Konstrukce.

Ponorka "U 69" byla objednána 30. května 1938 v loděnicích F. Krupp Germaniawerft AG v Kielu pod výrobním číslem 603. Výroba byla zahájená 11. listopadu 1939. Na vodu byla spuštěna 19. září 1940. Do služby byla zařazena 2. listopadu 1940. Typ VII C byla delší a těžší než předchozí ponorky typu VII B. Na hladině měla výtlak 769 tun, při ponoření 871 tun. Ponor byl 4,7 m, výška 9,6 m. Pohon tvořily dva šesti válcové diesel motory MAN o celkovém výkonu 4 400 PS (3 240 kW) k pohonu na hladině a dobíjení baterií (2x 62 o celkové hmotnosti 61 996 t). K plavbě pod vodu sloužily dva elektromotory AEG GU 460/8-27 o celkovém výkonu 1000 PS (740 kW). Dvě lodní hřídele poháněly ponorku pomocí lodních šroubů o průměru 1,23 m. Mohla se potopit a plout v hloubce 100 m (konstrukční hloubka), případně v hloubce 165 m, maximálně až do 230 m pod hladinu moře. Rychlost ponoru byla 25–30 sekund. Její maximální rychlost byla 18,2 uzlů (33,7 km/h) na hladině a 7,3 uzlů (13,5 km/h) pod hladinou. Dosah byl 8 500 námořních mil (15 700 km) při rychlosti 10 uzlů (19 km/h), pod vodou při rychlosti 4 uzly (7,4 km/h) urazila 80 námořních mil (150 km).

Lodní znak.

Lodním znakem byla smějící se kráva (veselá kráva). V březnu, poté co byla potopena ponorka U 47 (kapitán Prien), Sedmá flotila se rozhodla, že lodní znak Priena bude lodním znakem celé flotily. Ponorce U 69 byl dodán rozkaz, ale nebyla přiložena skica s lodním znakem. První důstojník Auffermann dostal za úkol zjistit jak znak vypadá. Protože se nechtěl ptát sousedních posádek ponorek jak vypadá vlastní znak flotily, aby nepoškodil prestiž posádky U 69, vydal se na břeh za inspirací. Výsledkem jeho hledání byla etiketa na krabici francouzských sýrů "Veselá kráva". Jeden pracovník překreslil celou etiketu i s nápisem "La vache qui rit" ("Veselá kráva", něm. "Die lachende Kuh)." Dalším znakem bylo šest vlajek (tří skupiny dvoj-vlajkového signálu písmen L, M, A) a text Horrido.

Historie služby.

"U 69" od 2. listopadu 1940 do 31. ledna 1941 byla zařazena k jako výcviková ponorka 7. ponorkové výcvikové flotily v Kiel. Od 1. února 1941 do 17. února 1943 byla převelena pod 7. ponorkovou flotilu (německy 7. U-Flottille, anglicky 7th U-boat Flotilla) v Saint-Nazaire ve Francii. Během své služby se zúčastnila sedmi vlčích smeček.

První bojová plavba.

Na první bojovou plavbu ponorka "U 69" vyplula z Kielu 10. února 1941 pod velením Josta Metzlera a vrátila se 1. března 1941 do Lorientu. Operační prostor byl v Severním moři, v prostoru mezi Faerskými a Shetlandskými ostrovy. Potopila 3 lodi o celkové tonáži 16 057 BRT.

Druhá bojová plavba.

Na druhou bojovou plavbu "U 69" vyplula 18. března 1941 z Lorientu a vrátila se 11. dubna 1941 do Lorientu. Operační prostor byl v severní čási Atlantského oceánu západně od Irska a jižně od Islandu. "U 69" potopila jednu loď o celkové tonáži 3759 BRT a jednu loď o celkové tonáži 4887 BRT poškodila.

Třetí bojová plavba.

Na třetí bojovou plavbu "U 69" vyplula 5. května 1941 z Lorientu a vrátila se 8. července 1941 do Saint Nazaire. Operační prostor byl v centrální části Atlantského oceánu, severovýchodně od Azor. "U 69" 19. května doplnila zásoby paliva a proviantu z parníku Egerland. 18. června z U 103 doplnila 700l oleje a od ponorky U 107 proviant. Ponorka U A předala šifrovací dokumentaci. 30. června 1941 v Las Palmas de Gran Canaria doplnila palivo a proviant. Během plavby položila čtyři miny typu TMC v přístavu Takoradi osm min typu TMC v přístavu Lagos, kde na minu najel plovoucí bagr Robert Hughes. Operační prostor byl ve střední části Atlantského oceánu od Freetownu přes Kapverdské ostrovy až po Las Palmas. Během operační plavby potopila sedm lodí.

Čtvrtá bojová plavba.

Na čtvrtou bojovou plavbu "U 69" vyplula 21. srpna 1941 z Saint Nazaire a vrátila se 27. srpna 1941. Během plavby přes Biskajský záliv kapitán ponorky onemocněl a ta se musela vrátit zpět na základnu. Během plavby nepotopila ani nepoškodila žádnou loď.

Pátá bojová plavba.

Na pátou bojovou plavbu "U 69" vyplula 1. září 1941 z Saint Nazaire a vrátila se 1. října 1941. Velitelem byl Wilhelm Zahn. Operační prostor byl v severní části Atlantského oceánu, severozápadně od Hebrid a jihovýchodně od Cap Farewell. Během bojové plavby U 69 byla součástí vlčí smečky "Seewolf" a "Brandenburg", avšak žádnou loď nepotopila ani nepoškodila.

Šestá bojová plavba.

Na šestou bojovou plavbu "U 69" vyplula 30. října 1941 z Saint Nazaire a vrátila se 8. prosince 1941. Operační prostor byl v Atlantského oceánu západně od Španělska a Gibraltaru a byla součástí vlčí smečky "Störtebecker." Během plavby nepotopila ani nepoškodila žádnou loď.

Sedmá bojová plavba.

Na sedmou bojovou plavbu "U 69" vyplula 18. ledna 1942 z Saint Nazaire a vrátila se 17. března 1942. Ovšem po devíti dnech plavby se musela vrátit zpět neboť zanechávala za sebou velkou olejovou stopu. Po opravě se znovu vydala do operačního prostoru 31. ledna 1942. Ponorce opět velel Wilhelm Zahn. Operační prostor byl v severní části Atlantského oceánu u Newfoundlandu. Během bojové plavby žádná loď nebyla potopena ani poškozena.

Osmá bojová plavba.

Na osmou bojovou plavbu "U 69" vyplula pod velením Ulricha Gräfa 12. dubna 1942 z Saint Nazaire a vrátila se 25. červen 1943. Operační prostor byl v západní části Atlantského oceánu a v oblasti Karibiku. U 69 převzala 29. dubna 1942 od zásobovací ponorky "U 459" palivo (32 m) a proviant. Během operační plavby potopila čtyři lodě celkové tonáži 11 976 BRT.

Devátá bojová plavba.

Na devátou bojovou plavbu "U 69" vyplula 15. srpna 1942 z Saint Nazaire a vrátila se 5. listopadu 1942 do Lorientu. Během operační plavby převzala 25. října 1942 od zásobovací ponorky U 463 palivo (12 m) a proviant. Východně Virginie Beach položila dvanáct min typu TMB. Operační prostor byl v západní části Atlantského oceánu, v Chesapeakské zátoce a u Nového Skotska. Během operační plavby potopila dvě lodě celkové tonáži 4 597 BRT.

Desátá bojová plavba.

Na desátou bojovou plavbu "U 69" vyplula 2. ledna 1943 z Lorientu. Operační prostor byl v severní části Atlantiku jižně od Grónska a severně od Newfoundlandu.

Zničení.

17. února 1943 byla U 69 vykryta zaměřovačem Huff-Duff z doprovodných lodí konvoje ONS 165 a těžce poškozena hlubinnými pumami, po vynoření byla taranována korvetou "HMS Fame" a potopena. Celá posádka 46 námořníků zahynula.

Vlčí smečky.

Ponorka "U 69" se zúčastnila v průběhu bojových operací sedmi vlčích smeček

U 69 byla první německou ponorkou typu VIIC postavená počátkem druhé světové války pro německé válečné námořnictvo (Kriegsmarine). Oproti původním ponorkám mohla vyplouvat na delší plavby s čtrnácti torpédy. Na palubě byl umístěn 8,8 cm kanon proti menším plavidlům a protiletadlový kanon. V období únor 1941 až únor 1943 vyplula na 10 bojových plaveb. "U 69" byla úspěšná, potopila nebo poškodila 19 spojeneckých lodí o celkové tonáži 72 945 BRT. Její neslavný útok na civilní loď "SS Caribou" u pobřeží Newfoundlandu v říjnu 1942 si vyžádal 137 obětí mužů, žen a dětí. Do služby byla zařazena 2. listopadu 1940 pod velením Josta Metzlera (2. listopad 1940 – 24. srpna 1941). Dalším velitelem byl Hans-Jürgen Auffermann (24. srpna – 28. srpna 1941), Wilhelm Zahn (28. srpen 1941 – 31. března 1942) a Ulrich Gräf (31. březen 1942 – 17. únor 1943).

U 69 war ein deutsches U-Boot vom Typ VII C, das im Zweiten Weltkrieg von der deutschen Kriegsmarine im Nord- und Westatlantik, sowie vor der spanischen und der Afrikanischen Küste eingesetzt wurde.


Hráčská kariéra.

Česká extraliga.

Už od útlého mládí byl Jiří Hudler považován za velkou naději českého hokeje. Exceloval ve všech mládežnických věkových kategoriích.  Do velkého hokeje nakoukl v dresu HC Vsetín v sezóně 1999–2000, když odehrál v české Extralize dvě utkání, v nichž si připsal bod za asistenci.  O rok později už patřil do hvězdami nabitého vsetínského týmu, který si na konci sezóny připsal extraligový titul. Hudler odehrál za Vsetín 22 utkání, po nichž byl odeslán na hostování do jiného extraligového týmu, do Havířova. V Havířově dostával více prostoru na ledě, ale stihl odehrát jen 15 zápasů. V tom patnáctém, v zápase proti Pardubicím, mu stop vystavil nešťastný náraz do hrazení a zlomenina obratle.  V sezóně 2001–2002 byl Jiří Hudler zpět a ve skvělé formě. Byl největší hvězdou obměněného mladého kádru Vsetína, když si ve 46 zápasech připsal stejný počet bodů, čímž vyhrál týmové bodování. Ani to ale nestačilo Vsetínu na postup do playoff. Playoff si Hudler nakonec zahrál, ale jen druhé nejvyšší soutěže. V dresu libereckých Bílých tygrů exceloval, ve 13 zápasech zaznamenal 16 bodů a výrazně týmu pomohl k vítězství v první lize a postupu do extraligy. Za skvělé výkony byl Jiří Hudler odměněn nominací jak na Mistrovství světa U18, tak i na Mistrovství světa U20. Ms20 se celkově českému národnímu týmu moc nepodařilo a skončil až na 7. místě. Na MS hráčů do 18 let ale Česká republika získala bronzovou medaili. Jiří Hudler jako správný kapitán tým táhl. Zaznamenal 14 bodů za 7+7 čímž vyhrál týmové bodování a byl po boku Alexandra Ovečkina a Nikolaje Žerděva vyhlášen do útoku All Stars týmu celého mistrovství.  Po sezóně byl draftován klubem Detroit Red Wings jako jejich 1. volba (celkově 58).  V následující sezóně hrál Hudler ještě lépe. Po celou dobu jeho působení v české Extralize se přetahoval o vedení v produktivitě ligy. Začal pravidelně dostávat pozvánky do reprezentačního áčka a hlavně díky jeho hojnému bodové přínosu, v 30 utkáních 46 bodů (19+27), se Vsetín podíval opět po roce do playoff. U toho již Hudler ale nebyl. Před playoff o Hudlera začal projevovat eminentní zájem bohatý klub z ruské Superligy ledního hokeje Ak Bars Kazaň. Vsetínskému vedení se peníze velmi hodily na řešení finanční krize a tak pustilo svého nejlepšího hráče na hostování. Vsetín pak i přes bojovný výkon vypadl hned v prvním kole se Slavií. Hudlerovi se v Rusku nevedlo o mnoho lépe. V 11 utkáních základní části zaznamenal sice 6 bodů (1+5), ale pak přišlo zranění ruky a tak v playoff přidal před koncem ruského angažmá jen jediný zápas. Nebyl to ale konec celé sezóny. Hudler se dal během průběhu playoff natolik zdravotně dohromady, že po jeho skončení mohl přijmout pozvánku trenéra českého národního týmu na mistrovství světa. Na své první velké seniorské reprezentační akci zaznamenal v 9. zápasech 6 bodů (2+4). Český tým se umístil na nepopulárním čtvrtém místě.

NHL.

V sezóně 2003-04 odešel do Severní Ameriky. Ačkoli odehrál 12 utkání za Detroit Red Wings, zůstal většinu sezóny v týmu Grand Rapids Griffins, který je součástí AHL. V této nováčkovské sezóně stihl za tento tým nasbírat 49 bodů v 57 utkáních. Kvůli výluce NHL v sezóně 2004-05, zůstal část sezóny v nižší soutěži, ale také sehrál pár zápasů za HC Vsetín. I když NHL v roce 2005/2006 pokračovala, Jiří Hudler zahájil svojí třetí sezónu v Griffins, kde nasbíral úctyhodných 36 gólů a celkově 96 bodů v 76 utkáních. Tato bilance ho nominovala do druhého All-Star Teamu AHL a jeho 60 asistencí vytvořilo sezónní rekord klubu.  Do týmu Rudých Křídel se prorazil v sezóně 2006/2007 a nasbíral 25 bodů v 76 utkáních, čímž se stal, podle organizace Detroit Sports Broadcasters Association součástí nováčkovského týmu roku. Do playoff zasahoval jen sporadicky, neboť se o čas na ledě dělil s hráčem Kyle Calderem. Nasbíral 2 asistence v 6 utkáních. O Jiřího Hudlera se v počátcích staral bývalý hráč a kolega Robert Lang, u kterého nějaký čas pobýval, když přijel do Spojených států. Dokonce ho Robert Lang nazval svým třetím synem. Po své první sezóně v NHL se Hudler připravoval spolu s dalšími vynikajícími hráči jako Chris Chelios, Mathieu Schneider a Rob Blake v jižní Kalifornii. Výsledkem bylo jeho zesílení a celkové zlepšení schopností. V jeho druhé kompletní sezóně za Red Wings si připsal 42 bodů. V červnu roku 2008 vyhrál Stanley Cup. Během playoff, které vedlo k jeho triumfu, skóroval 5× a připsal si 9 asistencí. Navíc ve finálové sérii ve čtvrtém utkání proti Pittsburgh Penguins vstřelil vítězný gól. V následující sezóně pokračoval ve vylepšování svých statistik. Dostal se na 23 vstřelených branek a celkem 57 bodů. Ani zlepšení statistik nestačilo na celkové vítězství v playoff. Red Wings prohráli v sedmém utkání s Pittsburgh Penguins a skončili těsně pod vrcholem.

