován většinou důležitých mužů království. Roku 1190 došlo ke korunovaci, na trůn však uplatňovala nárok i Konstancie Sicilská, manželka císaře Jindřicha VI. Štaufskou invazi dočasně zastavila epidemie malárie, Tankred se snažil získat podporu sicilských měst a roku 1193 nechal syna Rogera korunovat. Po Rogerově nečekané smrti zemřel v únoru 1194 i samotný Tankred a ovdovělá Sibyla se stala regentkou mladšího syna Viléma jako nového krále Sicilského království.  Jindřich VI. využil financí získaných z výkupného za Richarda Lví srdce k nové invazi na Sicílii. Panika, jenž zavládla v ostrovním království, napomohla k rychlému předání Catanie a Syrakus. Obranou Palerma byl pověřen admirál Margaritone, obyvatelé se však odmítli bránit. 20. listopadu 1194 město padlo do štaufských rukou. Jindřich VI. nabídl Sibyle, že zachová její nárok na hrabství Lecce a tarantské knížectví. Vdova dohodu přijala.  25. prosince 1194 byl Jindřich VI. v Palermu korunován sicilským králem. O čtyři dny později bylo odhaleno normanské povstání. Sibylu i s dětmi a jejími přívrženci nechal císař odvézt do Německa, kde byl Vilém pravděpodobně zavražděn a předtím údajně oslepen a vykastrován. Sibyla byla s dcerami převezena do alsaského kláštera Hohenburg, odkud se jí na přímluvu papeže Inocence III. i s dcerami po smrti císaře podařilo odejít a utekla do francouzského exilu. Její bratr Richard z Acerry byl císařem roku 1196 odsouzen k trestu smrti.

Sibyla z Acerra ( "Sibilla di Medania" nebo "Sibilla di Acerra", "Sibbilla di Midania" 1153 Acerro – 1205) byla sicilská královna a regentka.

Sibylle von Acerra (: "Sibilla di Medania" oder "Sibilla di Acerra", 1153–1205) war Königin von Sizilien. Sibylle war Tochter des Grafen Roger von Acerra. Ihr Bruder war Richard von Acerra. In ihrer Ehe mit Tankred von Lecce bekam sie zwei Söhne, Roger und Wilhelm, und mehrere Töchter. Nach Tankreds Thronbesteigung wurde sie Königin von Sizilien. 1193 starb ihr Sohn Roger und im Februar des folgenden Jahres Tankred. Daraufhin wurde sie Vormund ihres Sohnes Wilhelm.


Historie.

Před Osmanskou nadvládou.

