Životopis.

Pocházel ze šlechtického rodu Ponsonby, byl starším synem 8. hraběte z Bessboroughu, po matce pocházel z významné podnikatelské rodiny Guest a byl bratrancem irského místokrále 1. vikomta Wimborna. Jeho mladší bratr Myles Ponsonby (1881-1915) sloužil v armádě a padl za první světové války. Vystudoval v Cambridge a původně působil jako právník, v letech 1907-1910 byl členem městské rady v Londýně. V letech 1910 a 1913-1920 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, v roce 1920 zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (zde zasedal jako "baron Duncannon", ostatní tituly platily pouze pro Irsko). Mezitím se aktivně zúčastnil první světové války a dosáhl hodnosti kapitána. Poté se jako člen a předseda správních rad několika předních podniků věnoval ekonomice.  V letech 1931-1935 byl generálním guvernérem v Kanadě. Podobně jako všichni předchozí i následující generální guvernéři se snažil pochopit charakter Kanady především neúnavným cestováním. Z titulu své funkce sice nemohl zeslabit důsledek světové hospodářské krize, nicméně pro Kanaďany byl vítanou morální podporou. Do doby jeho úřadování spadá zásadní zákon z roku 1931, jímž Kanada získala právo samostatně rozhodovat o své zahraniční i vnitřní politice. Díky tomu Kanada v té době dosáhla zvýšení prestiže na mezinárodním poli a i na tomto progresívnín vývoji se hrabě z Bessborough aktivně podílel.  Od roku 1931 byl též členem Tajné rady, v roce 1937 získal titul hraběte z Bessborough s platností pro celou Británii. Za druhé světové války pomáhal francouzským uprchlíkům a v této záležitosti pomohl založit zvláštní odbor na ministerstvu zahraničí. V roce 1955 naposledy navštívil Kanadu.  Získal tři čestné doktoráty na kanadských univerzitách (Montréal, Toronto, Ottawa), za první světové války obdržel několik zahraničních řádů (belgický Leopoldův řád, ruský Řád sv. Anny), později se stal i rytířem francouzského řádu Čestné legie.

Majetkové poměry a rodina.

Po otci zdědil rozsáhlý majetek v Irsku s hlavním rodovým sídlem "Bessborough House" (hrabství Kilkenny), které nechal po první světové válce zrekonstruovat, ale v roce 1930 zámek prodal. Mezitím v roce 1924 koupil v Anglii zámek "Stansted Park" (Sussex).  S manželkou Roberte de Neuflize (1897-1979) měl čtyři děti, dědicem titulů byl syn Frederick Ponsonby, 10. hrabě z Bessborough (1913-1993).

Vere Brabazon Ponsonby, 9. hrabě z Bessborough ("Vere Brabazon Ponsonby, 9th Earl of Bessborough, 10th Viscount Duncannon, 10th Baron Bessborough, 9th Baron Ponsonby of Sysonby, 6th Baron Duncannon") (27. října 1880, Londýn, Anglie – 10. března 1956, Stoughton, Anglie) byl britský státník ze šlechtického rodu Ponsonbyů. Jako absolvent cambridgeské univerzity se zúčastnil první světové války, poté byl poslancem Dolní sněmovny, od roku 1920 zasedal ve Sněmovně lordů. V letech 1931-1935 byl generálním guvernérem v Kanadě.

Vere Brabazon Ponsonby, 9. Earl of Bessborough GCMG, PC (* 27. Oktober 1880; † 10. März 1956) war ein britischer Geschäftsmann und Politiker. Von 1931 bis 1935 war er Generalgouverneur von Kanada.


Vlastnosti.

Omegle nejprve nabízelo pouze náhodně spárovaným uživatelům textový chat. V roce 2010, stránka zavedla videochat, který páruje uživatele s webkamerou a mikrofonem. Tento videochat má také textovací okénko. V roce 2011 byla zavedena nový mód Spy. V tomto módu, též známém jako dotazovacím módu, uživatelé mají dvě možnosti, a to buď být takzvaný „špion“ a položit uživatelům otázku nebo o ní diskutovat s jiným uživatelem. Uživatel v roli špiona zadá otázku a může vidět diskuzi, ale nemůže do diskuze zasahovat a může chat kdykoliv ukončit, aniž by diskutující ukončili diskuzi. Pokud si uživatel vybere diskutování otázky, jako v normálním textovém módu, uživatel je spárován s jiným uživatelem, dokud se jiný uživatel nerozhodne ukončit diskuzi, a/nebo odpovídat na novou otázku.  V roce 2012, Omegle přidalo novou možnost do textového a video módu, a to možnost přidání zájmů. Přidání zájmů může spárovat uživatele se společnými zájmy. Pokud se tento uživatel nenajde, je uživatel spárován s náhodným uživatelem. V roce 2013 byla nemonitorovaná verze videochatu otevřena každému staršímu 13 let, jehož vysílání neobsahuje sexuální scény. Video sekce se sexuálním podtextem je povolena osobám 18 let. V roce 2014, Omegle začalo experimentovat s „Dorm Chatem“, který umožnil uživatelům uvést e-mailovou adresu končící na.edu jako ověření, že jsou spojení s kolejí či univerzitou. Tento chat umožňuje uživatelům chatovat se spolužáky, nebo kolegy.  V roce 2015, stránka začala s Captcha zabezpečením, aby snížila počet botů na stránce. To však vedlo k stížnostem, že počet botů je stále vysoký a že zákonné použití je narušeno.

Kontroverze.

Před rokem 2013 stránka necenzurovala příspěvky pomocí filtru vulgárních slov a uživatelé tak lehce mohli narazit na nahotu a sexuální obsah. V lednu 2013 Omegle zavedlo monitorovanou verzi videochatu, která měla omezit nevhodné chování a snížit možnost, že lidé mladší 18 let narazí na na potenciálně nevhodný obsah. Toto monitorování je však pouze částečně účinné. K. Brooks potvrdil sporný obsah, zároveň vyjádřil zklamání, jakým způsobem byla stránka využívána. Mimo této cenzurované verze videochatu Omegle nadále poskytuje i videochat nemonitorovaný.

Omegle (ou-me-gul) je internetová chatovací stránka, která umožňuje lidem chatovat a sblížit se s ostatními, aniž by se registrovali. Stránka náhodně spáruje pár uživatelů, kde pak používá slova „You“ a „Stranger“, nebo v případě Spy módu „Stranger 1“ a „Stranger 2“. Stránku vytvořil 18letý Leif K. Brooks a veřejnosti byla zpřístupněna 25. března 2009. Po necelém měsíci dosáhlo Omegle kolem 150 tisíc návštěv za den a později zavedlo i videochat. Stránka nyní umožňuje mobilní aplikaci, kterou mohou používat lidé s mobilními zařízeními. Omegle je přirovnáváno k AOLu z počátku 90. let. Mezi další podobné služby patří například Tinychat a Whisper.

Omegle (gesprochen "omigl" ) ist eine Website zum Chat mit einem zufällig ausgewählten, anonymen Chatpartner. Sie ging am 25. März 2009 online und war vom damals 18-jährigen Leif K-Brooks aus Brattleboro, Vermont, USA erstellt worden. Der Name Omegle leitet sich vom griechischen Buchstaben Omega (Ω) ab. Dieses Zeichen ist auch im Logo zu sehen.


Vydání a remixy.

Singl „Crazy in Love“ měl premiéru v amerických rádiích 18. května roku 2003. O dva dny později byl singl uveřejněný v britském a americkém iTunes. 30. června 2003 byl vydaný jako CD singl ve Velké Británii, Irsku a Švýcarsku. Ve stejný den bylo v Německu zveřejněno digitální mini-album a maxi singl. 8. července 2003 byl mini-album dostupný ve většině evropských zemí a v Kanadě. 22. července 2003 byly vydány v USA dva remixy „Crazy in Love“ autorů Rockwildera a Adama 12.  V roce 2014 natočila Beyoncé, pro film Padesát odstínů šedi (2015), novou verzi písně „Crazy in Love“.

Ocenění.

Singl „Crazy in Love“ vyhrál cenu MTV Europe Music Awards za nejlepší píseň roku 2003. Ve stejném roce získala píseň cenu za nejlepší hudební spolupráci na předávání cen VIBE Awards a cenu v kategorii nejlepší R&B nebo nejlepší taneční píseň během předávání cen International Dance Music Awards. V roce 2004 byla píseň „Crazy in Love“ nominovaná na ceny Grammy ve třech kategoriích: nejlepší R&B píseň, nejlepší Rap/Sung spolupráce a nahrávka roku. Beyoncé proměnila ve vítězství dvě nominace: nejlepší R&B píseň a nejlepší R&B spolupráce.. Píseň byla také nominovaná v kategorii nejlepší píseň na cenách NAACP Image Awards a v kategorii nejoblíbenější píseň na cenách Kids' Choice Awards.