KHL.

Po sezóně se stal omezeným volným hráčem a podal návrh k arbitráži. Avšak brzy poté podepsal smlouvu s týmem HC Dynamo Moskva, který byl součástí KHL. Smlouva mu zaručila plat ve výši 10M dolarů na dva roky. Téměř dvojnásobně (5,75M $), než mu později připsali u arbitráže za stejné období. Jako reakce na jeho konání, bylo podáno organizací USA hockey odvolání k IIHF, podle kterého Jiří Hudler stále patřil Red Wings. Během vyšetřování nebyla Hudlerovi poskytnuta transfer karta, která mu neumožňovala hraní KHL nebo bylo možné udělit klubu HC Dynamo Moskva sankce, pokud by hráč nastoupil. IIHF však později smlouvu schválila a hráč mohl za klub hrát.

Návrat do NHL.

Po jedné sezóně byl Hudler z týmu uvolněn 4 dny před tím, než se klub sloučil do HC Dynamo. O osm dní později se vrátil zpět do organizace Red Wings a po arbitráži mu byl přidělen plat ve výši 2,285 Mil. $ na dva roky.  Dne 2. července 2012 podepsal Jiří Hudler smlouvu s týmem Calgary Flames ve výši 16 mil. dolarů po dobu čtyř sezón, tedy za 4 mil. USD za sezónu.  Na první start v dresu "s plamenem" si ale musel počkat, neboť sezóna 2012/2013 byla kvůli výluce NHL zkrácena. Během výluky odehrál Jiří Hudler několik zápasů v KHL za tým HC Lev Praha, později nastupoval v České extralize, a to v dresu HC Oceláři Třinec.  Během sezóny 2014/2015 nastupoval za Calgary a po jejím skončení získal jako první Čech ocenění Lady Byng Trophy udělované za hokejové umění a gentlemanské chování. Hudler skončil v Calgary 27. února roku 2016, kdy ho klub v přestupním období poslal za volby ve druhém kole draftu 2016 a čtvrtém kole 2018 do amerického týmu Florida Panthers. Tam ve stejný den zamířil další z Čechů: obránce Detroitu Jakub Kindl. Oba se v novém působišti stali spoluhráči útočníka Jaromíra Jágra.  Pro sezónu 2016-17 podepsal jako volný hráč jednoroční smlouvu na 2 mil. USD s týmem Dallas Stars. O většinu sezóny ho ale připravila záhadná nemoc, kdy kvůli boji s virem stihl odehrát jen 32 zápasů.

Reprezentace.

Statistiky reprezentace:

Jiří Hudler (* 4. ledna 1984, Olomouc) je bývalý český profesionální hokejista, který naposledy působil v zámořské NHL za klub Dallas Stars Po začátku kariéry v České extralize za klub HC Vsetín, byl v roce 2002 draftován klubem Detroit Red Wings. S tímto mužstvem vyhrál v roce 2008 Stanley Cup. Jiří Hudler hrál také za Dynamo Moskva v ruské KHL.

Jiří Hudler (* 4. Januar 1984 in Olomouc, Tschechoslowakei) ist ein ehemaliger tschechischer Eishockeyspieler. Der rechte Flügelstürmer absolvierte über 700 Partien für die Detroit Red Wings, Calgary Flames, Florida Panthers und Dallas Stars in der National Hockey League. Den Großteil dieser Zeit verbrachte er bei den Red Wings, mit denen er in den Playoffs 2008 den Stanley Cup gewann. Darüber hinaus wurde er im Jahre 2015 mit der Lady Byng Memorial Trophy für seine sportliche Fairness geehrt.


Taxonomie.

Druh pávík černobílý byl poprvé popsán anglickým ornitologem Johnem Lathamem v roce 1801 pod latinským názvem "Turdus leucophrys". Druhové latinské jméno je odvozeno od řeckého slova "leukos", tedy bílá, a "ǒphrys", volně přeloženo jako obočí. Další vědecký název přidal Viellot; "Muscicapa tricolor". Dále také přírodovědci Nicholas Aylward Vigors a Thomas Horsfield v roce 1827 tento druh pojmenovali "Rhipidura motacilloides". Právě ti se stali objeviteli rodu "Rhipidura", pávík, a jejich zařazení se udrželo až do současné doby. Samotný název rodu se skládá z řeckých slov "rhipis", vějíř, a "oura", tedy ocas.  Austrálci využívají pro pávíky černobílé více názvů, "Djididjidi" je název používaný v Kimberley a okolí, označení "Djigirridjdjigirridj" je používáno především v Arnhemské zemi. V centrální Austrálii, jihozápadně od Alice Springs, Austrálci mluvící jazykem pitjantjatjara se využívá název "tjintir-tjintir". Naopak na Šalomounových ostrovech jsou tito ptáci nazýváni "polis", tedy "policie", nebo "pris", což znamená "kněz".  Pávíci černobílí nemají žádný příbuzenský vztah k euroasijským kormoránům, kteří jsou typičtí svým zaobleným ocasem. Samotný rod pávík je početný rod s více než 45 druhy. Přestože se obecně uvádí čeleď pávíkovití, v minulosti se někteří přírodovědci spíše klonili k zařazení pod čeleď drongovití.

Poddruhy.

Obecně bývají uváděny tři poddruhy, které se, více než zabarvením, liší výskytem.

Popis.

Dospělí pávíci černobílí měří 19 až 21,5 cm na délku a váží mezi 17 a 24 g. Samotný ocas má 10 až 11 cm. Tito ptáci mají delší nohy než ostatní druhy pávíků a využívají toho při pasení na zemi. Samečci i samičky mají podobné zbarvení; hlava, krk, horní část hrudi, křídla, hřbet a ocas jsou černé, pouze nadočnice jsou bílé. Nohy jsou černé, duhovka očí tmavě hnědá. Mláďata jsou méně nápadná, většinou hnědě zbarvená se světlejší barvou na hlavě a hrudi. Mladým jedincům i po prvním přepeření zůstávají bílá peříčka na horní straně křídel.  Pávíci černobílí jsou velmi hlasití ptáci a mohou vydávat různorodé zvuky. Nejčastěji je u nich možné slyšet rychlé "čit-čit-čit-čit". Tyto zvuky mohou znamenat i varování před potenciálním predátorem.

Habitat.

Hojní pávíci černobílí obývají většinu Austrálie, najít je je možné i na Nové Guineji, Šalomounových ostrovech, Bismarckově souostroví a východní Indonésii. Obecně se nejedná o stěhovavé ptáky, avšak byly zaznamenány sezónní přesuny. Někteří jedinci například zavítají do Cape Yorku nebo Tasmánie, příležitostně navštěvují i Ostrov lorda Howa. Pávíci černobílí byli v roce 1922 vysazeni i na Havaji, aby zde redukovali hmyz, avšak vysazení nebylo úspěšné a poslední živý jedinec byl pozorován u Koko Head již roku 1937.  Pávíci černobílí obývají širokou škálu stanovišť, ale vyhýbají se hustě zalesněným oblastem, například deštným pralesům. Dávají přednost otevřeným lesům, loukám s rozptýlenými stromy... Stanoviště vhodné pro jejich život bývá většinou v blízkosti mokřadů či vodních ploch. V Nové Guineji obývají uměle vytvořeny paseky a louky, stejně jako otevřené lesy a mangrovy. Na Guadalcanalu byli hlášeni jedinci žijící i na kokosových palmách. Pávíci se dobře přizpůsobili přítomnosti lidi a proto se naučili žít i v zahradách a parcích.

Ekologie.

Pávíci černobílí jsou aktivní ptáci, neustále v pohybu a v klidu jsou jen na několik okamžiků. Žijí samotářsky nebo ve dvojicích, maximálně se mohou shromažďovat do menších hejn. Na rozdíl od jiných pávíků tráví mnoho času na zemi, kde se pasou a hledají potravu. Tito ptáci jsou velmi teritoriální a nebojácně si střeží své území i před mnohem většími druhy, jako jsou flétňácí australští, krkavci australští, ledňáci obrovští nebo orli klínoocasí. Mohou útočit i na domácí psy, kočky a dokonce i na lidi, kteří se přiblíží příliš blízko k hnízdu. V období hnízdění je jejich chránění mnohem intenzivnější.  Pávíci černobílí svoji kořist vyhledávají většinou z nízkých větví, plotů a sloupů. Tam čekají na příležitost pro ulovení kořisti, ve většině případů se jedná o bezobratlého živočicha nebo hmyz. Obvykle loví létající hmyz, ale není výjimečné je pozorovat na zemi, když vyhledávají kořist pod zemí. Při lovu vrtí pávíci černobílí vodorovně ocasním peřím a přestože není znám přesný důvod tohoto chování, pravděpodobně to slouží pro vyplašení hmyzu, který se schovává v křovinách a vyletí. Žerou motýly, můry, brouky, vážky, pavouky, stonožky... Existují záznamy pávíků, kteří na Nové Guineji lovili gekony. Samotné ještěrky ale obyčejně tvoří pouze 1 až 3 % z jejich jídelníčku.  Tito ptáci jsou monogamní, mají tedy po celý život jednoho partnera. Období hnízdění běžně probíhá od července do prosince, v tomto období vyhledávají pávíci sušší oblasti. Staví si miskovité hnízdo na větvi stromu nebo v okapech. Hnízdo se skládá převážně ze stonků trávy a kůry stromů. Do hnízda následně samička snese dvě až čtyři malá krémová vajíčka o rozměrech 16 mm × 21 mm. Ta jsou inkubována po dobu asi 14 dnů. Poté se líhnou se holá a slepá ptáčata. Vylíhnutá mláďata krmí oba rodiče a do dvou týdnů se obvykle mladí opeří.

Pávík černobílý ("Rhipidura leucophrys") je zpěvný pták žijící v Austrálii, na Nové Guineji, na Šalomounových ostrovech a na Bismarckově souostroví. Taktéž je lze najít ve východní Indonésii. Jedná se o běžného ptáka, žijícího na většině typů vegetace. Dospělí jedinci měří 19 až 21,5 cm na délku. Pávíci černobílí jsou jednoduše zbarvení ptáci; jejich zbarvení zahrnuje převážně černou na horních partiích a bílou na dolních partiích. Samec a samice jsou zbarvení stejně.

Der Gartenfächerschwanz ("Rhipidura leucophrys") ist ein Singvogel aus der Familie der Fächerschwänze (Rhipiduridae). In Australien zählt die Art zu den bekanntesten und häufigsten Vögeln. Auf Grund seiner auffälligen Schwanzbewegungen wird er im englischen Sprachgebrauch "Willie Wagtail" (Willie Wackelschwanz) genannt.


Erupce.

Erupce supervulkánu Toba byla nejsilnější erupcí za několik milionů let. Tato erupce (stupně VEI 8) nastala v probíhající poslední době ledové a způsobila další zhoršení klimatických podmínek. Celosvětově se dočasně údajně ochladilo až o 5 °C a výrazně začaly růst polární ledovce, což způsobilo výrazné ochlazení zejména v oblastech větších severních šířek. Nicméně některé numerické modely naznačují, že exploze mohla způsobit globální pokles teploty o 5 až 15 °C a navození stavu sopečné zimy podobné nukleární zimě. Některé zase uvádějí za realistický pouze 1 °C. Spíše šlo o krátkodobý výkyv teplot, protože není zaznamenána změna klimatu v škále roků. Bill Rose a Craig Chesner z Michiganské technologické univerzity vyvodili, že celkové množství vyvrženého materiálu bylo asi 2 800 km3 - zhruba 2000 km3 teklo v podobě lávy po povrchu, a kolem 800 km3, spadlo jako sopečný popel, zejména západním směrem od vulkánu. Pyroklastické proudy z erupce dosáhly vzdálenosti až 200 km od vulkánu a úplně zničily oblast 20 000 km2 (čtvrtina území České republiky).  Jižní Asie se pokryla 15cm vrstvou popela, což mělo nedozírné následky pro místní faunu a floru. Území přilehlé k Tobě, sahající na západ k Indii a na východ k Malajsii, bylo v okruhu cca 1 000 km místy pokryto popelem do výšky 6 až 9 m. Sopečné sklo bylo nalezeno 9000 km daleko. Dále bylo vyvrženo přibližně 6 000 milionů tun oxidu siřičitého, který se v oblacích proměnil na kyselinu siřičitou v množství přibližně 10 000 milionů tun, což způsobilo velmi silné kyselé deště po celé planetě, decimující vše živé.  Pro většinu živočišných a rostlinných druhů v jihovýchodní Asii údajně znamenala erupce Toby rychlé vymření. Následné předpokládané globální hromadné vymírání je posledním větším vymíráním zaznamenaným v historii planety. Podle starší teorie do té doby slibně se rozvíjející lidský druh byl zdecimován na posledních 5000 až 10 000 jedinců. Na druhou stranu přežili jen ti nejsilnější a přeživší jedinci byli výbornou genetickou základnou pro nové rozšíření lidské rasy. Některé studie toto však popírají, podle Michaela Petraglii z Cambridgské univerzity nálezy kamenných nástrojů v Indii dokládají, že život lidí nebyl erupcí narušen. Klima planety se brzy začalo vracet do normálu. Příznivý vývoj byl ale přerušen před asi 26 tisíci lety výbuchem dalšího supervulkánu (Oruanui na Novém Zélandu), což vedlo k opětovnému ochlazení a prodloužení posledního glaciálu do doby před 12 tisíci lety.

Toba v současnosti.

Celá kaldera se vlivem erupce propadla a na jejím místě vzniklo velké jezero, které nese název Toba a podle kterého je supervulkán pojmenován. Jde o největší jezero na ostrově a vůbec největší sopečné kráterové jezero na Zemi. Má rozlohu 1130 km2. Je 100 km dlouhé a 30 km široké. Dosahuje maximální hloubky 529 m. Objem vody činí 240 km3. Leží v nadmořské výšce 911 m.