Podle map historika Roberta H. Hewsena byl region Hemşinu během starověku a raného středověku obývaný populacemi různého označení. V souhrnu, od 13. do 6. století před n. l. byl region obýván Kolchidy, mezi roky 550 a 330 před n. l. Kolchidy a Macrony, mezi lety 180 př. n. l. a 14 n. l. Lazoi (kmeny Chani/Tzan), a v parthském období jsou zmiňováni (63–298 n. l.) Heniochové, Machelonové, Heptakometiani, Mossynoeci a také Sanni, Drilaeové a Macroni. Region popisuje jako součást Kolchidy (299–387), Tzaniky (387–591) a Chaldie (654–750). Samotná lokalita dnešního města Hemşin je zakreslena na mapě pokrývající období let 654–750 jako město a pevnost Tambur/Hamamašen.  Tyto dva názvy (Tambur a Hamamašen) jsou zaznamenány v kronice Historie Taronu od Jana Mamikonyana v krátkém textu popisujícím válku mezi vládcem Tamburu, Hamamem, a jeho strýcem z matčiny strany, gruzínským princem Vašdeanem. Tato válka vede k vypálení města Tambur arabskými jednotkami, a jeho přestavbou organizovanou Hamamem pod jménem Hamamašen („vybudováno Hamamem“). Mamikonyan řadí takto popsané události do sedmého století. Historik Hovann H. Simonian uvádí, že uvedený záznam popisuje spíše události počátku devátého století.  Další dvě arménské kroniky, Ghewondova, a Stepanose Asoghika z Taronu, popisují v krátkých textech migraci Arménů z Ošakanu, vedenou princem Šapuhem Amatuni a jeho synem Hamamem. Podle Ghewonda byla tato migrace zapříčiněna snahou vyhnout se vysokým daním uvaleným na Armény jejich novými arabskými vládci. Rodu Amatuni byly nabídnuty úrodné pozemky k usazení ze strany Byzantské říše poté, co migranti překročili řeku Čoroch. Tyto události byly Ghewondem datované do doby po roce 789 a Stepanosem Asoghikem z Taronu kolem roku 750. Benninghaus specifikuje Tambur jako cílové místo této migrace a uvádí, že se zde migranti podle všeho setkali s předchozí křesťanskou populací, možná řeckou. Redgate upozorňuje na možný symbolismus Ghewondových záznamů a možné překrucování historie u Mamikonyana, a varuje nebrat všechny údaje za bernou minci.  Hachikian uvádí, že není jasné, kde se Tambur, legendární hlavní město Hemşinu, doopravdy nacházelo, a zda vůbec existovalo. Zároveň upozorňuje na podobnost mezi jménem Tambur a yaylou známou jako Tahpur nebo Tagpur nad vesnicí Kaptanpaşa v okrese Çayeli. Simonian uvádí, že Tambur byl pravděpodobně v blízkosti Varoş Kale ve výšce 1800 m v okrese Çamlıhemşin.  Popis "Haynsenu" v Gruzínském království, jeho obyvatel a historie, je zaznamenán v "La Fleur des histoires de la terre d'Orient" od Het'uma z Corycos, sepsané kolem roku 1307. Het'um popisuje region jako „zázračné a zvláštní místo,“ neuvěřitelné, pokud není spatřeno na vlastní oči, temné a bez stezek. Znakem lidského osídlení je, že „jsou z lesů slyšet zvuky lidského řevu, kokrhání kohoutů a řehtání koní.“ Podle Het'uma jsou tito lidé potomky lidu „prokletého“ íránského císaře Šavoreose, který pronásledoval a mučil křesťany. Tímto císařem by mohl být Šápúr II. Nicméně podle Simoniana neznamená popisovaná obtížnost přístupu úplnou izolaci oblasti, naopak region někdy sloužil jako tranzitní cesta mezi pobřežím Černého moře a Arménskou vysočinou.  Existuje několik dalších teorií o původu arménské středověké populace Hemşinu: Podle jedné v souvislosti s invazí Seldžuků mohli do dosud neosídleného Hemşinu uprchnout obyvatelé zničeného Ani. Podle další mohl být přísun arménského obyvatelstva z jihu dlouhodobý, a vést k postupné arménizaci původně Lazské nebo Tzanské populace, a to buď jejím vyhnáním, a nebo změnou vládnoucí dynastie za arménskou.  Dobové zdroje ze strany vládnoucích sil v regionu (Byzantinců, Trapezuntu, Gruzie, Arménie, Turků) o Hemşinu mlčí až do jeho ovládnutí Osmany. Z toho lze usoudit, že byl Hemşin ovládán lokálními pány pod zastřešením regionální mocnosti, která se v průběhu času měnila (postupně zejména Arménské království, Byzantská říše, Trapezuntské císařství, Království Gruzie, Kara Koyunlu nebo Ak Koyunlu, později Osmanská říše do jejího rozpadu a vzniku moderního Turecka).

Islamizace a turkifikace.