Videoklip.

Videoklip k písni „Crazy in Love“, který měl premiéru v květnu roku 2003, režíroval Jake Nava. V dokumentu z roku 2013, "MTV Making of the Video", zpěvačka promluvila o koncepci videoklipu: „Videoklip oslavuje evoluci dívky. Vypráví o dívce, která se ocitá v novém vztahu. Říká si, že je opravdu zamilovaná, ale přesto dělá věci, která by normálně nedělala. Nezajímá ji to, protože je doslova šíleně zamilovaná“  Videoklip byl velmi pozitivně přijat od hudebních kritiků a získal několik cen. V roce 2003 získal videoklip tři ceny MTV Video Music Awards v kategoriích: nejlepší ženský videoklip, nejlepší R&B videoklip a nejlepší choreografie. Jake Nava získal v roce 2004 cenu Music Video Production Association za nejlepší režii R&B videoklipu. Ve stejném roce získal videoklip cenu za nejlepší spolupráci na videoklipu na cenách MTV Video Music Awards Japan. V kategorii nejlepší mezinárodní videoklip získal cenu od MuchMusic Video Awards.

Vystoupení na živo.

17. května roku 2003 zazpívala Beyoncé premiérově píseň „Crazy in Love“ v programu Saturday Night Live. Poprvé s Jay-Z ji zazpívala 28. srpna během předávání cen MTV Video Music Awards. Píseň stala elementem set listu většiny koncertů zpěvačky. „Crazy in Love“ byla poslední písní turné Dangerously in Love Tour, která začala koncem rou 2003. 17. února 2004 ji zazpívala během předávání cen BRIT Awards. 31. května ji Beyoncé a Jay-Z zazpívali na festivalu The Prince's Trust v Londýně „Crazy in Love“ byl úvodní písní během turné The Beyoncé Experience a I Am... Tour.

"Crazy in Love" – první sólový singl americké zpěvačky Beyoncé Knowles, na kterém spolupracovala s americkým rapperem Jay-Z. Producenti písně jsou Beyoncé a Rich Harrison, kteří tuto píseň společně s Jay-Z napsali. Je to hlavní singl pro první desku Beyoncé "Dangerously in Love" (2003). Premiéra byla 20. května 2003 a vydaná byla vydavatelstvím Columbia Records. „Crazy in Love“ prezentuje hudbu R&B, obsahuje elementy funku 70. let, soulu a popu.

Crazy in Love ist ein Lied der amerikanischen R&B-Sängerin Beyoncé Knowles. Es wurde am 18. Mai 2003 als Single aus ihrem Debütalbum "Dangerously in Love" ausgekoppelt. Seit der Auskopplung sind zahlreiche Coverversionen verschiedener Künstler entstanden.


Původ plemene.

Na počátku 20. století byl jedním z nejoblíbenějších psích plemen v Rusku anglický toy teriér. Mezi lety 1920–1950 byl jejich chov téměř zastaven a počet jedinců se dostal na kritickou úroveň. Začátkem 2. poloviny 20. století se ruští chovatelé pokoušeli plemeno obnovit. Takto vyvinutá štěňata se vzhledově navzájem poměrně dost lišila, rozhodně nešlo o čistokrevné anglické toy teriéry. Zlom nastal 2. října 1958, kdy se v Moskvě narodila dvěma anglickým toy teriérům tři štěňata, z nichž dvě byla hladkosrstá a jedno dlouhosrsté, černé se žlutými znaky. Mělo být utraceno, ale chovateli se zjevně zalíbilo. Věnoval jej Jevgenii Fominičně Žarové, pejsek dostal jméno Čikki a dokonce se zúčastnil psí výstavy. Pro svůj neotřelý vzhled byl velmi obdivovaný a jeho majitelka se rozhodla zachovat takovýto profil v jeho rodové linii i dál. Hledala mu typově podobné feny a vzhled Čikkiho tak získávala další štěňata.  V roce 1966 byl dlouhosrsté variantě uznán první standard, který platí víceméně dodnes. Později, v roce 1988, došlo k již zmiňovanému spojení hladkosrsté a dlouhosrsté varianty a na počátku 21. století došlo ke zjednodušení názvu. Od té doby hovoříme o této psí rase právě jako o ruském toyi.

Vzhled.

Ruský toy má jemnou kostru a slabé svalstvo. Působí křehkým a elegantním dojmem. Není u něj příliš patrný pohlavní dimorfismus. Ideální výška v kohoutku je pro psy i feny 24 cm. Obecně je tolerováno +- 5 cm výšky. Hmotnost se u psů i fen pohybuje ideálně do 3 kg.  U hladkosrstých by srst měla být lesklá, bez lysin a podsady a měla by těsně přiléhat. Dlouhosrstí by měli mít srst 3 až 5 cm dlouhou, mírně zvlněnou či rovnou. Na nohou srst tvoří jemné praporce, zatímco na hlavě je znatelně kratší. Na tlapkách srst překrývá drápky a na uších tvoří výrazné praporce, které jsou pro ruského toye charakteristické. Barva srsti bývá černá, hnědá nebo tzv. modrá s pálením. Možné je i zbarvení červené. Jsou preferovány syté odstíny.  Ruský toy má vysokou lebku, štíhlou tlamu a malé zuby. Jeho oči jsou kulaté, tmavé a poměrně velké. Bývají daleko od sebe a hledí vpřed. Víčka má malá, buď černá, nebo v barvě srsti. Uši jsou velké, tenké a přímo vztyčené. Horní linie trupu rovnoměrně spadá od kohoutku ke špičce ocasu. Má silný a rovný hřbet, oválný hrudní koš a vtažené břicho. Končetiny jsou rovné, jemné, zadní bývají mírně širší než přední. Tlapky směřují rovně, drápky a polštářky jsou tmavé nebo odpovídají zbarvení srsti. Ocas je nesený vysoko. Většinou bývá kupírovaný, ponechané jsou dva nebo tři obratle. Pokud není kupírovaný, má zahnutý, šavlovitý tvar.

Povaha.

Ruský toy většinou velmi silně přilne ke svému majiteli a hlídá jej na každém kroku. K cizím lidem může být zpočátku nedůvěřivý. Nebývá agresivní, ale je pozorným hlídačem a na příchozí zpravidla upozorní svým štěkotem. Dobře se snáší s dětmi, ačkoliv nemusí strpět bouřlivé hry malých dětí. Většinou mu nedělá problém ani soužití s jinými domácími zvířaty.

Péče.

Hygiena.

Ruský toy není příliš náročné plemeno. Co se týče srsti, hladkosrstá varianta téměř nelíná, dlouhosrstým stačí srst jednou až dvakrát týdně pročesat. Je nutné pravidelné zastřihování drápků. Pravidelné mytí nutné není, stačí psa vykoupat, když se ušpiní.

Zdraví.

U malých plemen obecně je riziko výskytu zubního kamene, proto je vhodné chrup hlídat a popřípadě přidat do vody či krmiva přípravek na potlačení tohoto jevu. Někdy se u ruských toyů může vyskytnout luxace paty, vykloubení čéšky, které způsobuje vyskakování kolena. Při větším stupni postižení je nutná operace, většinou ale k takové komplikaci nedochází. K jiným onemocněním nemá ruský toy velké sklony.

Umístění.

Díky své velikosti se hodí i do malého bytu, naopak pro venkovní pobyt vhodný není. Uvnitř domu stačí pelíšek, ideálně umístěný tam, kde se členové domácnosti často sdružují. Zejména hladkosrstá varianta je v zimních měsících náchylná k prochladnutí. Je vhodné psovi pořídit funkční obleček. Na druhou stranu místo původu tohoto plemene je poměrně chladné, tudíž není vyloženě zimomřivý. Ruský toy je aktivní pes, proto je třeba dát mu příležitost se vydovádět. Je sice malý, ale zvládne i delší túry. Hodí se také pro agility, dokáže být opravdu rychlý a mrštný. Zvládá i učení různých psích triků a „dog dancing“, protože je vnímavý a snadno chápe, co po něm páníček chce.

Krmivo.

Nejčastější forma výživy je granulemi. V tom případě jsou nejlepší granule s vyšším obsahem masa a nižším obilovin (nebo úplně bez obilovin). Používány jsou speciální granule pro malá plemena. Je třeba rozlišovat krmivo pro štěňata, dospělé i staré psy.

Podobná plemena.