Přibližně před 74 000 roky došlo v Indonésii na ostrově Sumatra ke gigantické erupci supervulkánu Toba, která se údajně stala jednou z nejničivějších přírodních katastrof, kterou lze doložit. Množství vyvržené horniny činilo kolem 2800 km3, současně bylo vyvrženo okolo 3300 megatun aerosolu kyseliny sírové do stratosféry, což mohlo způsobit zkázu globálních rozměrů a poslední větší globální vymírání. Některé archeologické nálezy tomu nenasvědčují. Jde tak o kontroverzní teorii.

Gemäß der Toba-Katastrophentheorie wurde die Ausbreitung des Menschen durch den gewaltigen Vulkanausbruch des Toba (Sumatra), der vor 73.880 ± 320 cal BP Jahren stattfand, stark beeinflusst. Die Theorie wurde 1998 von Stanley H. Ambrose vorgeschlagen.


Historie.

V roce 1921/1922 vydalo nakladatelství v Düsseldorfu (Verlag Dobler) časopis "Heim ins Reich". Časopis se zabýval připojením Německého Rakouska (Deutschösterreich) a právem na sebeurčení pohraničních oblastí Čech, Moravy a Slezka provincie bývalého Rakouska-Uherska, které se staly v 1918 části nového státu Československa. V roce 1923 se objevila v Grazu velkým nákladem mapa s nápisem "Heim ins Reich! Friedensverträge sind nur Menschenwerk!" (Domů do říše! Mírové smlouvy jsou jen lidské dílo!) Rakousko-Německý národní spolek v Berlíně (Österreichisch-Deutsche Volksbund in Berlin) vlastnil od roku 1924 nakladatelství jménem "Heim ins Reich", které až do podzimu 1933 vydávalo měsíčně časopis pod tímto heslem a propagovalo v časopise také připojení Rakouska k Německu.  V roce 1925 se konalo ve Vídni veřejné prohlášení NSDAP k připojení Rakouska a právě pod tímto heslem byly rozvěšeny plakáty k tomuto prohlášení. Heslo bylo použito například také v dopise pro Hitlera ze 17. dubna 1934 známém pod "Saarbrücker Bekenntnissynode" proti "Gleichschaltung" evangelických církví nacionalistickým státem. Při hlasování v roce 1935 bylo heslo použito znovu. Během sárského hlasování padala i jiná podobná hesla: „Deutsche Mutter, heim zu dir“ nebo „Nichts wie hemm“ ("Německá matko, domů k tobě" nebo "Nic než domov").  Konrad Henlein použil heslo 15. března 1938 v jednom ze svých provolání, které zakončil slovy: "„Wir wollen als freie deutsche Menschen leben! Wir wollen wieder Frieden und Arbeit in unserer Heimat! Wir wollen heim ins Reich! Gott segne uns und unseren gerechten Kampf.“"  Slogan se stal brzy oblíbeným heslem a nebyl používán jen v případě připojení Sudet a Rakouska k Německé říši, jak se v případě Sudet a „Anschlussu“ Rakouska stalo.

Umsiedlung - Lebensraum Osten.

Heslo používal i Adolf Hitler při přesídlovací akci etnických Němců za účelem vytvoření Velkoněmecké říše. Ještě před vypuknutím druhé světové války, tj. v období od Mnichova 1938 do konce srpna 1939, bylo nuceno odejít ze Slovenska a z Maďarskem okupovaných území (jižní Slovensko, Podkarpatská Rus) téměř 65 tisíc osob do českých zemí. První konkrétní kroky se objevily v roce 1939 po uzavření paktu mezi Hitlerem a Stalinem. Praktický průchod přesídlovací politiky prováděl Hlavní sociální úřad pro etnické Němce (VOMI - Hauptamt Volksdeutsche Mittelstelle). Tento státní úřad Národně socialistické německé dělnické strany se zabýval všemi záležitostmi etnických Němců. Od roku 1941 byl VOMI pod kontrolou SS a byl veden převážně Němci z pobaltských oblastí. Do anektovaných oblastí říšské župy Povartí a Západního Pruska přesídlila VoMi do roku 1940 kolem jednoho milionu tzv. Volksdeutsche.  Přesídlovací politika postihla také obyvatelstvo Jižního Tyrolska z Itálie, baltické Němce, Volyňské Němce z bývalého východního Polska a od roku 1940 Němce z Besarábie, Bukoviny a Dobrudže, Haliče a Občiny Kočevje ze Slovinska. Některé skupiny etnických Němců na těchto územích žily po staletí. Přesídlení Němci dostávali jako odškodné půdu na zabraném území v Polsku, Protektorátu Čechy a Morava nebo na území Dolního Štýrska.  5. září 1940 uzavřela Třetí říše smlouvu se Sovětským svazem o přesídlení pobaltských Němců. V říjnu následovaly smlouvy s pobaltskými státy Estonskem, Litvou a Lotyšskem, jejichž území byla v roce 1940 připojena k Sovětskému svazu. Na konci roku 1939 proběhly dohody s Itálií (21. října a 21. prosince) za účelem přesídlení Němců z Jižního Tyrolska na území Třetí říše. 22. října 1939 došlo k dohodě s Rumunskem, kde se jednalo o Němce z Besarábie, Dobrudži a Bukoviny.

Lucembursko.

Během druhé světové války se pokoušelo hnutí etnických Němců v Lucembursku pod heslem „Heim ins Reich“ o připojení Lucemburska k Třetí říši. Příslušníci hnutí byli přesvědčeni, že patří k německému národu. Většina obyvatelstva odmítla stát se součástí Říše, což vedlo ze strany Německa k těžkým sankcím a útlaku. Téma je zpracováno v dokumentárním filmu „Heim ins Reich“ (režie Claude Lahr) z roku 2004 a patří mezi nejúspěšnější lucemburskou filmovou produkci.

Vysídlování českého obyvatelstva.

V létě 1943 byl jmenován státním ministrem pro Čechy a Moravu K. H. Frank. V Protektorátu zřídil SS-Ansiedlungsstab (osídlovací štáb), který zajišťoval veškerou kolonizační politiku. Ještě v posledních měsících války bylo usídleno v oblasti severovýchodně od Prahy kolem 1 300 německých kolonistů. Plány na vysídlení českého obyvatelstva se začaly realizovat již v roce 1940, kdy bylo na poradě německých zemských radů stanoveno vytvoření tzv. německého zemského mostu, při kterém mělo být poněmčeno území od Litoměřic ku Praze. Dále bylo schváleno vytvoření německého koridoru, který povede přes Prahu, Brno a Olomouc až k Ostravě. Na jižní Moravě měly být osídleny oblasti jižně od Brna, které měly být propojeny s rakouskými župami. Český národ měl být postupně rozdělován do malých izolovaných celků a asimilován německým živlem. V praxi byla tato politika zahájena jako rozšiřování vojenských cvičišť v oblasti Milovic, Brd a na Drahanské vrchovině. Násilné vysídlení v oblasti Vyškovska, Boskovicka a Blanenska začalo roku 1941. Bylo při něm vystěhováno 33 obcí a své domovy nuceno opustit přes 18 tisíc obyvatel. Od roku 1942 probíhala největší vysídlovací akce na území Čech, při které bylo v několika etapách vysídleno na 65 obcí s více jak 30 000 obyvateli z oblasti Benešovska, Neveklovska a Sedlčanska.

Galerie.

Heim ins Reich (česky "domů do říše") je slogan objevující se od roku 1920 ve spojení s právem na sebeurčení pohraničních německých oblastí bývalého Rakouska-Uherska a používaný zejména v době německého nacionalismu jako politické heslo.

Die Parole Heim ins Reich wurde seit dem Ende des Ersten Weltkriegs und während der Zeit des Nationalsozialismus als politisches Schlagwort für die deutsche Volkstumspolitik genutzt.


Motivace.

V paralelním programování, pokud se paralelní vlákna pokouší o přístup ke sdílenému prostředku, je synchronizace nutná. Nízkoúrovňová synchronizace vláken, jako jsou zámky, je pesimistická a zakazuje vláknům, které jsou mimo kritickou sekci, jakékoliv změny. Navíc proces zamykání a uvolňování zámků často představuje další režii a vznik problému efekt hrdla lahve () mezi vlákny. Transakční paměť naopak poskytuje optimistické řízení paralelizmu tím, že vlákna probíhají souběžně s minimálním vzájemným rušením. Transakční paměť umožňuje transparentně podporovat úseky kódu, které jsou označeny jako transakční (vizte též databázová transakce) uplatněním atomicity, datové konzistence a izolace.  Transakce je soubor operací, které můžeme provést, a potvrdit s nimy související změny (COMMIT), dokud nenastane konflikt. Když je zjištěn konflikt, transakce se vrátí do svého původního stavu (ROLLBACK), a bude se opakovat, dokud všechny konflikty nebudou odstraněny. Před úspěšným dokončením transakce je výsledek jakékoliv operace v rámci transakce čistě spekulativní. V kontrastu k na zámku založené synchronizaci, kde aby se zabránilo poškození dat, jsou operace serializovány, transakce umožňují další paralelismus tak dlouho, dokud nedojde ke konfliktu, jako když se několik operací pokouší změnit sdílený prostředek. Protože programátor není zodpovědný za jednoznačně identifikující zámky nebo pořadí, ve kterém byly pořízeny, programy, které využívají transakční paměť nemohou způsobit konflikt vzniklý vzájemným čekáním, uváznutím (deadlock).  S těmito konstrukty v místě, transakční paměť poskytuje vysokou míru programové abstrakce tím, že umožňuje programátorům uzavřít jejich (sdílený) programový kód (ev. strojový kód) do transakčních bloků. Správná implementace zajišťuje, že data nemohou být sdílena mezi vlákny, aniž by byla zajištěna prostřednictvím transakce a tedy poskytují správný výsledek. Například, kód může být psán jako: def převod_peněz(z_účtu, na_účet, množství): V tomto kódu je blok definován tím, že během "transakce" je zaručena atomicita, konzistence a izolace základní transakční paměti implementace a je transparentní pro programátora. Proměnné v rámci transakce jsou chráněny od vnějších konfliktů, ochraňují před vnějšími konflikty, zajišťují že buď bude částka převedena nebo nebude provedena vůbec žádná akce. Všimněte si, že chyby související se souběžností, jsou stále ještě možné v programech, které používají velké množství transakcí, a to zejména v softwarových implementacích, kdy knihovna poskytována jazykem není schopna prosadit správné používání. Chyby produkovány prostřednictvím transakcí může být často obtížné ladit, protože breakpointy nesmí být umístěny v rámci transakce.  Transakční paměť je omezena v tom, že vyžaduje sdílenou paměť. I když při použití transakční paměti nelze způsobit uváznutí (deadlock), programy stále mohou trpět livelockem nebo zdrojem hladovění. Například, delší transakce se může opakovaně vrátit (ROLLBACK) v reakci na více menších transakcí, což způsobuje plýtvání časem a energií.

V oblasti počítačové vědy a inženýrství představuje transakční paměť způsob, jak zjednodušit paralelní programování tím, že instrukce load a store umožňuje provést atomicky (nedělitelně). To v současné výpočetní technice znamená, že mechanismus řídící souběžnost, je analogický k databázovým transakcím pro řízení přístupu ke sdílené paměti. Systém s implementovanou transakční pamětí poskytuje vysokou úroveň abstrakce, jako alternativu k systému s nízkoúrovňovou synchronizací vláken pomocí zámků. Tato abstrakce umožňuje koordinovat paralelní čtení a zápis sdílených dat v paralelních systémech.

Transaktionaler Speicher ist ein Konzept in der Informatik für parallele Berechnungseinheiten, die auf gemeinsame Arbeitsspeicherbereiche zugreifen, wie z. B. Threads oder Mehrprozessorsysteme. Ziel ist es, damit die Ausführungsgeschwindigkeit gegenüber bisherigen Synchronisationsverfahren zu steigern, sowie die Schwierigkeiten der Synchronisierung zu lösen, die bei paralleler Software entstehen, insbesondere, wenn diese aus mehreren voneinander unabhängig entwickelten Komponenten besteht. Transaktionaler Speicher kann entweder komplett als Software (STM), als Hardware (HTM) oder mit Hardware-Unterstützung (Hybrid-HTM) implementiert werden.


Život.

Oba rodiče (otec Franciszek Ksawery Plater, matka Anna von der Mohl-Pliaterienė) pocházeli z vlastenecké polsko-litevské šlechty usazené v Litvě. Emilia byla jejich prvorozená dcera. Mezi rodiči však byly neshody a rozvedli se, když jí bylo 9 let, v roce 1815. Po rozvodu se matka s dcerou přestěhovaly ke vzdáleným příbuzným (Michał Plater-Zyberk a Izabela Helena Syberg zu Wischling) do Līksny u Daugavpilsu v dnešním Lotyšsku.  Od útlého věku se zajímala o literaturu, dějiny, zvyky místních polských, litevských a běloruských sedláků, jízdu na koni, střelbu a šerm. Obdivovala Johanku z Arku a řeckou hrdinku Bubulinu. Četla Goetha a Schillera v originále (německy), měla kontakty s vilniuskou společností Filaretů, k níž náležel např. básník Adam Mickiewicz, velmi se zajímala o rusínský a běloruský folklór. Příbuzní byli z těch, kteří se dobře starali o své poddané (podléhalo jim kolem 15 000 nevolníků) a tak Emilii nebránili se stýkat s nevolnickými dětmi (učila je polsky a francouzsky, ovládala i litevštinu), což ovlivnilo její názory a charakter. Když se komendant daugavpilské pevnosti ruský generál Michail Kablukov ucházel o její ruku, oznámila mu, že je to vyloučeno proto, že generál je představitelem toho státu, který drsně pošlapal svobodu Polska a Litvy.

Účast v povstání a smrt.

V roce 1829 spolu s matkou navštívily Varšavu, Krakov a z rozprav s příbuzným Ludvíkem Platerem se dozvěděla, že v Polsku se chystá povstání. Když matka v roce 1830 zemřela, Emilie onemocněla depresí a proto se pokoušela opět sblížit s otcem, ale ten ji odstrčil. Proto se v témže roce zapojila do organizování Listopadového povstání proti útlaku ze strany carství. Začala studovat bitevní taktiku zkoumat okolní kraj, navázala kontakty s důvěryhodnými lidmi z Līksny a dalších okolních obcí. Na jaře roku 1831 zformovala vojenskou jednotku o síle několika set osob a vytáhla do boje na území dnešní Litvy. Nedbala doporučení, aby se vrátila domů, a byla povýšena generálem Chłapowskim do hodnosti kapitána. Po porážce u Šiauliai odmítla možnost útěku do Východního Pruska; chtěla se tajně dostat do Varšavy a pokračovat v bojích. Skrývala se v přestrojení společně se svým bratrancem Cezarym. Byla však vyčerpaná, trpěla horečkou a před Vánoci 1831 podlehla nemoci na statku rodu Abłamowiczů.  Zvěst o jejím odhodlání a smrti se rychle rozšířila, stala se symbolem Listopadového povstání, námětem několika uměleckých děl včetně literárních, což ztěžuje snahy odlišit v jejím životě fakta od legend. Později po ní byla pojmenována řada institucí, zejména škol.  Obec Platerówka (do roku 1945 "Ober Linda") v lubańském okrese nese její jméno, protože se v ní po druhé světové válce usadily příslušnice ženského praporu Polské lidové armády: "1 Samodzielny Batalion Kobiecy im. Emilii Plater" (1. samostatný ženský prapor Emilie Platerové).