Pod tureckou nadvládu se region dostal po Bitvě u Mantzikertu v roce 1071, po níž Seldžučtí Turci a další turecké kmeny získaly kontrolu nad Centrální Anatolií a západem Arménské Vysočiny, což znamenalo pro místní populaci kontakt se světem islámu. Někdy kolem roku 1480 se Hemşin dostává pod osmanskou nadvládu, neboť k roku 1486 je veden jako osmanská država v osmanských registrech. Většina zdrojů se shoduje, že před touto událostí byla většina obyvatel regionu křesťanského vyznání a příslušníky Arménské apoštolské církve. Okolnosti a podrobnosti přeměny náboženské, národnostní a jazykové struktury a migrací během osmanského období nejsou zcela známy a dokumentovány.  Podle Simoniana probíhala konverze Hemşinů k Islámu zejména od poloviny 17. století, přičemž probíhala směrem od pobřeží do hor, kdy horské vesnice zůstávaly křesťanské jako poslední (vesnice Elevit byla křesťanská ještě na počátku 19. století). Na islamizaci se zřejmě podílela a zapříčiňovala ji řada faktorů. Islamizace Lazů, proběhlá již v 16. století, mohla narušit rovnováhu sil mezi těmito sousedícími etniky, a konverze nížinné části hemşinské populace mohla být snahou vyhnout se jejich područí. Zároveň také upadal význam Arménské apoštolské církve i samotné Hemşinské diecéze, a obyvatelstvo bez náboženských vůdců mohlo snadněji podlehnout konverzi. Velký význam zřejmě měla daňová zátěž uvalená na nemuslimské obyvatelstvo říše. Výše daně byla vypočítána za celé vesnice a po konverzi části populace zůstávala její výše stejná – efektivně se tedy zvyšovalo daňové zatížení zbývajících věřících. Význam také mohly hrát vzrůstající potíže Osmanské říše a zhoršující se vztahy muslimské populace vůči křesťanským minoritám, související s porážkami ze strany Ruska v 17. století. S tím se také zmenšovala moc centrální vlády a narůstala moc lokálních vládců, "derebeyů" („vládců údolí“), a celkově zhoršující se bezpečnostní situace a narůstající bezpráví mohlo vést k dalším dobrovolným či nuceným konverzím.  Část hemşinské populace se pokusila před náboženským útlakem uprchnout, ale ne vždy se těmto emigrantům v nové lokalitě podařilo udržet křesťanskou víru. Zároveň zřejmě nebyla dělící linie mezi křesťany a muslimy úplně ostrá a existovala třetí, heterogenní, kategorie „krypto-křesťanů“, kteří navenek uznávali muslimskou víru, v soukromí však dodržovali křesťanské obřady a tradice. Díky ochrannému prostředí a izolaci hor byli krypto-křesťané schopni navštěvovat kostely, tajně křtít své děti a slavit nejrůznější arménské náboženské svátky, jako je Vardavar nebo Verap`okhum. Nicméně, i krypto-křesťanský prvek v hemşinské populaci postupně vymizel, do velké míry do poloviny 19. století, s posledními záznamy o skrytém praktikování křesťanství v 90. letech 19. století.  S religiózním vývojem souvisel také vývoj jazykový. Arménština postupně upadla v používání během druhé poloviny 19. století a byla nahrazena turečtinou. Národnostní pojetí v Osmanské říši bylo značně odlišné od pojetí západního a úzce souviselo s náboženstvím. Bez ohledu na mateřský jazyk byl příslušník Arménské apoštolské církve vnímán jako Armén, Řecké ortodoxní církve jako Řek a muslimského vyznání jako Muslim/Turek. Muslimové hovořící jazyky křesťanských menšin byli vnímáni jako anomálie a používání těchto jazyků bylo někdy považováno dokonce za hříšné. Na používání turečtiny tak tlačily lokální politické a náboženské autority. Zároveň byla v druhé polovině 19. století hemşinská populace šířeji integrována do osmanské společnosti a používání turečtiny bylo otázkou společenského statusu. S tím související spektakulární společenský vzestup některých Hemşinů do osmanské vládnoucí elity mohl hrát také roli ve změně používaného jazyka. Arménština, respektive její ne zcela vzájemně srozumitelné nářečí zvané Homşetsma, se udržela pouze u muslimských Hemşinů v okrese Hopa při hranicích s Gruzií a u křesťanských hemşinských exulantů v zahraničí, především v Gruzii, Abcházii a Krasnodarském kraji Ruska.

Demografie a členění.

Na základě historického vývoje vznikly tři izolované komunity sdílející stejné označení, ale mezi sebou značně odlišné. Jsou jimi:

Hemşini (arménsky Համշենցիներ, Hamshentsiner; turecky Hemşinliler) jsou různorodé etnikum obývající východní část Pontského pohoří, zejména okresy Hemşin a Çamlıhemşin na severovýchodě Turecka. Všeobecně je přijímáno, že jsou arménského původu, a byli původně křesťany a členy Arménské apoštolské církve, nicméně během staletí se vyvinuli ve svébytnou etnickou skupinu, pod nadvládou Osmanské říše přijali sunnitský islám a postupně prošli značnou turkifikací.

Die Hemşinli (lasisch "Armeni", "Sumexi",, ) sind eine kleine armenischsprachige ethnische Minderheit muslimischen Glaubens im Nordosten der Türkei. Benannt sind sie nach dem Ort Hemşin in der Provinz Rize. Sie sprechen Homschezi, einen Dialekt des Westarmenischen. Sie waren wegen ihrer islamischen Religion nicht vom Völkermord an den Armeniern im osmanischen Reich betroffen.