Pražský krysařík.

Nejčastější záměna ruského toye bývá právě s tímto plemenem. Mají velmi podobnou stavbu těla a oba se rovněž vyskytují v hladkosrsté i dlouhosrsté variantě. Liší se zbarvením, povolená je kromě barev stejných s ruským toyem i jednobarevná červená a žlutá, lila s pálením a tzv. merle zbarvení. Krysařík má také na rozdíl od toye hruškovitý tvar hlavy.

Anglický toy teriér.

Jedná se právě o to plemeno, ze kterého byl ruský toy vyvinut. Liší se tvarem uší, ty připomínají plamen svíčky.

Malý kontinentální španěl.

Známý je také pod názvem "papillon". Má delší srst. Liší se i zbarvením, je pro něj povoleno jakékoliv zbarvení na bílém základu, kdežto pro ruského toye je bílý základ srsti závadou, která jej vylučuje např. z účasti na psích výstavách. "Papillon" je rozdělen do dvou velikostních skupin, první od 2,5 kg, druhá od 4,5 kg do 5 kg. Ruský toy by tedy odpovídal první skupině.

Ruský toy (někdy uváděn jako toychik či ruský toy teriér) je velmi malé plemeno psa původem z Ruska. Vyskytuje se ve dvou variantách; dlouhosrsté a hladkosrsté. Zatímco hladkosrstí byli dříve známí jako ruští toy teriéři, dlouhosrstým se přezdívalo moskevští dlouhosrstí toy teriér. Roku 1988 byly obě varianty spojeny pod jeden název, který získal dnešního podobu až v roce 2006, kdy bylo plemeno přidáno na seznam psích plemen vedený Mezinárodní kynologickou federací. Až do 90. let 20. století byla tato rasa mimo Rusko poměrně neznámá, nicméně v současné době chov probíhá i v Česku.

Der Russkiy Toy (), auch Russischer Toy, ist eine von der FCI anerkannte Hunderasse aus Russland (FCI-Gruppe 9, Sektion 9, Standard Nr. 352).


Osobní život.

Inna zpívala už od dětství a od osmi let se začala pravidelnými lekcemi zdokonalovat ve zpěvu. Vystudovala střední ekonomickou školu v Konstantě a poté studovala politické vědy na tamní univerzitě: neúspěšně.  Je aktivistkou za práva dětí a byla navržena na titul ambasadorky UNICEF ("UNICEF Goodwill Ambassador"). V listopadu 2011 se svým podpisem přidala ke kampani, která chce minimalizovat domácí násilí a podporovat ženy v Rumunsku. Také podepsala petici, která v Rumunsku bojovala za to, aby domácí násilníci byli trestně stíhání, stejně jako jiní zločinci. Jako jedna z mála rumunských celebrit podporuje práva LGBT lidí a společně s dalšími celebritami napsala otevřený dopis na podporu práv leseb, gayů a dalších genderových komunit.

Kariéra.

2008 - 2010: Hot.

Na podzim 2008 byl vydán její první singl ""Hot"" díky třem producentům z týmu Play & Win (Radu Bolfea, Sebastian Barac, Marcel Botezan), kteří spolupracují také s jinými zpěváky (Akcent, Activ, Morris). Singl přinesl velký úspěch v několika evropských zemích a v rodném Rumunsku je jednou z nejčastěji hraných písní v rádiích. 8. srpna 2009 získala 2. místo na festivalu Sopoty Hit Festival 2009 v kategorii nejlepší zahraniční hit léta.

2011 - 2012: I Am The Club Rocker.

V roce 2010 získala Inna na Romania Music Award ocenění pro nejlepší ženu, nejlepším album, nejlepší webové stránky, nejlepší show i nejlepší světový umělec. Krom toho představila i nový singl „Sun Is Up“, který se v Rumunsku rychle stal hitem. Dosáhl 2. místa v rumunské TOP 100, v Bulharsku se dokonce dostal na úplně první místo. Doprovodný klip k singlu byl natočen v srpnu 2010 ve Španělsku a měl premiéru 30. září na oficiálních webových stránkách Inny. Měla šanci vyhrál i cenu MTV pro nejlepší evropský hudební počin, tu ale získal Ital Marco Mengoni.  Na začátku roku 2011 Inna odstartovala své první oficiální turné, během kterého navštívila Francii, Španělsko, Německo, Turecko, Libanon, Maroko a Rumunsko. 26. srpna 2011 vydala Inna své druhé studiové album s názvem "I Am The Club Rocker". Album se do první dvacítky dostalo, mimo jiné, i v Česku a také v Belgii. Ve Francii se umístilo mezi TOP 40. Jedna z písní v tomto albu, „Club Rocker“, se ve Francii umístila na 32 pozici mezi TOP songy a ve Francii se tak stala Inninou nejoblíbenější písní.  V roce 2014 Robert Ramirez zažaloval Innu o 271 000 eur za to, že okopírovala do své písně jeho melodii ze singlu „A Minute Of Life“. Samotný song byl nakonec zničen právě kvůli plagiátorství.

2013 - současnost.

7. června 2016 vydala Inna nový singl „Heaven", který se na Balkáně a ve východní Evropě stal velkým hitem. Nakonec se umístil v TOP 10 v Polsku, Bulharsku a Rumunsku. Krátce na to na svém Facebook profilu oznámila, že připravuje nové, celkem už páté, studiové album.

Diskografie.

Tabulka Alb a singlů.

Singly.

Od roku 2008 Inna vydala přibližně 87 singlů včetně coverů.

Elena Alexandra Apostoleanu, uměleckým jménem Inna (* 16. října 1986 v Mangalii, Rumunsko), je rumunská zpěvačka, kterou proslavily především dvě její písně: její úplně první singl „Hot“ a píseň „Sun Is Up“ z roku 2010. Stylem hudby bývá často přirovnávána k Rihanně, Shakiře, Britney Spears nebo Lady Gaga.

Inna (* 16. Oktober 1986 in Mangalia; bürgerlich "Elena Alexandra Apostoleanu") ist eine rumänische Sängerin. Ihre Musik hat Stilelemente von Elektropop, Dance-Pop und House.


"Rebutia brunescens" Rausch.

Rausch, Walter; Kakteen und andere Sukkulenten, 23: 235, 1972  Sekce "Aylostera", řada "Fulviseta"

Popis.

Stonek jednotlivý, v kultuře odnožující až trsovitý, kulovitý, 30 - 50 mm široký; pokožka hnědozelená až fialově zelená, kolem areol tmavě zelená. Žeber 13 - 14, přímá nebo poněkud šikmo probíhající, příčnými brázdami rozložená do okrouhlých, asi 5 mm dlouhých a širokých hrbolků; areoly oválné, 2 - 3 mm dlouhé, hnědě plstnaté. Okrajových trnů 11 - 13, v 5 až 6 párech do stran a 1 dolů směřující, přímé, slabě jehlovité, paprskovitě propletené kolem těla; středové trny 0 - 2, až 10 mm dlouhé, poněkud silnější; všechny trny hnědé s tmavší špičkou a tmavší, zesílenou patou.  Květy vznikající z boku těla, asi 40 mm dlouhé a 30 mm široké; květní lůžko a trubka bělavě růžové se zelenými až hnědými šupinami, bílými vlasy a štětinami; vnější okvětní lístky červené se zeleným středním proužkem; vnitřní okvětní lístky červené, dole světlejší až bělavé; jícen bělavý; nitky bělavě růžové; čnělka nazelenale bílá, na spodních 8 mm srostlá s květní trubkou, blizna se 7 rameny, světle žlutá. Plod kulovitý, hnědý s tmavšími šupinami a bílými vlasy a štětinami. Semena protáhle zvonkovitá, asi 2,5 mm dlouhá a 1,5 mm široká, testa hnědočerná, drsná, s velkými bradavičkami, hilum velké, bazální, s vystupujícím mikropylárním hrbolkem.

Variety a formy.

Variety ani formy nebyly popsány, kromě sběru WR 480, který se stal základem popisu druhu, byl jako "R. brunescens" označen také sběr L 383 a sběr WR 480a jako "R. brunecsens" var. Nověji byly k "R. brunescens" přiřazeny i další sběry: LH 687, LH 689, RH 341, SE 177 a s otazníky i RH 341 a RH 344. Rostliny, které můžeme jako "R. brunescens" vidět v našich sbírkách, se navzájem příliš neliší, drobné rozdíly v otrnění, případně barvě pokožky jsou snad je důsledkem kultury. Tento druh je charakteristický svým celkově tmavým, hnědavým vzhledem, tvořeným kombinací barvy pokožky a otrnění.

Výskyt a rozšíření.