Emilia Broël-Platerová (litevsky Emilija Pliaterytė, 13. listopadu 1806 Vilnius – 23. prosince 1831 Justianów (dvůr) u okresního města Lazdijai) byla polská hraběnka z rodu Platerů a revolucionářka, kapitánka polského vojska v bojích po Listopadovém povstání (1830, v Litvě 1831–32), jako národní hrdinka je uznávána v Polsku, Litvě a Bělorusku.

Emilia Broel-Plater (polnisch "Emilia Plater", litauisch "Emilija Pliaterytė"; * 13. November 1806 in Wilna; † 23. Dezember 1831 auf dem Gut Justianowo bei Lazdijai) war eine Gräfin aus der Dussiatyschen Linie derer von dem Broele, genannt Plater, und eine Freiheitskämpferin.


Děj.

Film kombinuje postupné lineární vyprávění s pravidelnými přerušováními, ve kterých vypravěč poskytuje další informace o postavách, které úplně nesouvisejí s kontextem, a událostech. Kromě toho, že tyto "poznámky pod čarou" rozšiřují příběh, informují rovněž o politických a ekonomických záležitostech Mexika, obzvláště o situací chudých v zemědělských oblastech země.  Příběh samotný se zaměřuje na dva chlapce na prahu dospělosti - na Julia z levicové rodiny ze střední třídy a Tenoche, jehož otec je vysoce postaveným politikem. Film začíná scénami, ve kterých mají mladí muži sex se svými přítelkyněmi naposledy před odjezdem dívek do Itálie. Bez přítelkyň v jejich okolí se začínají chlapci brzy nudit.  Na jedné svatbě potkají Luisu, španělskou manželku Tenochova bratrance Jana, a snaží se starší ženu zaujmout vyprávěním o smyšlené odloučené pláží jménem "la Boca del Cielo" ("Nebeská brána"). Luisa nejdříve odmítne jejich pozvání na cestu s nimi, ale změní názor po telefonátu s Janem, ve kterém jí přizná, že ji podvádí.  Ačkoli Julio ani Tenoch netuší, kde by mohli slibovanou pláž nalézt, rozhodnou se vydat na cestu přes chudé zemědělské regiony Mexika. Zabíjejí čas vyprávěním o svých vztazích a sexuálních zkušenostech. Chlapci se velmi pyšní svými skromnými úspěchy, zatímco Luisa mluví o Janovi a teskně o své první lásce, která zemřela v nehodě na motocyklu ještě, když byla Luisa teenager.  Na jedné z nočních zastávek zatelefonuje Luisa Janovi a nechá mu na záznamníku vzkaz na rozloučenou. Tenoch pak jde do jejího motelového pokoje pro šampon, ale najde tam plačící Luisu. Ta ho svede a Tenoch s ní má nemotorně ale s nadšením sex. Julio to uvidí otevřenými dveřmi a pak ze vzteku prozradí Tenochovi, že měl sex s jeho přítelkyní. Druhý den se Luisa snaží vyrovnat skóre tím, že souloží s Juliem, Tenoch potom řekne, že souložil s Juliovou přítelkyní. Chlapci se perou, dokud jim Luisa nepohrozí tím, že je opustí.  Náhodou potom najdou izolovanou pláž. Tam relaxují a užívají si pláže i společnosti místní rodiny. V blízké vesnici Luisa naposledy zatelefonuje Janovi a nabízí mu láskyplné, ale poslední rozloučení.  Toho večere se trojice opije a lehkomyslně žertuje o svých sexuálních hříších a vychází najevo, že oba chlapci měli často sex se stejnými ženami. V žertu řekne Julio Tenochovi, že měl sex i s jeho matkou (k tomu odkazuje originální název filmu). Potom spolu všichni tři tancují. Později se v pokoji začnou svlékat a osahávat, oba chlapci se zaměřují na Luisu. Když si Luisa klekne a oba je začne uspokojovat, chlapci se navzájem popadnou a vášnivě se políbí.  Další den ráno Luisa brzy vstane a nechá chlapce, aby se vedle sebe probudili nazí. Oba se od sebe okamžitě odvrátí a oba se potom chtějí rychle vrátit domů. Vypravěč pak vysvětluje, že tak oba tiše učinili, zatímco Luisa zůstala na místě, aby prozkoumala blízké zátoky. Dále vysvětluje, že s oběma chlapci se rozešly jejich přítelkyně, oni začali chodit s dalšími děvčaty a přestali se vídat navzájem.  Poslední scéna filmu sleduje náhodné setkání Julia a Tenoche v roce 2000. Společně si dají kávu, povrchně spolu mluví o svých životech a společných přátelích. Tenoch prozradí Juliovi, že Luisa zemřela na rakovinu měsíc po jejich výletu a že o své nemoci věděla po celou dobu, co s nimi byla. Tenoch se pak omluví a odejde. Tenoch a Julio již se nikdy nesetkali.

Obsazení.

Všechny hlavní postavy filmu sdílejí příjmení s nějakou osobností z mexické historie: španělským conquistadorem Hernandem Cortésem, mexickým císařem Agustínem de Iturbidem, mexickým revolucionářem Emilianem Zapatou, mexickým prezidentem Franciscem Maderem a aztéckým vládcem Ténochem.

Mexická jízda (ve španělském originále Y tu mamá también) je mexicko-americký film z roku 2001 režiséra Alfonsa Cuaróna. Snímek pojednává o dvou mexických dospívajících chlapcích, kteří vezmou na road trip téměř třicetiletou ženu. V hlavních rolích se objevují mexičtí herci Diego Luna a Gael García Bernal a španělská herečka Maribel Verdú.

Y tu mamá también – Lust for Life (Alternativtitel: "... mit deiner Mutter auch!; "Originaltitel: "Y tu mamá también") ist ein mexikanischer Spielfilm aus dem Jahr 2001. Regie bei dem Jugendfilm führte Alfonso Cuarón, der gemeinsam mit seinem Bruder Carlos Cuarón auch das Drehbuch verfasste. Die Hauptrollen spielten Diego Luna, Gael García Bernal und Maribel Verdú. Alianza Films International, Anhelo Producciones, Besame Mucho Pictures und Producciones Anhelo produzierten die Tragikomödie.


Historie.

Oblast kolem vrchu Velký Lopeník byla dlouhou dobu sporným územím mezi Moravou a Uhrami. Až roce 1784 definitivně připadla Moravě. V tomto prostoru vznikaly spontánně roztroušené usedlosti zakládané různými uprchlíky a lidmi majícími potřebu někde se ukrýt. V roce 1784 bylo okolí vrchu Lopeník definitivně připojeno k Moravě, a tak započalo systematické klučení lesa a osidlování svahů, kde dosud byly jen roztroušené chalupy. Roku 1790 celou oblast zpustošily bojůvky z nedaleké vsi Bošáca na uherské straně. Chalupy však byly znovu zbudovány a roku 1791 ustavena obec Lopeník.  První písemná zmínka o obci pochází z následujícího roku 1792. Život ve vsi byl velmi obtížný. Katastr se rozkládá na horských svazích mezi 450 až 750 m n. m. Klima je velmi drsné s 20 letními a 140–160 mrazovými dny.  Poněvadž se obyvatelé – lopeničtí kopaničáři – nevykoupili z roboty, byly usedlosti zatíženy robotní povinností až do roku 1901. Obdělávání chudé horské půdy a pastevectví se nestaly dostatečným zdrojem obživy. Okolní lesy v nichž převažoval a dodnes převažuje buk, dávaly surovinu pro domácí výrobu dřevěného nářadí. Po okolních vesnicích nabízeli lopeničtí vařečky, lopaty, žebře a metly. Především v 19. století se vydávali na delší cesty za podomním obchodem se zeleninovými semeny (seménkářství) a nářadím.  Lopenické kopanice neměly po staletí s okolním světem žádné obstojné spojení. První silnice byla vybudována v roce 1924 do Bystřice pod Lopeníkem. Spojení s Březovou bylo zdokonaleno až stavbou silnice v roce 1963.  Než byla vybudována na Lopeníku škola, děti vzdělávány nebyly. V letním období byly zaneprázdněny pastvou dobytka a v zimě neschůdnost pěšin bránila v cestě do Starého Hrozenkova nebo na Březovou, kde se nacházely nejbližší obecní školy. V roce 1902 byla zjištěna 98% negramotnost u obyvatel starších 14 let. První škola byla zmiňována až od druhé poloviny 19. století. Nová školní budova byla postavena v roce 1913 a v roce 1934 postaveny 2 další školy v místní části "Bošáčky" a na Dolním konci v části "Březovsko".  Za nacistické okupace vedla přes Lopeník trasa četných ilegálních přechodů z Protektorátu na Slovensko. Lopeník byl osvobozen Rudou armádou po těžkých bojích na přechodech Bílých Karpat 27. dubna 1945. Při bojích v katastru obce padlo 20 sovětských a rumunských vojáků, zahynulo 7 místních občanů a bylo poničeno 21 domů.  Obec byla elektrifikována v roce 1946.

Obec Lopeník (název od "lopen", "lupen" – list, odtud vrch s listím, tj. s listnatým lesem) podle blízké hory "Lopeník", se nachází v okrese Uherské Hradiště ve Zlínském kraji. Žije zde obyvatel.

Lopeník (deutsch "Lopenik") ist eine Gemeinde im Okres Uherské Hradiště in Tschechien. Sie liegt 15 km südöstlich von Uherský Brod in den Weißen Karpaten und gehört zur Region Zlínský kraj.


Pozadí.

Dne 8. května 1984, méně než tři měsíce před zahájením olympiády v Los Angeles, bývalý Sovětský svaz oznámil své rozhodnutí bojkotovat olympijské hry, z důvodu ohrožení bezpečnosti sportovců. Tisková agentura Sovětského svazu obvinila Spojené státy americké, že se snaží „využít her pro politické účely“. Dne 10. května se jako první připojilo k bojkotu Bulharsko. Týž den bylo následováno bývalou NDR a další den Mongolskem a Vietnamem. Dne 13. května se k bojkotu připojilo bývalé Československo. Ve stejný den se připojily další státy – Afghánistán a Laos. Dne 16. května se připojilo Maďarsko a 17. května Polsko. Bojkot olympiády překvapivě odmítlo Rumunsko, které nakonec získalo na olympiádě v Los Angeles 20 zlatých medailí, a zařadilo se tak mezi nejúspěšnější státy.  Dne 21. května se v Praze konala konference, které se zúčastnil prezident Mezinárodního olympijského výboru Juan Antonio Samaranch. Snažil se přesvědčit státy, které oznámily bojkot olympiády, aby změnily svůj postoj, což se mu nepodařilo. Dne 24. května v televizním vystoupení oznámil předseda Českého olympijského výboru Antonín Himl, že po ukončení olympiády bojkotující státy uskuteční sportovní akce v olympijských disciplínách. Záměrem podle Himla bylo, aby sportovci, kteří se svědomitě připravovali poslední čtyři roky na olympiádu, měli možnost prodat své schopnosti. Tím byl oficiálně oznámen záměr uspořádat soutěže Družba 84.  Himl dále řekl, že hry se budou konat po 12. srpnu (tj. po ukončení olympiády), a že Československo bude hostit některé sporty. Byly to: gymnastika, lukostřelba, ženská házená a ženská lehká atletika. Také ujistil, že Družba 84 bude otevřená pro všechny sportovce, včetně reprezentantů ze zemí, které se zúčastní olympiády. Brzy po zasedání oznámila své rozhodnutí bojkotovat olympiádu také Kuba a koncem června udělali totéž Severní Korea, Jižní Jemen, Etiopie a Angola.

Zúčastněné státy.

Na území bývalého Sovětského svazu se Družby 84 zúčastnilo cca 2300 sportovců ze 49 zemí. Přesný počet sportovců, kteří se akce zúčastnili mimo Sovětský svaz, není znám. Zatímco bojkotující země byly zastoupeny jejich nejlepšími sportovci, ostatní státy poslaly slabší týmy, často složené ze sportovců, kteří se nedokázali kvalifikovat na olympiádu v Los Angeles.

Slavnostní zahájení.

Oficiální slavnostní zahájení se konalo dne 18. srpna v Moskvě. Ceremoniál, který připomínal olympijské ceremoniály, trval dvě hodiny. Na stadionu tančily dívky v bílých trikotech, děti v národních krojích jednotlivých republik bývalého Sovětského svazu, cvičily červeně oblečené dívky se stříbrnými obručemi, apod. Podobně jako při zahájení olympiády byl zapálen oheň v míse, použité předtím při olympiádě v Moskvě. Pochodeň byla zapálena věčným plamenem, který svítí pro oběti druhé světové války v Kremlu. Tehdejší nejvyšší představitel Sovětského svazu Konstantin Černěnko se obřadu nezúčastnil, ale byli tam přítomni další čelní představitelé, jako např. Michail Gorbačov.

Srovnání Družby 84 a olympiády.

Hodnocení sportovců.

V době konání her se sportovci vyjadřovali v oficiálních médiích o úrovni her pochvalně. Po roce 1989 ale někteří jejich uspořádání odsoudili. Chodec Jozef Pribilinec o nich např. řekl: "„Byl to vrchol svinstva ve sportu. Žádná náplast, obyčejná ignorance a výsměch reprezentantům.“"

Srovnání sportovní úrovně.