Akademická činnost.

Arsenišvili v letech 1959 až 1965 studoval matematiku a mechaniku na Tbiliské státní univerzitě a získal zde doktorát. Nakonec na téže univerzitě po studiu aplikované matematiky získal místo profesora a v roce 1971 se stal docentem. Šest let pak pracoval na institutu matematiky Tbiliské státní univerzity, až se v roce 1982 stal děkanem fakulty aplikované matematiky. V letech 1981 do 1997 stál v čele nadace sponzorující aplikování matematických metod do praxe.

Politika.

V 90. letech vstoupil do politiky a od roku 1995 až 1999 pracoval v Kachetii jako guvernér na krajském úřadě. Když byl v roce 2000 Eduard Ševardnadze znovuzvolen v prezidentských volbách, vybral si Arsenišviliho jako "Státního ministra" a ten tuto funkci vykonával od 11. května 2000 do 21. prosince 2001. Jeho jmenování znamenalo dle ohlasů veřejnosti kompromis mezi stávajícím státním ministrem Gruzie Važou Lortkipanidzem a mladým reformátorem Zurabem Žvanijou, jenž byl nominován nakonec na post předsedy parlamentu Gruzie.  Za jeho vlády došlo k rozkolu uvnitř strany Svaz občanů Gruzie, jehož výsledkem byly rezignace z funkcí ve vládě a parlamentu a opuštětní strany mnohými mladými reformátory, např. Zuraba Žvaniji, Micheila Saakašviliho, aj. Ti byli zklamáni a rozčarováni z neúspěchu prezidenta Ševardnadzeho při boji s korupcí a z jeho veta zákona o zveřejňování příjmů veřejně činných osob. Svaz Občanů Gruzie tak v polovině roku 2001 ztratil parlamentní většinu a vláda Arsenišviliho se dostala do nesnází. Ševardnadze pak vyhodil většinu zbývajících ministrů z vlády a nakonec i Arsenišviliho. Jeho nástupcem se stal Avtandil Džorbenadze a Arsenišvili pak byl novým ministrem zahraničím 29. prosince 2001 jmenován gruzínským velvyslancem v Praze (se spádovou oblastí pro Českou republiku, Rakousko, Maďarsko, Slovensko a Slovinsko), kde působil až do 15. července 2004  Poté, co skončil ve své funkci velvyslance, opustil Arsenišvili na pár let politiku a byl na léta 2004 - 2006 dosazen do dozorčí rady gruzínského Telecomu. Od roku 2006 do 2007 předsedal dozorčí radě gruzínského podniku spravujícího železnice. V roce 2008 se vrátil do politiky a byl za stranu "„Sjednocené národní hnutí - Za vítěznou Gruzii“" zvolen do parlamentu. V něm zastával post předsedy parlamentního výboru pro ochranu lidských práv a společenské integrace, až do své smrti na infarkt myokardu v listopadu 2010.

Giorgi Arsenišvili () (5. ledna 1942 v Chirse (okres Telavi, Kachetie) – 17. listopadu 2010 v Tbilisi) byl gruzínský vědec a politik.

Giorgi Arsenischwili (; * 5. Januar 1942 in Chirsa, Kachetien; † 17. November 2010) war ein georgischer Mathematiker und Politiker.


Život.