Jako místo nálezu typového sběru bylo uvedeno Bolívie, Tarabuco (departament Chuquisaca, provincie Yamparaez), v nadmořské výšce 3500 m, se stejným údajem původu z obdobné nadmořské výšky byly spojeny i další výše jmenované sběry, sběr L 383 v nadmořské výšce 2800 - 2900 m, a sběry RH 339, RH 341 a RH 344 jsou uváděny z relativně blízké oblasti departamentu Potosí.

Poznámky.

V prvotním popisu roku 1972 charakterizoval W. Rausch tento druh jako digitorebucii, ale ve svém zpracování rodu Lobivia roku 1987 ho již sem nezahrnul, naopak označil jej za aylosteru. Stejný názor zastávají i pozdější autoři a "R. brunescens" řadí do sekce "Aylostera".

Pěstování.

"R. brunescens" patří svými požadavky mezi odolnější a snadno pěstovatelné druhy, bez mimořádných nároků na kulturu. Mezi základní požadavky lze uvést dobře propustný substrát s mírně kyselou reakcí, dostatek slunečního svitu a čerstvého vzduchu spolu s dostatečnou, ale nárazovou zálivkou až po proschnutí substrátu ve vegetaci a v období zimního klidu úplné sucho a teploty pod 10 °C, aby nedocházelo k předčasnému probouzení. Rostliny ve sbírkách brzy dorůstají do trsu stonků o průměru 30 - 50 mm, které pravidelně kvetou a vytvářejí dostatek semen, množení ze semen není obtížné stejně jako zakořeňování odnoží.

Rebutia brunescens je nápadný druh rodu rebucie, který byl různými autory řazen do různých sekcí i podrodů. Pojmenován byl podle svého vzhledu, "brunescens" znamená hnědnoucí, nahnědlý, což se vztahuje k celkově hnědému habitu rostlin, vytvářenému pokožkou i trny.

Rebutia brunnescens ist eine Pflanzenart in der Gattung "Rebutia" aus der Familie der Kakteengewächse (Cactaceae). Das Artepitheton leitet vom lateinischen Wort "brunnescens" für ‚bräunlich‘ ab. Die Art wurde ursprünglich in der falschen Schreibweise "Rebutia brunescens" erstbeschrieben.


"Rebutia fiebrigii" (Gürke) Br. et R. var. "fiebrigii".

Britton, Nathaniel Lord; Rose, Joseph Nelson; in Bailey, Liberty Hyde; Standard Cycl. Hort., 5: 2915, 1916  Basionym:  "Echinocactus fiebrigii" Gürke, Notizb. Bot. Gart. Mus. Berlin, 4: 183, 1905  Sekce "Aylostera", řada "Fiebrigii"  Synonyma:

Popis.

Stonek kulovitý až slabě protáhlý, se sníženým temenem, 50 - 60 mm široký, jednotlivý až poněkud odnožující, bez řepovitého kořene, v kultuře později i podstatně delší a více odnožující kolem báze a z boků a vytvářející trs; pokožka leskle zelená. Žeber asi 18, přímá až dosti spirálovitá, silně rozložená do asi 5 mm vysokých kuželovitých hrbolů; areoly dosti velké, bíle plstnaté. Trny štětinovité, 30 – 40, těžko rozlišitelné na okrajové a středové, okrajové asi 10 mm dlouhé, bílé; nejvíce vnitřní jako středové poněkud silnější, až 20 mm dlouhé, 2 – 5, často se světle hnědou špičkou.  Květy hluboko postranní, u větších rostlin z boku těla, 25 - 35 mm dlouhé, stejně široké, rumělkově červené, nad úzkou trubkou široce až kruhovitě otevřené; květní lůžko kulovité, asi 4 mm široké, s malými trojúhelníkovitými šupinami s malým množstvím bílé vlny a několika bílými vlasovými štětinami; květní trubka 10 - 18 mm dlouhá, ve spodních 5 – 12 mm stopkovitě srostlá s čnělkou, nahoře se nálevkovitě rozšiřující do asi 5 mm, uvnitř bledá, vně světle nazelenalá až načervenalá; okvětní plátky kopisťovité, nahoře dosti zaokrouhlené a často poněkud zoubkované, 14 - 16 mm dlouhé, 4 - 6 mm široké, jednobarevně rumělkově červené; nitky bílé, vznikající na celé volné části květní trubky nad nektarovými stružkami, dolní 3 mm, horní až 6 mm dlouhé, prašníky zlatožluté; čnělka bílá, s 5 – 6 bílými, roztaženými rameny blizny o délce 2 – 3 mm, poněkud přesahujícími prašníky. Plod kulovitý, asi 5 mm široký, nazelenale hnědý, slabě bíle vlnatý a štětinatý. Semena hnědočerná, asi 1 mm dlouhá, 0,6 mm široká, jemně hrbolatá, s nahnědlým oválným hilem.

Variety a formy.

Jednotlivé sběry, které jsou ke jménu "R. fiebrigii" přiřazovány, vykazují ve všech znacích jen velmi malou proměnlivost, která se většinou omezuje jen na vliv kultury na vybarvení, hustotu a sílu otrnění. Vliv kultury má značný vliv také na velikost a tvar stonků a do určité míry také na rozsah odnožování. Další rozdíly je možno pozorovat také ve velikosti a vybarvení květů, první den mají květy po otevření menší rozměry a většinou také poněkud sytější vybarvení, jak je to běžné i u řady jiných druhů rodu "Rebutia". Mezi jednotlivými sběry však lze často pozorovat zřetelnější rozdíly, některé z těchto sběrů byly také označeny jako f. nebo var. bez připojení zvláštního jména nebo i s připojeným jménem bez platného popisu. Některé ze sběrů, které byly původně připojovány v nějaké hodnosti k "R. fiebrigii", byly také později popsány, někdy i jako samostatné druhy. Roku 1957 byla jako "R. fiebrigii" f. "densiseta" W. Cullmannem popsána rostlina nalezená F. Ritterem severně od Sucre v departamentu Chuquisaca, která se od nominátní variety odlišuje hlavně hustším, jemnějším bílým otrněním a světlejším, spíše oranžovým zbarvením květů. Roku 1976 tento taxon přeřadil R. Oeser do hodnosti variety. Roku 1980 popsal jako "R. fiebrigii" var. "vulpes" rostliny zřetelně tmavšího vzhledu, s výrazným silnějším hnědým otrněním a zářivě oranžově červenými květy. Zřejmě totožné rostliny ze stejné oblasti popsal již roku 1970 M. Cárdenas jako "Mediolobivia ithyacantha". Z mnoha nálezů z široké oblasti rozšíření "R. fiebrigii" byly k nominátní formě přiřazeny sběry FR 84, FR 84a, L 323, L 393, L 920, MN 64, MN 88, MN 231, MN 246, WR 311a, WR 503, WR 697b, WR 739b, WR 782, mnoho dalších sběrů bylo také označeno jako "R. fiebrigii" f. nebo "R. fiebrigii" var. Rovněž mezi nálezy českých sběratelů, kteří navštívili naleziště rebucií, nalezneme řadu nálezů, které byly přiřazeny k "R. fiebrigii", např. SE 82, SE 85, SE 157, SE 178 (v.?).

Výskyt a rozšíření.

"Rebutia fiebrigii" se vyskytuje pro rod "Rebutia" na mimořádně rozlehlém území, alespoň sběry, které jsou k tomuto jménu přiřazovány, pocházejí nejen z oblasti, která byla uvedena jako místo nálezu v prvotním popisu - u Escayache, 3600 m n. m. (Bolívie, departament Tarija). Podle informací F. Rittera je "R. fiebrigii" daleko nejrozšířenější druh celého rodu, jeho výskyt přesahuje v severojižním směru 500 km, od Copachuncho na severu (17° 40’) až po La Merced (22° 10’), rovněž ve vertikálním směru je rozšíření druhu neobvykle velké, od nadmořské výšky 1300 m jižně od La Merced až po 3600 m u San Antonio. Toto velké rozšíření ukazuje na neobvykle vysokou přizpůsobivost druhu klimatickým podmínkám, čemuž odpovídají také značné rozdíly mezi některými sběry, zejména u otrnění. Na druhé straně však zůstává otevřená otázka, zda skutečně všechny takto označené sběry se jednoznačně k tomuto druhu vztahují. Názory různých autorů na hodnocení některých taxonů se liší, viz var. (f.) "densiseta", "R. ithyacantha" – var. "vulpes", ale také např. "R. pulchella" Rausch, kterou F. Ritter pokládá za synonymum "R. fiebrigii".  Místa nálezů, označovaných jako "R. fiebrigii", se týkají skutečně neobvykle rozsáhlé oblasti, místa nálezů FR 84, FR 84a, WR 503 se vztahují k Bolívii, departamentu Tarija, L 393, L 920, WR 311a, WR 739b k departamentu Chuquisaca, L 323, MN 246 k departamentu Cochabamba, sběry MN 64, MN 88, MN 231, WR 697b, WR 782 k Argentině, provincii Salta nebo hraničnímu území provincií Salta a Jujuy. Výše uvedené sběry V. Šedy pocházejí z Bolívie, z departmantu Tarija, sběr SE 178 z departamentu Chuquisaca. Další obdobně široké rozpětí nalezišť je uváděno u sběrů označených jako "R. fiebrigii" f. "fiebrigii" nebo "R. fiebrigii" var. "fiebrigii".