V médiích byly často srovnávány sportovní výsledky dosažené na Družbě 84 a na olympiádě v Los Angeles. Přes šedesát výkonů dosažených v různých sportech na Družbě 84 by stačilo na získání medailí na olympiádě. Z celkového počtu 41 atletických disciplín dosáhli ve dvaceti disciplínách vítězové Družby 84 lepší výkon, než vítězové na olympiádě v Los Angeles. Např. vítěz v hodu oštěpem na olympiádě v Los Angeles by výkonem 86,76 m na Družbě v Moskvě nezískal ani bronzovou medaili.  Lepší výkony na Družbě 84 dosáhlo též jedenáct vítězů v plavání. A kdyby např. Li Ju-wej, která vyhrála zlatou olympijskou medaili v Los Angeles ve střelbě na pohyblivý terč, získala stejné skóre na Družbě, umístila by se pouze na šestém místě. Sporty jako je vzpírání nebo zápas, měly na Družbě téměř všechny vrcholové sportovce své doby.  Nicméně někteří novináři poznamenali, že srovnání není z různých důvodů přesné. Například Marlies Göhrová výkonem 10,95 s ve sprintu na 100 m dosáhla o něco lepší čas než Evelyn Ashfordová na olympiádě (10,97 s). Ale když se obě dvě setkaly v přímém souboji týden po Družbě, Ashfordová byla mnohem rychlejší než Göhrová a vytvořila nový světový rekord.  Podobně, na Družbě 84 byly dosaženy lepší časy dráhových cyklistů, ale ti soutěžili na kryté dřevěné dráze, zatímco na olympiádě byla k dispozici jen pomalejší venkovní betonová dráha.  Srovnání měla také politický význam. Zatímco organizátoři Družby opakovaně ujišťovali tisk, že jejich akce nebyla „alternativní olympiáda“ (pravděpodobně, aby se zabránilo represivním opatřením ze strany MOV), státní sdělovací prostředky Sovětského svazu často akci k olympiádě přirovnávaly. Tisková agentura Sovětského svazu prohlásila, že Družba 84 byla významnou událostí olympijského roku, zatímco noviny „Sovětský sport“ označily Družbu za hlavní událost olympijského čtyřletí.

Družba 84 je společný název pro mezinárodní sportovní akce uskutečněné roku 1984 v bývalém Sovětském svazu a osmi dalších státech, které v roce 1984 bojkotovaly olympiádu v Los Angeles. Soutěží Družby se zúčastnilo 49 států.

Unter der Bezeichnung Wettkämpfe der Freundschaft (, "Druschba-84", wörtlich: „Freundschaft-84“) trugen 1984 die Länder des sozialistischen Lagers eine Reihe von internationalen Sportwettkämpfen als propagandistische Gegenveranstaltung zu den Olympischen Sommerspielen 1984 in Los Angeles aus. Diese waren von 14 Ländern boykottiert worden.


Klubová kariéra.

Mimo Sovětského svazu, resp. Ukrajiny hrál i fotbalové soutěže v Anglii, konkrétně v klubech Arsenal FC a Wolverhampton Wanderers. Závěr aktivní fotbalové kariéry strávil v lotyšském klubu FK Venta jako hrající trenér.

Reprezentační kariéra.

Sovětský svaz.

V letech 1989–1990 odehrál 8 zápasů za sovětskou reprezentaci, branku nevstřelil. Na Mistrovství světa ve fotbale 1990 v Itálii chyběl kvůli zranění.

Ukrajina.

V A-mužstvu Ukrajiny debutoval 29. dubna 1992 v prvním oficiálním utkání nově vzniklého ukrajinského týmu proti Maďarsku. Odehrál celé střetnutí, zápas skončil porážkou Ukrajiny 1:3. Za národní tým Ukrajiny odehrál v letech 1992–2003 celkem 52 zápasů, v nichž gól nevstřelil. Ve 39 zápasech byl kapitánem ukrajinského týmu. Na žádný vrcholový turnaj se s mužstvem neprobojoval.

Trenérská kariéra.

V roce 2005 působil v lotyšském klubu FK Venta jako hrající trenér. Poté, co se klub dostal do finančních těžkostí, z Lotyšska odchází. V červnu 2006 se stal asistentem trenéra Anatolije Demjanenka v Dynamu Kyjev. 5. listopadu 2007 se stal prozatímním trenérem Dynama po rezignaci trenéra Józsefa Szabó. Dosáhl tří ligových vítězství po sobě včetně výhry 2:1 nad odvěkým rivalem Šachtarem Doněck, ale v Lize mistrů utrpěl klub porážky venku s Manchesterem United a Sportingem Lisabon a doma s AS Roma. 8. prosince 2007 bylo oznámeno, že novým hlavním koučem se stává Jurij Sjomin a o několik dní později bylo potvrzeno, že Lužnyj zůstává v realizačním týmu jako asistent.  1. října 2010 byl znovu jmenován hlavním trenérem po odstoupení Valerije Gazajeva. 24. prosince 2010 jej vystřídal ve funkci opět Jurij Sjomin.  Začátkem června 2012 se stal hlavním trenérem klubu SK Tavrija Simferopol.

Oleh Romanovyč Lužnyj, známý i jako Oleg Lužnyj (ukrajinsky Олег Романович Лужний, * 5. srpna 1968, Lvov, Ukrajinská SSR, Sovětský svaz) je bývalý ukrajinský, resp. sovětský fotbalový obránce a reprezentant a současný fotbalový trenér, který vede od roku 2012 ukrajinský klub SK Tavrija Simferopol. Společně s Andrijem Ševčenkem a Serhijem Rebrovem patří mezi nejznámější ukrajinské fotbalisty.

Oleh Romanowytsch Luschnyj (, wiss. Transliteration ""; * 5. August 1968 in Lwiw, Ukrainische SSR) ist ein ukrainischer Fußballtrainer und ehemaliger sowjetisch-ukrainischer Fußballspieler.


Děj.

Jean-Paul (Alain Delon) je nepříliš úspěšný spisovatel, který se živí vymýšlením sloganů v reklamní agentuře. Spolu se svou přítelkyní, novinářkou Marianne, tráví lenivou měsíční dovolenou na Francouzské riviéře u Saint-Tropez. Vilu jim půjčili přátelé, kteří odjeli do Íránu.  Jednoho parného dne přijíždí dvojici navštívit dobrý přítel Harry (Maurice Ronet), profesí hudební producent. Doprovází ho osmnáctiletá dcera Penelope (Jane Birkinová), o které pár nikdy předtím neslyšel. Jean-Paul žije s Mariannou více než dva roky. Atraktivní žena udržovala dříve milenecký poměr se sebevědomým Harrym.  Noví hosté přijímají nabídku strávit několik dnů před cestou do Itálie odpočinkem v domě. Jak dny plynou Harry se snaží o navázání bližšího kontaktu s Mariannou. Jeana-Paula si naopak dobírá pro jeho práci v reklamní agentuře. Hodně pije a po výletu do města s ním přijíždejí přátelé na celonoční party. Jean-Paul pokračuje v abstinenci a poprvé se více věnuje nudící Penelopě, která vyrůstala pouze s matkou a otce poznala až relativně nedávno. Z jejího chování je zřejmé, že k němu necítí bližší vztah.  Harry míří s Mariannou do města na nákup. Sebevědomě tvrdí, že ji může získat zpět. Jean-Paul tak tráví den s Penelopou, jíž bere na koupání k moři. Večer se všichni setkávají u večeře. Mladá dívka je zakřiknutá a odbíhá do pokoje. Přestože není zřejmé, co vše se mezi ní a Jean-Paulem odehrálo, napjatá atmosféra napovídá, že se vytvořilo citové pouto.  Harry na to reaguje prohlášením, že příští ráno s dcerou odjíždí. Zamíří se opít do města a vrací se během hluboké noci. Zastihuje Jean-Paula, který také pije alkohol. U bazénu dochází k ostré hádce. Harry kamarádovi vyčítá poměr s jeho dcerou a snaží se ho udeřit pěstí do obličeje. Po promáchnutí padá do bazénu. V podroušeném stavu se marně snaží vylézt. V tom mu u okraje brání Jean-Paul, když jej vždy shodí hlouběji do vody. Nakonec mu přidržuje hlavu pod hladinou a přítele utopí. Svléká z něj mokré šaty, schovává je ve sklepě pod dřevem a přináší nové ze skříně, které položí vedle bazénu. Harry má na sobě oblečené plavky a situace by měla budit dojem nešťastného utonutí opilého muže.  Po pohřbu vilu opakovaně navštíví komisař Lévêque (Paul Crauchet) z Marseille, který s párem vede rozhovor. Pouze Marianně vyloží své pochybnosti o nešťastné náhodě. Za podezřelé považuje nalezení Harryho vyžehleného a nepoužitého oblečení u bazénu. Otázkou také zůstává, proč měl na ruce zlaté hodinky, když nebyly vodotěsné? Jeho cílem je tak nalezení skrytých šatů.  Marianna ví, že měl Jean-Paul v úmyslu odjet s Penelopou a opustit ji. Poté, co mu vypoví komisařův záměr, mladý spisovatel se domnívá, že již ukryté šaty našla a přiznává se ke všemu. Marianna mu však i přes plánovaný rozchod hodlá pomoci a odvrací od něj podezření. Inspektoru vše zatajuje a skrze partnera posílá Penelopu k matce. Následně s ním ale odmítá odjet domů a volá si taxi. V průběhu telefonátu však Jean-Paul přerušuje hovor a oba setrvají v mlčení. Hledí z okna na bazén a on sevře poddajnou Mariannu v náručí.

Produkce.

Filmové drama bylo natáčeno od 16. srpna 1968 do poloviny října téhož roku ve vile s velkým bazénem, ležící ve čtvrti L'Oumède jihofrancouzského města Ramatuelle. Další záběry byly pořízeny v oblasti Saint-Tropez.

Trivia.

Herci Alain Delon a Romy Schneider udržovali ve skutečném životě partnerský vztah v letech 1959–1963, kdy byli zasnoubeni. Delon jí pak předal Čestného Césara 2008 (in memoriam).

Remake.

V roce 2015 vznikl remake nazvaný "Oslněni sluncem", jenž v anglickém originále získal jméno podle popartového obrazu "A Bigger Splash" z roku 1967 od Davida Hockneyho. V hereckých rolích se představili Tilda Swintonová, Matthias Schoenaerts, Ralph Fiennes a Dakota Johnsonová.

Bazén () je filmové drama z roku 1969 režírované Jacquesem Derayem v italsko-francouzské koprodukci. Děj vypráví o osobních vztazích, žárlivosti a nevěře.

Der Swimmingpool (Originaltitel: "La Piscine)" ist ein Film von Jacques Deray. Er lief am 31. Januar 1969 in den französischen und am 8. März 1970 in den bundesdeutschen Kinos an.


Vývoj.

Počátkem 70. let se již blížil konec ekonomické životnosti starších lokomotiv řady 100, proto bylo rozhodnuto o dodávce malé série nových lokomotiv odvozených od řady 110 určené pro napájecí systém 3 kV. Zároveň mělo dojít k definitivnímu odstavení starých předválečných lokomotiv (řady E 423.0 a E 424.0), které už sice sloužily pouze jako záložní, přesto se ale na trať čas od času podívaly. Šest strojů tehdejší řady E 426.0 pro napájecí systém 1,5 kV bylo v roce 1973 dodáno do dep v Táboře a Českých Budějovicích (pracoviště Vyšší Brod).

Konstrukce.

Lokomotiva je kapotová se středovým věžovitým stanovištěm strojvedoucího. Pohánějí ji čtyři elektromotory, pro každé dvojkolí jeden. Oproti řadě 110 byly od výroby motory řazeny trvale do série, což vedlo ke snížení výkonu i maximální rychlosti. Po rekonstrukci mají tři stroje i sérioparalelní řazení motorů, díky čemuž dosahují obdobných parametrů výkonu a rychlosti jako řada 110 (díky shodnému pojezdu s řadou 110 byla maximální rychlost sjednocena na 80 km/h, teoretický výkon na systému 3 kV je taktéž 800 kW). Elektřinu lokomotiva odebírá pomocí jednoho sběrače na střeše kabiny pro strojvedoucího.

Provoz.

Lokomotivy jsou sice svou konstrukcí předurčeny pro posun, ale jsou též vybaveny zařízením pro elektrické vytápění vlaků, proto se používají i v osobní dopravě. Po jejich dodání došlo k odstavení starých lokomotiv a řada 100 přešla spíše do osobní dopravy, přesto jsou obě řady brány jako univerzální. Od počátku sloužily na tratích Tábor - Bechyně a Rybník - Lipno; depo Tábor obdrželo z výroby stroje čísel 001–003, zbylé tři přišly do Vyššího Brodu. Dvacet let sloužily na obou tratích řady 100 i 113 v podstatě beze změn, až v roce 1995 byly na lipenské trati doplněny stroji 110.118 a 147, které vznikly úpravou dvou kusů běžné řady 110. Díky tomu přešla řada 100 už jen do zálohy a jedna lokomotiva byla i zrušena a sešrotována.  Dalším milníkem v provozu této řady bylo po roce 2000 rozhodnutí změnit na trati Rybník - Lipno na napájecí soustavu na střídavý systém 25 kV/50 Hz, kterým byla právě elektrifikována přípojná trať z Českých Budějovic do Summerau. Mezi Rybníkem a Vyšším Brodem byl stejnosměrný provoz slavnostně ukončen 17. října 2003, do Lipna se jezdilo ještě do 14. dubna 2004 - vůbec poslední stejnosměrný osobní vlak na trati odvezla lokomotiva 113.005. Poté obě řady místní trať opustily - lokomotiva 113.004 a oba zdejší stroje řady 100 byly převezeny do Tábora, dvojice 113.005 a 006 odjela do Prahy, kde se podrobila rekonstrukci pro provoz na soustavě 3 kV a lokomotivy byly označeny 110.205 a 206. Už po několika letech však byly obě lokomotivy odstaveny a sešrotovány.  Zbylé čtyři stroje tak zůstaly pouze na trati do Bechyně. Stroj 113.004 byl po několika měsících odstaven, takže se na trati vyskytovaly pouze první tři vyrobené kusy. 1. září 2007 provoz poznamenala nehoda, kdy vlak Os 28406 sestavený z lokomotivy 113.002, osobního/služebního vozu BDs450 a patrového vozu Bmto292 vykolejil na výjezdu z Tábora. Hmotné škody byly minimální, jako příčina byla shledána závada geometrických parametrů koleje – projektovaná hodnota vzepětí koleje 100 mm byla v místě 2 metry před místem vykolejení překročena o 25 mm, ačkoliv maximální povolená odchylka je jen 20 mm. Po této nehodě byl provoz patrových vozů na bechyňské trati zakázán a do souprav řazeny jiné vozy.  Vzhledem k neefektivnosti a menší flexibilitě (nutnost objíždění v koncových stanicích) souprav tažených lokomotivou byl provoz řady 113 na „Bechyňce“ s novým jízdním řádem 2010/2011 zastaven, na trať byly nasazeny ekonomičtější motorové jednotky řady 814 a lokomotivy zůstaly v táborském depu odstaveny bez využití. Později však byl tento krok přehodnocen a především kvůli špatným trakčním vlastnostem řady 814 na podzim a v zimě vyjela řada 113 na trať od prosince 2013 znovu, a to v čele souprav lehkých dvounápravových vozů řady Btax780. Tento systém ale vydržel pouhý jeden rok, poté bylo její nasazení opět omezeno a v jízdním řádu 2014/2015 se s ní setkáme na pouhých dvou párech vlaků, a to pouze v pracovní dny. Zbylé vlaky opět zajišťuje řada 814.  V jízdním řádu 2019/2020 se lokomotivy 113 s vozy řady BDtax782 opět objevují na všech vlacích do Bechyně a zpět.Aktuálně jsou po moha letech provozní všechny existující lokomotivy zmíněné řady. V případě neschopnosti více lokomotiv 113 je zaskakují motorové jednotky 814. Je také navýšen počet párů vlaku.Všechny lokomotivy 113 spadají pod OCÚ Západ, SÚ Tábor.  Po několikaletém odstavení lokomotivy 113 001-2 byla přistavena do DPOV Přerov k hlavní opravě. Z dílen se vrátila před štědrým dnem v roce 2019 a nakonec poprvé po opravě vyjela 31.12.2019.Opravená lokomotiva obdržela tovární oranžovo-krémový lak a cedulky se starým označením. Společně s lokomotivou 113 001-2 byly do SÚ Tábor dodány i 3 vozy BDtax782 v retro nátěru.