Narodil se ve Valašských Kloboukách na Moravě ale dětství a mládí prožil v Martině, kde jeho otec dostal místo poštmistra.  Aktivně se účastnil druhé světové války v řadách partyzánů. Časově však nestihl povstání na Slovensku a proto se připojil k partyzánskému hnutí na východní Moravě, k ploštinské skupině. Na začátku 50. let patřil jako jeden z oddaných komunistickému režimu k nejprominentnějším novinářům. S postupem času však nejen ztratil nadšení pro komunismus, přiřadil se dokonce k jeho nekompromisním odpůrcům.  V roce 1948 byl dopisovatelem v Palestině. Do zahraničí jako dopisovatel cestoval často, navštívil mj. i Izrael (1948, 1954, 1967, 1968), Albánii (1949), Čínu a Mongolsko (1957), Zakarpatskou Ukrajinu (1956), Maďarsko (1957), SSSR (1960), Francii (1963), Itálii (1964, 1965, 1968), NSR (1964), NDR (1965), Rakousko (1965, 1968), Vietnam (1966).  V roce 1959 s výrazným úspěchem vydal autobiografický román "Smrt si říká Engelchen" (zfilmováno v roce 1960 Ivanem Balaďou a v roce 1963 Jánem Kadárem). Známá je též novela "Jak chutná moc" z roku 1967 – otřesné podobenství, jak hypnotizující moc může mít totalitní režim.  Na počátku 60. let popsal zákulisí politických procesů 50. let v knize "Opožděné reportáže", jejíž význam bývá srovnáván dokonce s pracemi Alexandra Solženicyna.  V roce 1961 se v Izraeli jako novinář zúčastnil soudu s Adolfem Eichmannem; proces zpracoval v reportážní knize "Já, Adolf Eichmann" (1961).  Na podzim roku 1967 odešel do emigrace v Izraeli na protest proti postoji Československa v izraelsko-arabské válce, odkud se však po několika měsících vrátil, jeho první manželka - židovského původu ale v Izraeli zůstala natrvalo. Druhá emigrace, tentokrát podstatně delší, následovola hned po srpnové intervenci vojsk Varšavské smlouvy v roce 1968, po které se usadil v Rakousku u Eisenstadtu. V exilu se pak věnoval intenzivně psaní. Vznikla zde řada scénářů pro televizi, z nichž devět bylo realizováno, a osm prozaických knih, mj. politické eseje "Agresoři" a "Sedmá noc" a satirický román s orwellovským nádechem "Soudruh Münchhausen", vydaný v exilovém nakladatelství Index.  V roce 1966 byl jmenován zasloužilým umělcem - za výrazný podíl na rozvoji slovenské kultury. V prosinci roku 1969 byl vyloučen ze svazu spisovatelů za "zradu socialistických spisovatelů a za politický avanturizmus". V exilu pobýval v Izraeli, Mnichově, Vídni a nakonec se usadil nedaleko rakouského Eisenstadtu ve vesnici Großhöflein.  V roce 1989 se vrátil do Československa. Vystupoval rozhodně proti rozdělení společného státu a po jeho rozpadu v roce 1993 si za své bydliště zvolil Prahu. Zemřel v roce 1994 v Bratislavě. Pohřben je v slovenské obci Lukovištia v okrese Rimavská Sobota.

Rodinný život.

Ladislav Mňačko byl dvakrát ženat. Jeho první žena Hedviga Mňačková byla tvůrkyní obálek a ilustrací některých jeho knih ("Izrael", "Albánská reportáž"). Po rozvodu se v roce 1968 znovu oženil. Druhá manželka, Eva Mňačková, rozená Krasková, odkázala pozůstalost Ladislava Mňačka včetně jeho pracovny Památníku národního písemnictví.

Ladislav Mňačko (29. ledna 1919 Valašské Klobouky – 24. února 1994 Bratislava) byl slovenský spisovatel a všestranný publicista. Nejpřekládanější slovenský spisovatel - jeho knihy vyšly v 26 jazycích.

Ladislav Mňačko (* 29. Januar 1919 in Valašské Klobouky; † 24. Februar 1994 in Bratislava) war ein systemkritischer slowakischer Autor.


Reprezentace.

Statistiky reprezentace:

Prohřešky Radka Dudy.

V play-off v roce 2002 poznamenal o Aloisi Hadamczikovi že je "šišlavý Polák" od té doby si pod tímto trenérem nikdy nezahrál v národním týmu.  V roce 2002 po výměně z HC Keramika Plzeň do HC Slavia Praha obvinil kapitána Plzně Josefa Řezníčka, že prodává zápasy. Josef Řezníček zase obvinil Radka Dudu, že dopuje.  Na konci ledna 2003 byl vyloučen do konce zápasu, po vyloučení šel do šatny soupeře, kde dal pěstí Martinu Čakajíkovi. Duda toto popíral, ale usvědčil ho videozáznam.  Na konci roku 2005 po zápase se Vsetínem údajně uhodil šestnáctiletého fanouška domácích, který byl podle slov Radka opilý a chtěl ničit autobus.  Při letní přípravě v týmu Českých Budějovicích vytáhl a několikrát udeřil řidiče kamiónu, který hráče úmyslně vybržďoval při přípravě na kole.  Při angažmá v Českých Budějovicích měl při tréninku potyčku s Milanem Gulašem.  Při utkání HC Škoda Plzeň a HC Slavia Praha dal facku při podáváních rukou Vladimíru Růžičkovi. Poté poznamenal že byla výchovná, jelikož to táta neudělal.  Při utkání Karlových Varů s Zlínem udeřil hlavičkou Oldřicha Kotvana. Kromě trestu do konce utkání dostal i trest na několik zápasů.  Při přípravném utkání HC Energie Karlovy Vary a HC Slavia Praha se popral na trestné lavici.