Poznámky.

"Rebutia fiebrigii" je nejstarší známý druh rodu "Rebutia" z Bolívie, byla popsána již roku 1905, nejprve pod rodovým jménem "Echinocactus". Ještě dříve popsaná "R. pygmaea", jejíž prvotní popis jako "Echinopsis" byl uveřejněn rovněž roku 1905, byla nejprve známá pouze z Argentiny a v Bolívii byla nalezena až později. To je dobře pochopitelné při širokém výskytu "R. fiebrigii" zde a naopak většinou velmi omezeném areálu rozšíření ostatních zdejších druhů.  "R. fiebrigii" je charakteristický druh sekce "Aylostera", nejstarší známý ze širokého příbuzenského okruhu, který je možno podle charakteru otrnění rozdělit do dvou řad, do skupiny s hrubším otrněním lze kromě "R. fiebrigii" přiřadit "R. ithyacanthya", "R. cintinsis", "R. tamboensis", "R. pulchella", a snad i "R. donaldiana". Skupina s jemnějším a hustým otrněním charakterizovaná vedoucím druhem "R. spinosissima" obsahuje "R. hoffmannii", "R. walteri", "R. archibuiningiana", "R. vallegrandensis", "R. muscula". V CITES Cactaceae Checklist (1992) jsou však k "R. fiebrigii" dosti nepochopitelně přiřazeny také "R. albipilosa" a "R. cajasensis".

Pěstování.

"R. fiebrigii" je pěstitelsky velmi vděčná rostlina, svými nároky se nijak neliší od příbuzných druhů. Roste dobře pravokořenná, ochotně kvete a snadno se množí z občas vytvářených odnoží i ze semen, která ze samosprašných a hojně se objevujících květů dozrávají v dostatečném množství, dobře klíčí a semenáčky z nich dorůstají do květuschopnosti během 3 - 4 roků. V některých nabídkách semen se objevily i mnohé z novějších nálezů. Nároky na kulturu je srovnatelná s jinými příbuznými rostlinami, např. "R. pseudodeminuta", "R. kupperiana" nebo "R. spinosissima". Dostatek světla a čerstvého vzduchu přispívá k bohaté násadě květů a hustému a výraznému otrnění. Proti údajům v popisech dosahují kulturní rostliny větších rozměrů a v pozdějším stáří často i výrazněji sloupovitého vzrůstu.

Rebutia fiebrigii je nejstarší známý druh rodu rebucie z Bolívie a druhý nejstarší zástupce sekce "Aylostera", který je mimořádný zejména svým na zástupce rodu "Rebutia" neobvykle rozsáhlým areálem výskytu. Pojmenována byla na počest dr. C. F. Fiebriga, 1869 – 1951, zakladatele a ředitele botanické zahrady v hlavním městě Paraguaye, Asunción.

Rebutia fiebrigii ist eine Pflanzenart in der Gattung "Rebutia" aus der Familie der Kakteengewächse (Cactaceae). Das Artepitheton ehrt den deutschen Biologen und Direktor des Botanischen Gartens und Museums in Asunción Karl August Gustav Fiebrig (1869–1951).


Původ a studium.

Dačić pochází z Prizrenu, významného historického města v Kosovu. Gymnázium vystudoval v Niši, poté se zapsal na Fakultě politických věd v Bělehradě, kde vystudoval žurnalistiku.

Politická dráha.

Svá studia zakončil Dačić roku 1989 a již o rok později se stal předsedou bělehradské organizace Socialistické strany Srbska (která se nedlouho předtím vytvořila transformací Svazu komunistů Srbska. V letech 1992-2000 byl mluvčím Socialistické strany. Mezi lety 1992 a 2004 byl poslancem svazového parlamentu (skupštiny) v Bělehradě.  Ve vládě Mirka Cvetkoviće (2008-2012) zastával Dačić pozici ministra vnitra a vicepremiéra. V roce 2004 také kandidoval na úřad prezidenta a skončil pátý, v roce 2012 pak v prezidentských volbách opět nepostoupil do druhého kola a skončil na devátém místě.  Od prosince 2006 je předsedou Socialistické strany.  Kvůli jeho aktivitám z 90. let spojují některá média Dačiće s politickým režimem bývalého jugoslávského prezidenta Slobodana Miloševiće. Dačić se od tohoto spojení distancoval se slovy, že ho minulost nezajímá, neboť ji nelze na rozdíl od budoucnosti změnit.  V letech 2012-2014 byl Dačić předsedou vlády Srbska. Po tříměsíčních vyjednáváních o nové vládě se často diskutovalo o tom, že se premiérem stane bývalý prezident Boris Tadić. Nakonec vládu sestavil předseda socialistů Dačić. Vedl kabinet složený z několika politických stran. Ve vládě zastával zároveň post ministra vnitra.  Na podzim 2012 se v Srbsku rozhořela tzv. odposlouchávací aféra. Premiér Dačić se rozhodl nařídit vyšetřování, kdo v ministerstvu vnitra je zodpovědný za odposlech prezidenta Nikoliće a ministra obrany Aleksandra Vučiće. Veřejně dementoval, že by sám jako ministr vnitra, odpovědný za policejní složky, měl s aktivitami spojenými okolo odposlouchávání něco společného. Po volbách v roce 2014 se stal prvním místopředsedou vlády Aleksandara Vučiće. Po jmenování Aleksandara Vučiće srbským prezidentem 31. května 2017 se z úřadu prvního místopředsedy stal prozatímním předsedou vlády, dokud prezident Vučić nejmenuje trvalého předsedu.

Ivica Dačić (v srbské cyrilici Ивица Дачић, * 1. ledna 1966, Prizren) je srbský politik za socialistickou stranu Srbska (předseda strany), prozatímní předseda srbské vlády a ministr zahraničních věcí. Do svého jmenování prozatímním předsedou vlády zastával funkci místopředsedy vlády, v letech 2012 až 2014 již jako předseda vlády působil.

Ivica Dačić (; * 1. Januar 1966 in Prizren, SFR Jugoslawien) ist ein serbischer Politiker und amtierender Außenminister Serbiens. Seit 2006 ist er der Parteivorsitzende der Sozialistischen Partei Serbiens (SPS). Von 2008 bis 2012 war er serbischer Innenminister und anschließend von Juli 2012 bis April 2014 dann serbischer Ministerpräsident. 2015 war er Vorsitzender der Organisation für Sicherheit und Zusammenarbeit in Europa (OSZE).


Verwaltungsgliederung der Gemeinde Thira

Obyvatelstvo.

V roce 2011 žilo v obecní jednotce 15550 obyvatel. Celé souostroví tvoří jednu obec a dvě obecní jednotky, které se skládají z komunit a jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel jednotlivých komunit.

Města a turistická letoviska.

Západní pobřeží.

Hlavním městem ostrova Santorini a zároveň jeho správním centrem je město Fira. Nachází se na západní straně ostrova, v nadmořské výšce asi 260 m. Dole pod městem leží přístav Skala. Právě na okraji sopečného kráteru najdeme kromě Firy hned několik známých turistických letovisek - město Oia proslavené svými nádhernými západy slunce, město Imerovigli s pozůstatky středověkého hradu Skaros nebo například Akrotiri s archeologickým nalezištěm, které patří k nejvýznamnějším památkám v celém Řecku.

Východní pobřeží.

Zatímco západní pobřeží ostrova těší návštěvníky krásným výhledem do dalekého okolí, na východním pobřeží Santorini se rozprostírají jedinečné pláže pokryté sopečným pískem. K nejznámějším městům v této části patří především přímořská střediska Kamari a Perissa včetně blízkého archeologického naleziště starověkého města Théra.

Vnitrozemí ostrova.

Vnitrozemí ostrova ukrývá hlavně malé, často tradiční řecké vesničky, kam turistický ruch ještě moc nezasáhl. Nacházejí se tu například vesničky Emporio, Mesa Gonia či Karterados s několika krásnými kostely a kapličkami.