Lokomotiva řady 113 je elektrická lokomotiva na stejnosměrný proud určená pro vedlejší tratě elektrizované napájecí soustavou 1,5 kV. Vyrobila ji plzeňská firma Škoda v roce 1973 s typovým označením Škoda 33E. Patří k československým lokomotivám tzv. II. generace.

Die ČSD-Baureihe E 426.0 (ab 1988: Baureihe 113) sind vierachsige elektrische Lokomotiven für die mit 1,5 kV Gleichspannung betriebenen Strecken der einstigen Tschechoslowakischen Staatsbahn (ČSD).


Stavba.

Projekt stavby tří jednotek této třídy realizuje konsorcium Air Warfare Destroyers Alliance (AWD) v rámci australského obranného programu SEA 4000 v hodnotě 8 miliard dolarů. Ten je reakcí na zaostávání australských lodí v protivzdušné obraně – raketové torpédoborce třídy "Perth" byly vyřazeny, fregaty třídy "Adelaide" zastarávají a omezené možnosti třídy "Anzac" má teprve napravit modernizační program testovaný na fregatě "Perth". Třída "Hobart" proto má mít schopnost zajišťovat prostorovou protivzdušnou obranu.  Požadavky na celý projekt byly vypsány v roce 2003. Zareagovaly na ně americké loděnice Gibbs & Cox s modifikací torpédoborců třídy "Arleigh Burke" a španělská Navantia s úpravou platformy F100 (třída "Álvaro de Bazán") označenou F105. V lednu 2006 bylo oznámeno, že torpédoborce ponesou tradiční jména "Hobart" (39), "Brisbane" (41) a "Sydney" (42). V roce 2007 byl jako vítězný vybrán projekt Navantie.  Plavidla mají modulární konstrukci. Jednotlivé části staví loděnice ASC (dříve Australian Submarine Corporation) v Osborne, BAE Systems v Melbourne a FORGACS Group v Newcastlu. Finální kompletace a instalace vybavení proběhne v loděnici ASC. V současnosti jsou vyráběny různé moduly pro všechny tři jednotky.  Torpédoborce třídy "Hobart" mají vstoupit do služby v letech 2014, 2016 a 2017. Podíl australského průmyslu na celém programu je odhadován na 55%.  Kýl prototypové jednotky HMAS "Hobart" byl založen v září 2012 v loděnici v australském Adelaide. V červnu 2013 byly do Austrálie dodány poslední stavební bloky plavidla.  Program stavby třídy "Hobart" konsorciem AWD se do roku 2014 dostal do 15–21 skluzu a o 300 milionů překročil stanovený rozpočet ve výši 8,45 miliardy australských dolarů, což není konečné číslo. Způsobila to jak nezkušenost australských loděnic, tak špatná koordinace s loděnicí Navantia, která například dodala chybné plány.  Prototypový torpédoborec "Hobart" zahájil dne 13. září 2016 námořní zkoušky. Zkoušky plavidlo úspěšně dokončilo 6. března 2017. Do služby bylo přijato 23. září 2017.  Jednotky třídy "Hobart":

Konstrukce.

Plavidla jako první australské válečné lodě ponesou zbraňový systém Aegis úrovně Baseline 7.1 a radar AN/SPY-1D(V). Budou vybavena trupovým a vlečným sonarem. V dělové věži na přídi bude jeden 127mm kanón BAE Systems Mk 45 Mod 4 o délce hlavně 62 ráží. Za dělovou věží se bude nacházet 48násobné vertikální odpalovací zařízení Mk 41. Do něj půjde uložit protiletadlové řízené střely typů Standard SM-2 Block IIIB, Standard SM-6 a ESSM. Ve středu trupu budou umístěny dva čtyřnásobné kontejnery protilodních střel RGM-84 Harpoon. K obraně proti potilodním střelám lodě ponesou jeden 20mm systém Phalanx Block 1B a australský vrhač klamných cílů Nulka. Torpédoborce dále ponesou dva dvojhlavňové 324mm torpédomety Mk32 Mod9 pro lehká protiponorková torpéda MU90. Plavidla budou vybavena přistávací plochou a hangárem pro uskladnění jednoho protiponorkového vrtulníku či bezpilotních prostředků.  Pohonný systém bude koncepce CODAG. Tvoří ho dvě plynové turbíny General Electric LM2500 a dva diesely. Nejvyšší rychlost přesáhne 28 uzlů.

Třída Hobart je lodní třída univerzálních torpédoborců australského námořnictva. Plavidla budou sloužit zejména pro zajištění prostorové protivzdušné obrany v okruhu 150 km. Austrálie objednala stavbu celkem tří jednotek, s jejichž dodáním se počítá v letech 2017–2020. Ve službě nahradí fregaty třídy "Adelaide".

Die "Hobart"-Klasse, auch als Sea4000 oder Australian Air Warfare Destroyer bezeichnet, ist eine Klasse von drei Lenkwaffenzerstörern der Royal Australian Navy. Die seit September 2017 in Dienst befindlichen Schiffe basieren auf den spanischen Fregatten der Álvaro-de-Bazán-Klasse und ersetzten die ausgemusterten Zerstörer der Perth-Klasse. Das ganze Projekt sollte rund acht Milliarden Australische Dollar kosten.


Dějiny.

Po porážce Švédska ve finské válce v roce 1809, bylo území dnešního Finska obsazeno Ruskem. Smlouvou v Hamině (Fredrikshamn) švédská říše byla nucena vzdát se Finska ve prospěch Ruska. Už předtím, 28. března t. r., ruský car Alexandr I. potvrdil na stavovském shromáždění v městě Porvoo Finsku celou řadu privilegií a práv pocházejících z doby švédské nadvlády (jako byla například existence stavovského sněmu, vlastní zákony) a ustavil Finské velkoknížectví jakožto autonomní provincii v rámci Ruska. Roku 1816 se pak car zavázal, že státoprávní statut darovaný Finsku bude dodržován i ze strany jeho následníků na trůnu. V první polovině 19. století se Rusové snažili ve Finsku potlačit vliv místních švédských elit a omezit tak další politickou a kulturní orientaci země na Švédsko. V rámci této politiky paradoxně podporovali finské národní hnutí a finský jazyk. V roce 1828 byla na Helsinské univerzitě otevřena katedra finského jazyka a v roce 1850 ustavena profesura finštiny. Za vlády Alexandra II. v roce 1863 byla finština zrovnoprávněna jako oficiální úřední jazyk země. Ruská imperiální moc tak přímo i nepřímo podporovala finizaci Finska. Ze stejných důvodů bylo hlavní město přesunuto z Turku (Åbo) do doposud nevýznamných Helsinek (Helsingfors). Poměrně dlouhou dobu bylo Finsko viděno očima Rusů jako nevýznamná "okrajina" Ruska a vhodná destinace pro odpočinkové pobyty ruské šlechty i carské rodiny. Především od konce 80. let 19. století a hlavně na konci 90. let 19. století a na začátku 20. století se postoje ruského centra k Finsku měnily. V rámci rusifikačních snah byla postupně prosazována politika větší integrace Finska do Ruské říše spojená s osobnostmi gubernátorů Nikolaje Ivanoviče Bobrikova v letech 1898–1904 a Franze Alberta Seyna v letech 1909–1917. Historicky posledním generálním guvernérem Finska byl Konstituční demokrat Nikolaj Vissarionovič Někrasov. Ten nebyl zastáncem rusifikace a navrhoval Finsku větší autonomii, v lepším případě úplnou nezávislost.  Tu Finsko za změněných podmínek vyhlásilo 6. prosince 1917 a definitivně obdrželo (uznáním ze strany nově vzniknuvší Ruské sovětské republiky) 4. ledna 1918.

Správní vývoj.

Ruský car vládl ve Finsku jako finský velkokníže, což znamenalo, že země měla jistou administrativní nezávislost, nestala se pouze gubernií Ruské říše jako Ukrajina (Malá Rus) nebo Polské království (po roce 1863). Hlavním představitelem ruské moci v zemi byl gubernátor (generální guvernér). Jemu po boku, ale s menšími pravomocemi, stál Carský finský senát, doprovázený u carského dvora v Petrohradě svým ekvivalentem, Výborem pro finské záležitosti, jehož předsedové měli přímý styk s carem a předkládali mu návrhy a doporučení senátu. Mocenskou protiváhou senátu byl finský zemský sněm, byť ten se pravidelně začal scházet (s výjimkou holdovacího sněmu v Porvoo) až od roku 1863. Sněm byl čtyřkomorový, v roce 1906 zreformovaný na jednokomorový, už zcela moderní parlament (do něj jako první v Evropě (!) mohly volit a být voleny i ženy); měl malé zákonodárné pravomoci, ale na druhou stranu, bez jeho souhlasu nemohli carové vydávat pro Finsko zákony – krom těch málo oblastí správy, nad nimiž měli neomezenou moc, tj. například cla. Přes některé pokusy nebylo Finsko nikdy spravováno v ruském jazyce, ale mělo vlastní úřední jazyky: švédštinu a od roku 1883 finštinu.  Kromě vlastních zákonů a zákonodárství mělo Finské velkoknížectví vlastní armádu a kadetní školy, což znamenalo, že finští občané nebyli nuceni (ale měli tu možnost) sloužit v ruské carské armádě a mimo území Finska. Tato skutečnost se stala ústředním bodem konfliktu mezi Finy a carskou vládou, která se po roce 1899 snažila systematicky zrušit samostatnost finské armády, což se jí v roce 1901 podařilo.  Finsko mělo také autonomní školství s nepovinnou výukou ruského jazyka a vlastními učebními texty. Autonomie se do počátku 20. století také týkala pošty a cel. I tyto dvě oblasti začaly být v rámci integračních snah trnem v oku petrohradských vládních kruhů. Hlavním protifinským argumentem se i po revoluci roku 1905 stal prerogativ o jednotě a nedělitelnosti Ruska. Vedle zavedení povinné vojenské služby v ruské armádě a zrušení nezávislého statusu finské armády v roce 1901, byl další ranou finské autonomii zákon z roku 1912, který umožňoval ruským občanům službu v aparátu finské administrativy.  Na začátku 1. světové války v roce 1914 měla ruská vláda připravený rozsáhlý rusifikační program, který nasvědčoval tomu, že se Petrohrad rozhodl s finskými specifiky skoncovat. Tento program se týkal především finských zákonů a celého právního systému, pošt a komunikací vůbec nebo zavedení dohledu nad Helsinskou univerzitou. Díky průběhu první světové války se program nepodařilo nikdy realizovat.

Finské velkoknížectví (finsky "Suomen suuriruhtinaskunta"; rusky "Великое княжество Финляндское", "Velikoje kňažestvo Finljandskoje") byl státní útvar v severovýchodní Evropě ustavený po finské válce v roce 1809 a existující až do roku 1917 jakožto autonomní součást Ruské říše. Území velkoknížectví bylo o 22 000 km2 (zhruba rozloha Moravy) větší než je území dnešní Finské republiky, protože ta ztratila v době 2. světové války většinu své části Karélie spolu s koridorem Pečenga; nicméně, větší část původních hranic velkoknížectví se kryje s těmi dnešními.

Das Großfürstentum Finnland (,, ) war von 1809 bis 1917 ein mit einer weitgehenden inneren Autonomie ausgestatteter Teil des Russischen Reiches. Es entstand, nachdem das seit Jahrhunderten zu Schweden gehörende Finnland infolge mehrerer russisch-schwedischer Kriege an Russland abgetreten werden musste, und endete infolge der russischen Revolutionen in der Unabhängigkeit Finnlands.


Biografie.

Narodil se 1. prosince 1877 ve vesnici Selevynci, Braclavského povitu Podolské gubernie v rodině vesnického kněze.  V roce 1887 Leontovyč zaháil studium na Nemirovském gymnáziu. O rok později byl převeden kvůli nedostatku financí do šarhorodského základního teologického učiliště.  V roce 1892 byl zapsán do Podolské teologické akademie v Kamenci – Podolském, kde studoval hudební teorii a sborový zpěv, hru na housle, klavír, základy hry na některé hudební nástroje a teorii skladatelství. Podle vzoru Mykoly Lysenka začal zpracovávat některé folklorní melodie. Po skončení akademie pracoval jako učitel na podolském venkově; roku 1901 vydal první sborník lidových písní z Podolí. V roce 1903 vyšel druhý sborník, věnovaný Lysenkovi.  Na podzim 1904 se Leontovyč odstěhoval na Donbas, kde rovněž pracoval učitelem zpěvu; založil sbor dělníků. Po revolučních událostech 1905. roku vrací se zpět na Podolí. Od 1909 roku soukromě studuje teorii zpěvu u Boleslava Javorského.  V roce 1916 se Leontovyč seznámil se skladatelem Kyrylem Stecenkem, v tomtéž roce spolu se sborem Kyjevské univerzity poprvé uvedl svůj remake písně „Ščedryk“. Po zosnovaní Ukrajinské lidové republiky nastalo přijel do Kyjeva, kde zahájil aktivní skladatelskou a dirigentskou činnost. Skložil operu podle pohádky Borise Hrinčenka „O rusalčiných Velikonocích“.  V noci ze dne 22. na 23. ledna 1921 byl Leontovyč zabit agentem Čeky Afanasijem Gryščenkem v domě jeho rodičů. Utajený čekista požádal, aby zůstal přes noc v domě a sdílel pokoj s Mykolou. Za úsvitu skladatele zastřelil (zemřel na ztrátu krve o pár hodin později) a oloupil jeho rodinu. Text zprávy, který zobrazuje jméno vraha skladatele byl zveřejněn až v roce 1990.