Problémy se zákonem.

Radek Duda byl v roce 2012 odsouzen za napadení důchodce na přechodu pro chodce k trestu tříměsíčního odnětí svobody s podmíněným odkladem na jeden rok. Duda tvrdí, že důchodce pouze štípnul do tváře.  Duda měl už dříve dva podobné incidenty, ve Vsetíně a v Českých Budějovicích. Za ty dostal pokutu za přestupek.

Radek Duda (* 28. ledna 1979 Chodov) je český profesionální hokejista, který po odchodu z Chomutova hostoval v Plzni. Zde mu však smlouva po sezoně 2011–2012 skončila a Duda se domluvil na angažmá v Ženevě, kam odešel hostovat. Kvůli přetlaku cizinců v týmu byla hráči předčasně ukončena smlouva a ten se vrátil zpět do Chomutova. Radek dělal v týmu HC Energie Karlovy Vary v sezóně 2014/2015 a na začátku sezóny 2015/2016 kapitána, ale po několika prohřešcích byl nejdříve zbaven kapitánského céčka a poté vyměněn do Litvínova. V sezoně 2016/2017 se stal členem týmu německého Freiburgu. Od února působí v EHC Lustenau (AUT).

Radek Duda (* 28. Januar 1979 in Chodov, Tschechoslowakei) ist ein tschechischer Eishockeyspieler, der zuletzt beim EHC Freiburg in der DEL2 unter Vertrag stand.


Geografie.

Obec leží na úpatí Bílých Karpat asi 9 km západně od Nového Města nad Váhom. Kousek od obce leží druhé největší město okresu Stará Turá. Protéká tudy "Kamečnica" (přítok Váhu) a "Lubinský potok", který se do ní vlévá na jihovýchodním konci obce.  Nejvyšším místem je vrchol hory Velká Javořina (970 m n. m., také nejvyšší vrchol Bílých Karpat), na hranicích s Českem, kde se pravidelně konají mezinárodní turistická setkání (Slavnosti bratrství Čechů a Slováků), je zde televizní a radiový vysílač, "pomník česko-moravsko-slovenské vzájomnosti", lyžařský vlek a Holubyho chata, na slovenské straně hory jsou také dvě minizoo. Lidové slavnosti se konají také na vrchu Roh (487 m n. m.) západně od části obce Hrnčiarové na modré turistické značce, je zde památník SNP.

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1397. Název obce Lubina je odvozený od slovního základu „lub“ ve významu lýko, podkorní část listnatého stromu. Pojmenování osady v takovém porostu - dubové - "dubina, dubina, bude z tebe Lubina", je i základem pověsti o založení obce. Historie obce je zpracována a vystavena v místním muzeu.

Památky.

V obci se nachází evangelický kostel vystavěný v letech 1783-1784. S kostelem byla vystavěna i tzv. stará fara.

Doprava.

Obec je přístupná prakticky jen autem, autobus zde jezdí minimálně. Vlaková zastávka je v nedalekém městě Stará Turá. Probíhají tudy cyklotrasy č. 5303 (Paprad - Stará Turá - Lubina/Hrnčiarové - Barina - Dolné Srnie) a navazující 8304 (Barina - Velká Javorina).

Sport.

V obci je založený turistický oddíl při MOS Lubina. Působí tu fotbalisté TJ Lubina a TJ Lubina Kopanice, na Hrnčiarovém je od roku 1963 fotbalové hřiště.

Lubina je obec na Slovensku v okrese Nové Mesto nad Váhom, mimo jiné se zde narodil Samuel Štúr otec Ľudovíta Štúra a učitel Františka Palackého. Žije zde obyvatel.

Lubina (slowakisch bis 1927 „Ľubina“; ungarisch "Lobonya" – bis 1907 "Lubina") ist eine Gemeinde in der Westslowakei. Sie liegt in einem Kessel zwischen den Weißen und den Kleinen Karpaten am "Kamečnica-Bach", ungefähr neun Kilometer westlich von Nové Mesto nad Váhom.