Geografie.

Z původního ostrova zůstaly jen obvodové části, obklopující až 400 m hlubokou lagunu. Má oválný tvar o rozměrech zhruba 17 km od severozápadu k jihovýchodu a šířce 13 km. Zatímco z vnější strany se povrch od pobřeží zvedá postupně, směrem dovnitř laguny spadají do moře 200 až 300 m vysoké skalní stěny.

Dějiny.

Název.

Současný název Santorini dostalo souostroví až v dobách latinského císařství ve 13. století podle svaté Ireny (Sancta Irene). Dřívější názvy souostroví zněly Kallístē (Καλλίστη, ""ta nejkrásnější""), Strongýlē (Στρογγύλη, ""kruhová"" resp. ""kulatá""), nebo Thēra.

Vazba na České země.

Dne 16. listopadu 1477 byl vysvěcen na titulárního biskupa baziliky sv. Ireny na ostrově Santorini Augustin Luciani. Od roku 1482 až do smrti 1493 působil v českých zemích a utrakvistům (české a moravské církvi podobojí) světil jáhny a kněze. Byl pochován v chrámu Panny Marie (Matky Boží) před Týnem na Staroměstském náměstí.

Sopečný výbuch.

Nynější souostroví je zbytkem velkého sopečného ostrova (nazývaný ve své době Thēra), jehož střed byl rozmetán mohutným výbuchem. K sopečné erupci Santorin došlo někdy na přelomu 17. století př. n. l. a 16. století př. n. l. (Druhá přechodná doba). Jedná se patrně o jeden z nejsilnějších sopečných výbuchů známých člověku, který svou silou mnohonásobně převýšil slavný výbuch sopky Krakatoa v roce 1883 (podle některých odhadů až 100×). Jím vyvolaným klimatickým změnám a vlnám tsunami je připisován pád mínojské civilizace, dává se do souvislosti s některými z biblických deseti egyptských ran. Po erupci v Egyptě následovala Nová říše, jejíž zakladatel Ahmose I. je identifikován jako faraon, který vystupuje v příběhu Exodus. Někdy se tato katastrofa považuje za zdroj pověsti o Atlantidě. Síla výbuchu se odhaduje kolem 2 400 megatun TNT. Pro představu, hirošimská bomba explodovala se silou 15 kilotun TNT, Théra se tedy vyrovnala svojí silou 160 000 hirošimským bombám. Nejsilnější lidstvem vytvořená bomba, nazývaná car-bomba, byla i při své síle výbuchu 50 megatun TNT stále 48krát slabší než výbuch ostrova Théra.

Náboženství.

Je zde římskokatolická minorita. Diecéze Santorini (Théra), sufragánní (podřízená) arcidiecézi Naxos, vznikla v roce 1204. V roce 2014 měla v jedné farnosti 1 řeholního kněze, 1 stálého jáhna, 1 řeholníka a 16 řeholnic a 500 věřících (tvořili tak 4 % z 12 360 obyvatel).

Santorini, Santorin nebo Théra ( nebo ) je souostroví a obec na rozhraní Egejského a Krétského moře, které se nachází na jižním okraji souostroví Kyklady v Řecku. Hlavním a zdaleka největším ostrovem, obepínajícím obloukovitě celý sever, východ a jih souostroví je Théra, na severozápadě jeho protějšek tvoří ostrov Thirasia a obvod na západě uzavírá ostrůvek Aspronisi. Uprostřed mezi nimi leží dvojice ostrovů Nea Kaimeni a Palea Kaimeni. Souostroví se nachází 110 km severně od Kréty a 220 km jihovýchodně od Athén. Tvoří zároveň stejnojmennou obec o rozloze 92,5 km2. Nejvyšším bodem je Profitis Ilias na ostrově Théra s nadmořskou výškou 567 m.

Die Gemeinde Thira () wurde im Zuge der griechischen Verwaltungsreform 2010 aus den beiden Gemeindebezirken Thira und Ia des Santorin-Archipels gebildet. Verwaltungssitz der Gemeinde ist die Stadt Fira auf der Insel Santorin. Zusammen mit Anafi, Folegandros, Ios und Sikinos bildet die Gemeinde den Regionalbezirk Thira.


Život a působnost.

Její předci, bretaňský šlechtický rod, uprchli během francouzské revoluce do bezpečí pod pravomoc Habsburské monarchie. Šlechtická rodina byla roku 1811 povýšena na svobodné pány. Johanna byla dcerou Ottokara Picot de Peccaduc, svobodného pána z Herzogenbergu, a princezny Berthy Rohanové. Prožila část dětství na zámku Sychrov, mládí na zámečku v Brné v Ústí nad Labem. Vystudovala dějiny umění, germanistiku a filozofii v Praze a v Tübingenu. Na Německé univerzitě v Praze získala doktorát z filozofie s prací na téma "Postavy duchovních her pozdního středověku". Následně pracovala jako lektorka na Německé akademii v Antverpách. V letech 1945-46 byla nasazena jako Němka na nucené práce v okolí Prahy, rodinný majetek byl zabaven a rodina byla vysídlena do Německa.  Od roku 1952 do roku 1986 byla jednatelkou a poté do roku 2008 členkou představenstva Nadace Adalberta Stiftera (Adalbert Stifter Stiftung), který pomáhal a pomáhá sudetoněmeckým umělcům a vědcům vysídleným z Československa. Po roce 1989 organizovala historické výstavy k dějinám českých zemí, podporovala česko-německou spolupráci a v roce 2001 se zasloužila též o obnovení svatojakubských poutí u kostela sv. Jakuba Staršího v Letařovicích, o němž jí v roce 2000 vyšla kniha s mnoha fotografiemi a českým i německým textem. Pracovala též jako místopředsedkyně Svatojakubské společnosti v Německu. Byla spoluzakladatelkou Východoněmecké galerie v Regensburgu. O svém životě napsala knihu vzpomínek.

Výstavy.

Zorganizovala několik česko-německých výstav umění. Nejvýznamnější byla v roce 1993 jubilejní výstava "Johann von Nepomuk 1393 - 19893" v Praze a v Mnichově (společně s Janem Roytem. Dále to byla například výstava o poutích "Jerusalem, Sion, Prag", uspořádaná roku 2002 ve spolupráci s premonstráty ve Strahovském klášteře v Praze.

Vyznamenání.

Za podporu rozvoje česko-německých vztahů a jako ocenění za svou práci v kultuře byla vyznamenána Spolkovým křížem za zásluhy, Bavorským řádem za zásluhy, Kulturní cenou města Regensburg, Waldschmidtovou cenou Eschlkamu. V roce 2003 ji prezident Václav Havel udělil Řád T. G. Masaryka. Papež Jan Pavel II. ji jmenoval Dámou Silvestrova řádu za „činy smíření Němců s Čechy a Poláky“.

Johanna von Herzogenberg (23. června 1921 zámek Sychrov – 20. února 2012 Mnichov) byla česko-německá historička umění a spisovatelka. Zabývala se kulturními a náboženskými dějinami Čech a Mozartovým městem Salzburg.

Johanna von Herzogenberg (* 23. Juni 1921 auf Schloss Sychrov bei Turnov in Nordböhmen; † 20. Februar 2012 in München) war eine böhmische Kunsthistorikerin und Schriftstellerin. Sie widmete sich der Kulturgeschichte Böhmens und Salzburgs.


Sportovní kariéra.

Juniorské úspěchy.

Jeden z prvních úspěchů na mezinárodní scéně zaznamenala v roce 2003 na juniorském mistrovství Evropy ve finském Tampere, kde si doběhla v závodě na 2000 metrů překážek pro stříbrnou medaili. Zlato získala její krajanka Catalina Opreaová, jež zvítězila o více než 10 sekund. O rok později vybojovala stříbro rovněž na MS juniorů v italském Grossetu, kde byl závod juniorek na 3000 m překážek na programu vůbec poprvé.  V roce 2005 se podruhé zúčastnila evropského juniorského šampionátu, a znovu skončila na stříbrné pozici. Sbírku stříbrných medailí rozšířila na následujícím MSJ 2006 v Pekingu. Ve finále nestačila pouze na Keňanku Caroline Tuigongovou, jež závod absolvovala bosá. I přesto dokázala vylepšit rekord šampionátu, když cílem proběhla v čase 9:40,95. Bobocelová si vylepšila osobní rekord na 9:46,19.

2007–2010.