Tvorba.

Dílo Mykoly Leontovyče zahrnuje stovky lidových písní v autorské úpravě a autorské písně, inspirované folklorem. Za jeho největší profesionální úspěch jsou považovány písně „Ščedryk“ a „Dudaryk“, v nichž Leontovyč dosáhl maximální rytmické organizace. Organicky zde pojednal postupy klasické a lidové polyfonie.

Mykola Dmytrovyč Leontovyč (; 13. prosince 1877 – 23. ledna 1921) byl ukrajinský skladatel, sborový dirigent, společenský činitel, pedagog. Autor četných sborových adaptací ukrajinských lidových písní, mj. ukrajinské koledy „Ščedryk“, jejíž anglický překlad s názvem „Carol of the Bells“ je celosvětově známý.

Mykola Dmytrowytsch Leontowytsch (; * in Monastyrok, Gouvernement Podolien, Russisches Reich; † 23. Januar 1921 in Markiwka, Gouvernement Podolien, Ukrainische SSR) war ein ukrainischer Komponist, Chorleiter und Lehrer. Seine internationale Bekanntheit geht heute vor allem auf sein Werk "Schtschedryk" zurück, das 1936 von Peter J. Wilhousky auf Englisch unter dem Titel "Carol of the Bells" adaptiert wurde. In dieser Version zählt es heute, vor allem im angloamerikanischen Raum, zu den bekanntesten Weihnachtsliedern.


Fotbalová historie klubu.

1945–1997.

VfL Wolfsburg byl založen po konci druhé světové války, dne 12. září 1945. Hned v prvním roce své existence vyhrál 1. okresní třídu a do 50. let se vyvinul v kandidáta na postup do Fußball-Oberliga Nord, jedné ze skupin nejvyšší fotbalové soutěže. Po třech neúspěšných pokusech v postupových kolech se postup zdařil v roce 1954. I když hned v prvním zápase porazili Hamburger SV, klub, který této lize vždy dominoval, nikdy zde velkou roli nehráli a vždy jen těsně unikli sestupu. V roce 1959 musel klub zpátky do druhé ligy. Teprve v roce 1970 měl VfL opět šanci dostat se do první ligy, ale i přes triumf v Regionallize se mu to nepodařilo. Do 2. Bundesligy, založené v roce 1974, se Wolfsburg okamžitě kvalifikoval, ale hned v premiérové sezoně sestoupil o úroveň níže a odešel tak na skoro 20 let z profesionálního fotbalu. Na začátku 90. let se klub dokázal ve druhé lize stabilizovat. V roce 1995 byl Wolfsburg pod manažerem Peterem Panderem opět kandidátem na titul, postup mu ale opět unikl kvůli stejnému počtu bodů s Fortunou Düsseldorf. Ještě k tomu Wolfsburg prohrál ve finále DFB-Pokalu s Borussií Mönchengladbach. 11. června 1997 fanoušci slavili postup do Bundesligy.

1999–2007.

Již v roce 1999 se týmu povedlo dostat do Poháru UEFA, potom se ještě pětkrát za sebou kvalifikovali do Poháru Intertoto a v roce 2004 poprvé vedli tabulku, následný titul však získal Werder Brémy. V ročnících 2006 a 2007 se však nedokázali umístit lépe než na 15. místě a pouze těsně zamezit sestupu.  Od 15. června 2007 se novým trenérem, manažerem a sportovním ředitelem stal bývalý trenér VfB Stuttgart a Bayernu Mnichov Felix Magath. Ten za nemalé finanční prostředky přivedl nové hráče, mezi nimiž byl i mladý český reprezentant Jan Šimůnek či teplický útočník Edin Džeko.

Sezóna 2007/08.

Tým si v sezoně 2007/2008 překvapivým 5. místem v Bundeslize vybojoval účast v Poháru UEFA. V prvním kolem Wolfsburg vyřadil Rapid Bukurešť a dostal se do skupiny s týmy AC Milán, SC Heerenveen, SC Braga a Portsmouth FC. Díky remíze 2:2 s milánským AC se Wolfsburgu podařilo skupinu vyhrát, v jarní vyřazovací části však vypadl s Paris St. Germain.

Sezóna 2008/09.

V bundesligové sezoně 2008/2009 VfL Wolfsburg zaznamenal největší úspěch klubové historie – poprvé získal ligový titul. Kromě trenéra Magatha na tom měli velkou zásluhu i nejlepší střelci bundesligy, útočníci Grafite a Edin Džeko a záložník Zvjezdan Misimović, jenž zaznamenal 22 gólových přihrávek. Grafite a Džeko dali dohromady 54 z 80 branek VfL a tím překonali rekord Gerda Müllera a Uliho Hoeneße z ročníku 1971/1972. Wolfsburg se stal 12. týmem, který od založení bundesligy v roce 1963 dokázal získat mistrovský titul.  Po úspěšné sezoně opustil klub Felix Magath a vystřídal ho někdejší trenér Stuttgartu Armin Veh.

Sezóna 2009/10.

V sezóně 2009/10 se vedení týmu rozhodlo neprodloužit po polovině sezony smlouvu s trenérem Arminem Vehem, ten dovedl Wolfsburg pouze na 10. místo v tabulce a posléze ho nahradil anglický trenér Steve McClaren. V základní skupině Ligy mistrů tým skončil na třetím místě za Manchesterem United a CSKA Moskva a kvalifikoval se tak do prvního vyřazovacího kola Evropské ligy. "Vlci" postoupili až do čtvrtfinále, kde nestačil na pozdějšího finalistu Fulham celkovým skórem 1:3.

Sezóna 2010/11.

V dalším ročníku se týmu vůbec nedařilo a Wolfsburg se krčil ve spodní polovině tabulky a tak nastala změna. Dne 7. února 2011 byl dosavadní kouč Steve McClaren vyhozen. Na trenérskou lavičku se po několika letech opět dostal Felix Magath, který měl pomoct týmu dostat se zpět na vrchol. "Vlci" nakonec skončili na 15. místě tabulky a zachránili se.

Sezóna 2011/12.

Před a v průběhu ročníku 2011/12 provedl staronový trenér v týmu spoustu změn a začal budovat víceméně nový tým. Z týmu odešli například Grafite, Thomas Hitzlsperger anebo Arne Friedrich. Do týmu naopak přišlo spoustu nových hráčů, mezi nimi i Češi Petr Jiráček a Václav Pilař. Mezi dalšími byl třeba nadějný obránce Ricardo Rodríguez. Tým nakonec skončil na osmém místě ligové tabulky. Kontroverzní trenér Felix Magath u týmu ale zůstal.

Sezóna 2012/13.

Na konci října 2012 byl Magath odvolán z funkce trenéra. Dočasně za něj tým vedl kouč rezervy Lorenz-Günther Köstner, než byl na konci prosince najat Dieter Hecking, který doposud trénoval 1. FC Norimberk.

Sezóna 2013/14.

Realistickou ambicí Vlků v sezóně 2013/14 bylo kvalifikování se do Evropské ligy. Vzestup 19letého záložníka Maximiliana Arnolda z mužstva vystrnadil brazilského „špílmachra“ Diega. Začátkem března na jaře 2014 zaznamenalo mužstvo ve 23. a 24. kole dvě vysoké prohry, nejprve na Hoffenheimu 2:6 a posléze doma proti Bayernu Mnichov 1:6, vzdor tomu, že proti bavorskému celku byl poločasový stav nerozhodně 1:1. V posledním kole "Vlci" uhájili vyšší příčku před přímým konkurentem, Mönchengladbachem, kterého porazili doma 3:1, ovšem na příčku čtvrtou to nakonec nestačilo, tu o bod před "Vlky" udržel Leverkusen. Wolfsburg tak v další sezóně čekala základní skupina v Evropské lize.

Sezóna 2014/15.

Pod Dieterem Heckingem se zapracovali do kádru vlastní hráči jako Aaron Hunt, Sebastian Jung nebo Maximilian Arnold, v lednu 2015 přišla posila z Chelsea v podobě útočníka André Schürrleho za 30 milionů €. V ročníku 2013/14 skončili Heckingovi svěřenci pátí a od Ligy mistrů je dělil pouhý bod. Bundesligový ročník 2014/15 zahájili "Vlci" prohrou 1:2 na Bayernu, kde se trefil Ivica Olić, a jedním vítězstvím napříč pěti zápasy, od záříjové výhry proti Brémám ale načali sérii šesti výher v řadě. O to se mimo jiné zasloužila ofenzivní dvojice s hrotovým útočníkem Basem Dostem a záložníkem Kevinem De Bruynem rovněž z Chelsea, kterého Wolfsburg koupil za částku 18 milionů £. V lednu porazili "Vlci" Bayern Mnichov 4:1 a stali se z druhé příčky jeho nejbližším pronásledovatelem. Vedle Oliće byl pro mužstvo zásadním také další Chorvat, záložník Ivan Perišić. Bavorský velkoklub vedený Pepem Guardiolou se stal nedostižitelným, Wolfsburg se umístil jako druhý a dokráčel do finále německého poháru. Ten skončil pro "Vlky" vítězně. Na tom všem měla zásluhu též obranná řada. Tu utvořili dva Švýcaři – brankář a kapitán Diego Benaglio a krajní obránce Ricardo Rodríguez, vedle nich německý obránce Marcel Schäfer a dále dva Brazilci. Prvním z nich byl stoper Naldo a druhým defenzivní záložník Luiz Gustavo.

Sezóna 2019/20.

Novým trenérem "Vlků" se stal na tři roky Rakušan Oliver Glasner. Mužstvo posílil pravý krajní obránce Kevin Mbabu a záložník Xavier Schlager. Bundesligová neporazitelnost trvala do 10. kola, kdy prohrálo na půdě Borussie Dortmund 0:3.  Na evropském poli "Vlci" postoupili ze skupiny Evropské ligy UEFA ze druhého místa za Gentem a před Saint-Étienne a FK Oleksandrija. V šestnáctifinále si poradili s Malmö, následně je čekal Šachtar Doněck.

Soupiska.

"Aktuální k datu: 6. červen 2020 "

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

VfL Wolfsburg II.

VfL Wolfsburg II, dříve znám také pod názvem VfL Wolfsburg Amateure, je rezervním týmem Wolfsburgu. Největšího úspěchu dosáhl v sezóně 2004/05, kdy se v Regionallize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 16. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

VfL Wolfsburg (celým názvem: Verein für Leibesübungen Wolfsburg e.V.) je německý sportovní klub, který sídlí ve městě Wolfsburg v Dolním Sasku. Klub byl založen roku 1945 a jeho součástí jsou sportovní týmy provozující fotbal, házenou, basketbal a mnoho dalších sportů. Fotbalový oddíl od sezóny 1997/98 působí v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži.

Die VfL Wolfsburg-Fußball GmbH ist ein Fußballunternehmen aus Wolfsburg, das 2001 durch Ausgliederung der Lizenzspielerabteilung des 1945 gegründeten Verein für Leibesübungen Wolfsburg e. V. entstand. Da die Volkswagen AG den Verein zuvor mehr als 20 Jahre lang gefördert hatte, durfte sie durch eine Ausnahmeregelung entgegen der 50+1-Regel zunächst 90 Prozent und Ende 2007 schließlich sämtliche Anteile an der Gesellschaft übernehmen (sogenannte "Lex Leverkusen und Wolfsburg").


Historie.

Depok slovo je zkratka z výrazu "De Eerste Protestantse Organisatie van Christenen" (, ). V Depoku se říká, že slovo "depok" pochází ze sundánského jazyka což znamená poustevna nebo bydliště jednoho žijícího člověka v ústraní.  18. května 1696 koupil bývalý důstojník VOC Cornelis Chastelein pozemek o rozloze 12,44 km, což je 6,2% plochy dnešního (2018) Depoku. Kromě kultivace oblasti s průmyslovými rostlinami za pomoci místních obyvatel byl Chastelein aktivní jako misionář, který kázal křesťanství indickým obyvatelům města. Za tímto účelem zřídil místní shromáždění s názvem "De Eerste Protestante Organisatie van Christenen" (DEPOC).  Před svou smrtí napsal Chastelein (28. června 1714) závěť, která osvobodila otroky Depoku. V roce 1714 se 12 otrokářských rodin stalo pronajímateli a osvobodily muže, ženy a děti. Osvobození otroci jsou také označováni jako Mardijkeri, odvozeno od indonéského slova Merdeka znamenájící svobodu.

Kultura.

Obchody, restaurace a fast foody.

Depok má rostoucí eklektickou sbírku obchodních center a tradičních trhů. Nákupní střediska a obchody v Dopoku: Mall Depok, Depok Plaza a SixtyOne Building a Depok ITC. Depok má mnoho místních restaurací a několik mezinárodních řetězců jako jsou A&W, Burger King, CFC, KFC, McDonald's, Pizza Hut, Starbucks, a Dunkin Donuts.  Tradiční Depokské trhy ("markets"): Depok Baru, Depok Lama, Kemiri, PAL, Agung, Musi a Majapahit.

Vzdělání.

V Depoku se nachází několik soukromých jazykových škol: EF English First, International Language Programs (ILP), Lembaga Indonesia Amerika (LIA), The British Institute (TBI), Lembaga Pendidikan Amerika Indonesia (LPIA) a několik dalších menších jazykových škol.

Sport.

Depok je domovským městem fotbalového týmu Persikad Depok a Depok United FC, který v současné době (2018) hraje v indonéské Lize 2.

Partnerská města.

Depok je partnerské město s:

Depok () je město v provincii Západní Jáva v akronymu Jabotabek v Indonésii. Má rozlohu 200 29 km. Podle sčítání lidu v roce 2014 mělo město 1 869 681 obyvatel s hustotou 8 746 osob/km. Většina obyvatel Depoku věří v islámskou víru (s výjimkou potomků původní zakládající rodiny)

Depok ist eine Großstadt in der indonesischen Provinz Jawa Barat auf der Insel Java. Die Stadt hat eine Fläche von 200,29 km2 und hatte 2005 ca. 1.400.000 Einwohner. Depok ist Teil der Metropolregion Jabodetabek, die sich um die indonesische Hauptstadt Jakarta gebildet hat.


Lokalita.

NPP leží nedaleko města Hranice na Moravě na levém břehu řeky Bečvy v katastrálním území Teplice nad Bečvou v nadmořské výšce 250 – 310 m n. m. Je součástí rozsáhlého Hranického krasu, do kterého patří i Hranická propast (nejhlubší propast na světě) nacházející se na opačném břehu řeky Bečvy spadající pod národní přírodní rezervaci Hůrka u Hranic.  Na území se také nacházejí stavby určené k různým účelům, jedná se o provozní budovu Zbrašovských aragonitových jeskyní, kapličku svatého Peregrina, veřejné zřídlo Kropáčova pramene, vilu Ladislava Říhovského (kulturní památka České republiky) a další budovy. Nežádoucím vlivem budov postavených na území NPP a v okolí je často havárie inženýrských sítí ohrožující krasové území. Tato situace bude vyřešena napojením všech objektů na kanalizační síť a zároveň zrušením všech žump a septiků na území NPP a v jejím ochranném pásmu.  V České republice je dosud známo téměř 4000 jeskyní. Všechny jeskyně jsou chráněny podle zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny ČR. Zbrašovské aragonitové jeskyně se řadí mezi 14 veřejnosti zpřístupněných jeskyní.

Historie.

V prosinci roku 1912 odkryli dělníci místního kamenolomu zvaného Na Baránce puklinu, z níž vystupoval sloup teplého vzduchu. Průzkumu se ujali bratři Čeněk a Josef Chromí, kteří se o krasové jevy v okolí zajímali. Postupně vstupní puklinu (nynější Objevitelský komín v Jurikově dómu) rozšířili a v lednu 1913 sestoupili 42 m hlubokou propastí do podzemních prostor. Během tohoto prvního sestupu se jim údajně přetrhlo lano. Při dopadu na suťový svah se jim rozbily karbidové lampy a oba objevitelé museli čekat osm hodin v naprosté tmě na pomoc. V následujících letech objevitelé s dalšími členy Sboru dobrovolných zbrašovských havířů ve svém volném čase objevovali další prostory jeskyní. Byl proražen nový, pohodlnější vchod z údolí Bečvy a zavedeno elektrické osvětlení. V roce 1926 se podařilo jeskyně zpřístupnit pro veřejnost.  V letech 2002 – 2005 probíhala v jeskyních generální rekonstrukce prohlídkové trasy, během níž byla modernizována trasa i elektroinstalace. V průběhu rekonstrukce se podařilo odstranit obrovské množství kamenných sutí, které vyplňovaly některé přírodní dutiny a chodby. Materiál byl vytvořen v dobách původních zpřístupňovacích prací a z úsporných důvodů nebyl vyvážen ven. Během posledních rekonstrukcí tak byla některým částem systému navrácena jejich původní podoba.

Přírodní poměry.

Geologie.

Podle geomorfologického členění České republiky je maloplošné zvláště chráněné území součástí geomorfologického celku Podbeskydská pahorkatina, podcelku Maleník. Maleník je členitá vrchovina budovaná kulmskými drobami, pískovci a břidlicemi, devonskými vápenci a miocenními sedimenty. Je charakterizován jako nesouměrná, k JV ukloněná hrásťová kra s vnitřní blokovou stavbou. Údolí jsou krátká, založená převážně na zlomech.  Těleso devonských vápenců, s mocností více než 500 m, je z větší části překryto mladšími usazeninami. Na vzniku Zbrašovských aragonitových jeskyní se podílely dva zcela odlišné krasové procesy: koroze povrchových a atmosférických vod, které pronikaly do puklin ve vápencích a rozšiřovaly je ve větší podzemní prostory, a vody hydrotermálního původu, jež ve formě teplých minerálních vod vyvěrají z hloubky až 2 km.

Hydrologie.

Oblast je odvodňována řekou Bečvou, která se vlévá do řeky Moravy. Při trvalejších a vydatnějších deštích dochází ke zvednutí vodní hladiny a v Teplicích nad Bečvou často i k vylití řeky z břehu. Nejničivější rozsáhlé povodně na Moravě proběhly 5.-16. července 1997. Povodňová voda se dostala i do jeskyní a to do poslední zpřístupněné prostory (Mramorová síň). Zároveň došlo ke zvednutí hladin minerálních jezírek a k výronu plynu do vyšších poloh jeskyní. Zvýšená koncentrace CO na návštěvnické trase se vyřešila nainstalováním speciálního odsávacího zařízení, které udržuje složení ovzduší v hodnotách stanovených Státní báňskou správou (do 1% CO). Mimořádná hydrologická situace také vedla k narušení technického zařízení, ale bez poškození dochovaného stavu jeskyní.

Podnebí.

Podnebí území je mírně teplé – klimatická oblast MT10 (Quittova klasifikace), pro kterou je typické dlouhé léto, teplé a mírně suché, krátké přechodné období s mírně teplým jarem a mírně teplým podzimem, krátká zima, mírně teplá a velmi suchá, s krátkým trváním sněhové pokrývky. Ročně zde spadne v průměru 700 mm srážek a průměrná roční teplota vzduchu je 7 °C. Sněhová pokrývka tu leží v průměru 50 – 60 dní v roce.

Mikroklima.

Důsledkem teplicového krasového procesu je unikátní mikroklima jeskyní charakterizované především vývěry oxidu uhličitého (CO) do níže položených partií jeskynních prostor a vytvářením tzv. plynových jezer. Některé nižší části jeskyní jsou oxidem uhličitým zaplněny trvale. Koncentrace CO v jeskyni běžně dosahují 40% objemu, přičemž již 8-10 % je pro člověka smrtelných. Zvýšené koncentrace plynu způsobí ztrátu vědomí a postupné udušení. Neodmyslitelnou součástí bezpečnostních opatření proto je každodenní měření koncentrací CO a přizpůsobování pracovního i návštěvního režimu aktuální situaci.  Jeskyně jsou nejteplejší v celé České republice s celoroční teplotou 14 °C. Relativní vlhkost vzduchu je zde okolo 98 %.

Pedologie.

V území se vyskytují mezotrofní až eutrofní hnědé půdy, vápnité hnědé půdy a na příkrých svazích a v okolí skalních výchozů nevyvinuté půdy a hnědé rankery.

Flóra.

Povrch chráněného území je z větší části kryt lesním porostem, který má přírodě blízkou skladbu dřevin. Roste zde smíšený les tvořený dubem zimním ("Qercus petraea"), bukem lesním ("Fagus sylvatica"), habrem obecným ("Carpinus betulus"), javorem klenem ("Acer pseudoplatanus"), jasanem ztepilým ("Fraxinus excelsior"), javorem mléčem ("Acer platanoides"), lípou malolistou ("Tilia cordata"), místy i smrkem ztepilým ("Picea abies") a jedlí bělokorou ("Abies alba"). Ojediněle se zde vyskytuje jilm horský ("Ulmus glabra").  V minulosti byly tyto lesní porosty negativně ovlivněny lesním hospodářstvím. Probíhala zde těžba dřeva a následná výsadba dřevin ve prospěch smrku. Do budoucnosti má těmto negativním vlivům zabránit vyhlášení lesa zvláštního určení, ve kterém jiný důležitý zájem vyžaduje odlišný způsob hospodaření.  Zdejší specifické prostředí vytváří vhodné podmínky pro existenci a vývoj řady ohrožených druhů rostlin. Z významnějších druhů se zde vyskytuje osladič přehlížený ("Polypodium interjectum") – silně ohrožený druh C2, lilie zlatohlavá ("Lilium martagon") – druh vyžadující pozornost C4, sveřep větevnatý ("Bromus ramosus") – ohrožený druh C3 a kerblík lesklý ("Anthriscus nitida").  Z nepůvodních druhů dřevin se v současné době v území vyskytuje trnovník akát ("Robinia pseudoacacia"), který je nutno průběžně likvidovat vyřezáváním. Akát má silnou tendenci se šířit a produkuje chemické látky potlačující růst původních rostlin, které jsou pak nahrazovány nitrofilními druhy, např. kopřivou dvoudomou ("Urtica dioica"), čímž znehodnocuje území. Dále se zde vyskytuje křídlatka ("Reynoutria"), která se rychle šíří, vytlačuje původní druhy a okyseluje půdu. Odstraňuje se několikrát ročně herbicidem Roundupem.  V jeskyních se v místech trvalého osvětlení vyskytuje tzv. lampenflora. Jedná se o porosty řas a mechů, převážně prutníku chluponosného ("Bryum capillare"), krasatky přeslenité ("Eucladium verticillatum"), rokýtku obecného ("Amblystegium serpens"), baňatky obecné ("Brachythecium rutabulum"), baňatky askamitové ("Brachythecium velutinum"), krondlovky tisolisté ("Fissidens taxifolius") a prutníčku hruškovitého ("Leptobryum pyriforme"). Lampenflora je nežádoucí úkaz v souvislosti s poškozováním sekundárních krasových jevů (výzdoby). Její výskyt je omezován specifickým managementem, jednak postřikem chlornanu sodného a dále změnou techniky osvětlení.

Fauna.

Zbrašovské aragonitové jeskyně nejsou kvůli celoročně vysoké teplotě zimovištěm letounů, avšak příležitostně se zde vyskytuje vrápenec malý ("Rhinolophus hipposideros") - kriticky ohrožený druh C1, netopýr hvízdavý ("Pipistrellus pipistrellus") - silně ohrožený druh C2, netopýr nejmenší ("Pipistrellus pygmaeus") – silně ohrožený druh C2 a netopýr večerní ("Eptesicus serotinus") – silně ohrožený druh C2. Letouni obecně patří mezi ohrožené a zákonem chráněné druhy živočichů. Potravu loví v širokém spektru biotopů, živí se zejména dvoukřídlým hmyzem. Většinou od poloviny října upadají do zimního spánku, aby tak přečkali období, kdy by nenašli dostatek potravy. Zimní spánek netopýrů však není tak hluboký jako u některých jiných druhů přezimujících savců. Vyrušování na lokalitách výskytu (v létě i v zimě) se jeví jako hlavní ohrožující faktor všech letounů. Mezi další ohrožující faktory patří ničení úkrytů a úbytek potravních stanovišť. Ochrana letounů obecně spočívá v zabezpečení lokalit výskytu, především zimovišť a letních kolonií.  Z dalších zvláště chráněných druhů tu žijí např. slepýš křehký ("Anguis fargilis"), užovka obojková ("Natrix natrix"), ještěrka obecná ("Lacerta agilis"), plch velký ("Glis glis"), krahujec obecný ("Accipiter nisus") či lejsek bělokrký ("Ficedula albicollis"). Z více skupin bezobratlých, které zde byly zkoumány, patří k nejzajímavějším mnohonožky (Diplopoda), zejména druhy ("Brachychaeteuma bradae") a ("Geoglomeris subterannea") jejichž výskyt byl prvně v ČR prokázán právě na této lokalitě.

Ochrana.

Do roku 1991 jeskyně spravoval Krajský vlastivědný ústav v Olomouci. Od roku 1991 jsou jeskyně pod správou Agentury ochrany přírody a krajiny ČR a od roku 2006 Správy jeskyní ČR, organizace Ministerstva životního prostředí. Národní přírodní památka Zbrašovské aragonitové jeskyně je v působnosti Správy CHKO Poodří spolu s NPP Landek, Šipka a Odkryv v Kravařích.  Velkým problémem je napadení aragonitu mikroorganismy parazitujícími na textilních vláknech, které se zde dostávají z oděvů procházejících návštěvníků. Způsobují zbarvení bílých aragonitových jehlic a jejich následný rozklad. Dosud se nenašel možný způsob řešení tohoto problému. Další negativní vlivy návštěvnosti na krasovou výzdobu mají: cizorodé látky uvolňované dýcháním, olamování výzdoby, uvolňování prachu, chlupů, textilních vláken a zvyšování teploty ovzduší způsobené teplotou těl návštěvníků. Na únosné míře se udržují návštěvním řádem a omezeným počtem návštěvníků ve skupinkách. V blízkosti návštěvní trasy se ojediněle vyskytují řasy a mechy vázané na místa s trvalým osvětlením tzv. lampenflora. Tyto porosty se odstraňují dvakrát ročně za použití roztoku chlornanu sodného.

Turismus.

Trasa zpřístupněná pro veřejnost je dlouhá 375 metrů (z 1322 m známých chodeb) a prohlídka jeskyní trvá 50 minut. Ročně jeskyně navštíví 60 000 návštěvníků.  Prohlídka jeskyní začíná v prostoře, nesoucí název Zasedací síň. Ta je pojmenována podle výrazného balvanu uprostřed, který připomíná řečnický pult. Dále okruh vede kolem gejzírového stalagmitu, u něhož je i pro názornost instalován podélný řez tímto útvarem. Další malé zákoutí se nazývá U Antoníčka, podle kamenného výčnělku připomínajícího malou postavičku. Následuje zcela unikátní Koblihová síň. Útvary na stěnách připomínající pocukrované koblihy vznikaly ukládáním vrstev čistého kalcitu s příměsemi oxidů železa. Další zastavení čeká návštěvníky v Gallašově dómu, pojmenovaného podle spisovatele a hranického rodáka J. H. A. Gallaše, který žil v letech 1756 – 1840. Kolem Vodopádu, prostory s klasickou krápníkovou výzdobou, pokračuje prohlídka do Křtitelnice. Další prostora nese název Jurikův dóm a nachází se v ní skalní stěna pokrytá keříčky aragonitu nazývaná Opona. Kolem Tureckého hřbitova s gejzírovými stalagmity procházejí návštěvníci do poslední prostory, Mramorové síně, která se využívá k výstavám či ke koncertům komorní hudby.

Zbrašovské aragonitové jeskyně jsou chráněné území v okrese Přerov, které bylo vyhlášeno jako národní přírodní památka kvůli ochraně hydrotermálního krasového území evropského významu, jenž nemá v České republice obdoby. Na toto území se váže specifická flóra a fauna. Ochrana území zahrnuje jednak samotné Zbrašovské aragonitové jeskyně, tak i vnější okolí s lesním porostem, který má přírodně blízkou skladbu dřevin. Dále se zde chrání přirozené hlubinné vývěry teplé minerální vody s vysokým obsahem oxidu uhličitého, které daly vznik celému krasovému území a také se využívají k lázeňským účelům v lázních Teplice nad Bečvou.

Die Zbraschauer Aragonithöhlen (tschechisch "Zbrašovské aragonitové jeskyně") befinden sich drei Kilometer südlich von Hranice na Moravě im Okres Přerov, Tschechien.