V roce 2007 startovala na halovém ME v Birminghamu, kde v závodě na 3000 metrů doběhla na 11. místě. Na evropském šampionátu do 23 let v Debrecínu rozšířila svoji sbírku stříbrných medailí, když ve finále steeplu prohrála s Polkou Kowalskou. Na MS v atletice 2007 v japonské Ósace obsadila ve druhém rozběhu 7. místo, což k postupu do finále nestačilo. V rozběhu skončila také na letních olympijských hrách 2008 v Pekingu.  Na halovém evropském šampionátu v Turíně v roce 2009 znovu startovala v běhu na 3000 metrů. V rozběhu se umístila na celkovém 11. místě a postoupila do finále. V něm doběhla na osmé pozici v novém osobním rekordu 8:59,78. V letní sezóně uspěla na světové letní univerziádě v Bělehradě, kde 10. července získala stříbrnou medaili ve steeplu (9:38,14). O několik dní později, 19. července se na této trati stala v litevském Kaunasu mistryní Evropy do 23 let. Pro titul si doběhla nikým neatakovaná v čase 9:47,90. Stříbro získala Němka Julia Hillerová (9:57,44) a bronz její krajanka Susanne Lutzová (10:01,87). Na Mistrovství světa v atletice 2009 v Berlíně se na olympijském stadionu do finále z rozběhu neprobojovala. Sezónu završila začátkem října zlatou medailí na Frankofonních hrách v libanonském Bejrútu, kde trať zdolala za 10:05,01.  Na halovém MS 2010 v katarském Dauhá si v rozběhu vylepšila osobní rekord na tříkilometrové trati na 8:54,08. I přesto do finále nepostoupila. Úspěšnější byla na ME v atletice v Barceloně, kde v rozběhu obsadila desátou pozici. Finálový závod ve steeplu dokončila výkonem 9:41,20 na 9. místě. Od bronzové pozice byla vzdálena necelých dvanáct sekund a na mistryni Evropy, Rusku Juliju Zarudněvovou v cíli ztratila více než 23 sekund.

Krosové běhy.

Úspěšně se věnuje také krosovým běhům. Na mistrovství Evropy v krosu v nizozemském Tilburgu v roce 2005 vybojovala v juniorské kategorii zlatou medaili na trati o celkové délce 4830 metrů. Na předchozím evropském šampionátu v krosu v německém Heringsdorfu vybojovala na trati dlouhé 3,64 km stříbrnou medaili. Mezi juniorkami startovala také na ME v krosu 2006 v italském městě San Giorgio su Legnano, kde na trati dlouhé 4100 m doběhla na bronzové pozici.  Další úspěch zaznamenala na evropském krosovém šampionátu ve Španělsku (město Toro) v roce 2007. Zde zvítězila na trati 6700 m v kategorii žen do 22 let, když trať zaběhla v čase 22:35. Stříbro získala Adrienne Herzogová z Nizozemska, jež doběhla o dvě sekundy později a bronz Polka Katarzyna Kowalská, která na Rumunku ztratila devět sekund. Na ME v krosu 2008 v Bruselu doběhla na šestikilometrové trati na 5. místě (kategorie do 22 let).

Ancuța Bobocelová (nepřechýleně Ancuța Bobocel, * 3. října 1987 Drobeta-Turnu Severin, Mehedinți, Rumunská socialistická republika) je rumunská atletka, běžkyně, která se specializuje na střední tratě. Její hlavní disciplínou je především běh na 3000 metrů překážek. V halových sezónách startuje převážně v bězích na 1500 a 3000 metrů.

Ancuța Bobocel (* 3. Oktober 1987 in Drobeta Turnu Severin, Kreis Mehedinți) ist eine rumänische Leichtathletin, die sich auf den Hindernislauf spezialisiert hat.


Historie.

31. července 1931 byl na kraji Novosibirsku založen závod na výrobu důlních zařízení, který byl však již v roce 1936 přeměněn na leteckou továrnu. První vyrobený letoun Polikarpov I-16 vzlétnul 4. listopadu 1937. Později zde byla také zavedena výroba Jakovlevu Jak-3, Jak-7 a Jak-9. Od roku 1939 nese jméno Hrdiny Sovětského svazu, světoznámého letce Valerije Pavloviče Čkalova.  Během 2. světové války z dílen novosibirského leteckého závodu pocházel každý třetí stíhací letoun Jakovlev. Brány továrny ukryté bezpečně hluboko v týlu opouštělo až 33 letadel denně, tedy jeden letecký pluk každý den. Zásluhu na tom mělo i velké množství novosibirských dětí, které byly v kritických okamžicích povolány do výroby.  Po válce vyráběl závod jízdní kola ZiČ-1, nicméně záhy se zde rozjela výroba proudových stíhacích letounů MiG-15, MiG-17, MiG-19 a Jakovlev Jak-28P. Na konci 50. let začal podnik úzce spolupracovat s konstrukční kanceláří Suchoj a vyrábět stíhací letouny Suchoj Su-9, Su-11 a Su-15.  Podnik je také spojen s historií konstrukční kanceláře Antonov, která vznikla v roce 1946 jako OKB-153 při Novosibirském leteckém závodu Čkalova. Právě zde byl Olegem Antonovem vyprojektován zemědělský letoun SCHA-1 (později nazvaný An-2), na zdejším letišti proběhly první zkušební lety. Do Kyjeva byla firma Antonov přesunuta až v létě 1952.  Od roku se zde vyráběl frontový bombardér s měnitelnou geometrií křídel Suchoj Su-24 a později jeho modifikace Su-24M a Su-24MP. Varianta Su-24MK byla exportována do mnoha zemí Blízkého východu a Afriky (Alžír, Sýrie aj.).  Na konci 80. let se v Novosibirsku rozjela výroba stíhacího bombardéru 4. generace Suchoj Su-32, od roku 2006 Su-34.  Od roku 1991 se v továrně začalo pracovat na zavedení výroby civilních dopravních letadel. V roce 1994 se tak uskutečnil první zkušební let Antonova An-38-100, který měl nahradit zastaralé modely An-2, An-28 a L-410 a částečně také An-24 a Jak-40. Do roku 2001 zde vzniklo všech 11 kusů An-38.  Roku 2003 byl podnik začleněn do akciové společnosti Kompanija Suchoj, která je od roku 2006 součástí Sjednocené letecké korporace.

Novosibirský letecký závod V. P. Čkalova () je letecká továrna společnosti Suchoj v ruském Novosibirsku. Založena byla v roce 1936 a patří k největším výrobním podnikům Sjednocené letecké korporace. V roce 1946 vznikla při tomto závodu konstrukční kancelář Antonov (1952 přesunuta do Kyjeva).

Die W.P. Tschkalow-Flugzeugwerke in Nowosibirsk (NAPO) (, ) gehören zur Suchoi-Holding und stellen eines der größten Flugzeugwerke in Russland dar.


Životopisná data.

Florian Abel se svými bratry Bernhardem a Arnoldem pocházeli z Porýní. Florian se v Praze objevil nejpozději v roce 1553. Působil zde jako dvorní malíř, ale přesto v roce 1556 vstoupil do staroměstského malířského cechu a mohl mít proto i své učedníky. Jeho malířské schopnosti dokládají kresebné návrhy na náhrobek císaře Maxmiliána I. pro františkánský dvorní kostel (Hofkirche) v Innsbrucku. Smlouvu na provedení tohoto díla Florian Abel uzavřel v dubnu 1561. Realizací Florianových návrhů byli pověřeni jeho bratři, sochaři Bernhard a Arnold, kteří však zemřeli rychle po sobě (prosinec 1563 a leden 1564). O dalších životních osudech Floriana Abela chybějí ověřené informace. Ví se jen, že počátkem roku 1565 nechal sepsat svou závěť a již v květnu téhož roku v Praze zemřel.

Umělecká tvorba.

Za stěžejní dílo německé renesance je považován náhrobek císaře Maxmiliána I. Habsburského. Ve skutečnosti se jedná o kenotaf, neboť císař v něm nebyl nikdy pohřben. Pro tento náhrobek Florian Abel navrhl 24 reliéfů ze života císaře Maxmiliána I., na jejichž zhotovení se zpočátku podíleli Florianovi bratři, ale nakonec většinu reliéfů zhotovil vlámský sochař Alexander Colin (1527/29-1612). Náhrobek obklopuje kovaná mříž, kterou zhotovil Jörg Smidhammer (?-1577), umělecký zámečník a puškař z Prahy. Kolem obvodu je rozmístěno 28 bronzových soch v nadživotní velikosti. Představují Maxmiliánovy předky a historické i legendární panovníky. Sochy byly odlity v letech 1502 až 1555 podle návrhů různých malířů a sochařů, včetně Albrechta Dürera a Veita Stosse. Vlastní odlití soch do bronzu provedli Peter Vischer, Stefan Godl a bratři Löfflerové. Florian Abel se přátelil s řadou pražských měšťanů, jmenovitě s Jiřím Melantrichem z Aventina (1511?-1580). Melantrichovým významným počinem bylo vydání "Biblí české", která za jeho života byla ještě vy několikrát vytištěna. Na vysoké výtvarné kvalitě Melantrichova vydání bible v roce 1570 se svými návrhy na 17 dřevořezů podílel Florian Abel. Protože v roce 1565 zemřel, zbývající část dřevořezů vytvořil Francesco Terzio (1523-1591). Titulní list znázorňuje Nejsvětější Trojici s anděly nesoucími nástroje Kristova umučení. Ve střední části jsou dvě postavy personifikující Víru a Naději. V dolní třetině listu je postava klečícího Jiřího Melantricha v kožichu, jak se modlí před křížem. Dřevořezy použité v tomto vydání dokládají nové pojetí knižní ilustrace odkazující na vysokou úroveň evropské grafické tvorby té doby.

Umělecko-historický význam díla Floriana Abela.

Hlavní prací Floriana Abela byl návrh mauzolea (kenotafu) Maxmiliána I. v dvorním kostele v Innsbrucku, včetně návrhů na 22 mramorových reliéfů znázorňujících scény z císařova života. Náhrobek obklopený bronzovými sochami panovníků patří k vrcholům renesanční plastiky na sever od Alp. Abelovy kresebné návrhy na dřevořezy pro Melantrichovu "Biblí českou" představují nové pojetí knižní ilustrace v Českých zemích.

Florian Abel, uváděný i jako Floris Abel (? Kolín nad Rýnem - konec května 1565 Praha?) vytvořil kreslené předlohy pro náhrobek císaře Maxmiliána I. v Innsbrucku a část předloh pro Melantrichovu bibli z roku 1570. Před rokem 1550 byl jmenován dvorním malířem císaře Ferdinanda I. Habsburského.

Florian Abel (*? in Köln; † 14. Mai 1565 wahrscheinlich in Prag) war ein deutscher Maler und Zeichner der Renaissance.


Registrované partnerství.

Partnerské soužití.

24. července 2003 vydal Evropský soud pro lidská práva rozhodnutí v kauze "Karner vs. Rakousko", které následně 24. července 1997 zveřejnil. Žalobce, který zemřel v r. 2000 ještě před vynesením rozhodnutí, se v r. 1995 obrátil na soud, protože mu jeho pronajímatel odmítnul po smrti druha obnovit nájemní smlouvu. Podle rakouských zákonů přechází nájemní smlouva zemřelé osoby automaticky na její rodinné členy. Po neúspěchu u soudů nižší instance se rakouský Ústavní soud postavil na stranu pronajímatele s tím, že za „spolužijící osobu“ ("Lebensgefährte") lze považovat pouze osobu opačného pohlaví. Evropský soud pro lidská práva došel k závěru, že takový přístup odporuje Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod. Toto rozhodnutí zaručilo spolužijícím homosexuálním párům stejná práva jako mají nesezdané heterosexuální páry. Tou dobou Sociálně demokratická strana Rakouska (SPÖ) a Zelení – Zelená alternativa tvořily ve vládě konzervativní Rakouské lidové strany (ÖVP) opozici. Obě středolevicové strany usilovaly o registrované partnerství. Nejprve v červnu 2004 předložila Zelená alternativa návrh o občanském paktu (německy:"Zivilpakt") vytvořený podle francouzského vzoru. V prosinci 2004 se SPÖ rozhodla učinit průlomové politické rozhodnutí v otázce rovného zacházení se stejnopohlavními páry. Kromě registrovaného partnerství se stala strana otevřenou i pro možnost legalizace stejnopohlavního manželství. V květnu 2005 začlenila Zelená alternativa stejnopohlavní manželství do svého volebního programu. Zelení si velmi považovali červnového referenda ve Švýcarsku legalizujícího registrovaného partnerství a volali po stejném přístupu i v Rakousku. V dubnu 2006 se vídeňská část SPÖ postavila po bok Zelených v explicitní podpoře legalizaci stejnopohlavního manželství spolu s možností společné adopce dětí.

Legalizace registrovaného partnerství.

Po rakouských parlamentních volbách 2006 vznikla 11. ledna 2007 druhá konzervativní vládní koalice stran SPÖ a ÖVP  Petici za legalizaci registrovaného partnerství prakticky napodobujícího švýcarský model zaštítila a podpořila ÖVP 1. října 2007.  Návrh takového zákona byl předložen na konci října 2007 a garantoval homosexuálním párům žijícím v něm rovná práva a povinnosti, vyjma adopce dětí.  Očekávalo se, že tento návrh bude projednán parlamentem přibližně v září 2008. Nicméně pád vládní koalice SPÖ a ÖVP a následné nové volby způsobily oddálení legislativního procesu. Dvě strany ve volbách ztratily podstatný počet hlasů. I tak ale pokračovaly v nové vládní koalici kancléře Wernera Faymanna (SPÖ).  V únoru 2009 založila rakouská ministryně vnitra Dr. Maria Fekterová pracovní skupinu složenou ze zástupců všech rakouských LGBT organizací, včetně "Rechtskomitee Lambda" (Lambda – výbor pro práva), "RosaLila PantherInnen" (Růžoví a levanduloví partneři) a HOSI Linec, Salzburg, Tyrolsko a Vídeň. Předmětem činnosti byla otázka legalizace registrovaného partnerství. Maria Fekterová oznámila, že návrh zákona o registrovaném partnerství (Eingetragene Partnerschaft) by měl být schválen na podzim 2009 a účinnosti nabýt 1. ledna 2010.  12. října 2009 začala Zelená alternativa tlačit na vládu, aby dodržela svůj slib uzákonit registrované partnerství k lednu 2010. Nejaktivnější byl mluvčí strany Albert Steinhauser podle něhož už byl nejvyšší čas začít se zabývat navrženým zákonem. Kromě toho také strana volala po zpřístupnění institutu manželství homosexuálním párům. Následující den oznámila rakouská ministryně spravedlnosti Claudia Bandionová-Ortnerová, že by se návrh zákona o registrovaném partnerství měl projednat v nadcházejících týdnech. Řekla, že důvodem zdlouhavého procesu přípravy jsou stále ještě některá sporná ustanovení. Hlavním středobodem kontroverzí byla otázka, zda by součástí registrovaného partnerství měl být i svatební obřad.  11. listopadu 2009 začala ministryně spravedlnosti Claudia Bandionová-Ortnerová za ÖVP tento návrh prezentovat. SPÖ se k němu postavila odmítavě, protože nezahrnoval ustanovení o obřadu.  17. listopadu 2009 podpořila rakouská vláda ministerský návrh zákona o registrovaném partnerství Claudie Bandionové-Ortnerové. Návrh garantuje párům žijícím v partnerství rovná práva a povinnosti v pracovněprávních vztazích, imigraci, penzích, daních a občanském právu jako mají manželské heterosexuální páry. Zákon taktéž umožňuje partnerům mít společné příjmení. 10. prosince prošel návrh Národní radou v poměru hlasů 110:64. 18. prosince jej schválila v poměru hlasů 44:8 Spolková rada. 30. prosince byl nový zákon publikován ve Spolkové sbírce zákonů Rakouské republiky ("Bundesgesetzblatt") jako zákon č. 135/2009 Sb. Účinným se stal 1. ledna 2010. 4. ledna 2010 byly podle tohoto zákona ve Vídni sezdány první čtyři páry.  Hlasování Národní rady 10. prosince 2009 Rakouská LGBT organizace Rechtskomitee Lambda poukazuje na 72 rozdílů mezi registrovaným partnerstvím a manželstvím. Na základě nich vede kampaně za legalizaci stejnopohlavního manželství. Aktivisté usilují o změnu současné situace tak, aby bylo registrované partnerství zpřístupněné heterosexuálním párům a manželství homosexuálním párům.

Rozšíření práv registrovaných partnerství.

V lednu 2013 zrušil rakouský Ústavní soud spornou část zákona o registrovaném partnerství, čímž více zrovnoprávnil páry žijící v něm. 19. února 2013 rozhodnul Evropský soud pro lidská práva v kauze "X a další vs. Rakousko", že partner/ka žijící v partnerství má právo na možnosti osvojit si dítě svého stejnopohlavního protějšku. 4. července 2003 přijal rakouský parlament novelu zákona o registrovaném partnerství, která tuto možnost legalizovala. Nový zákon nabyl účinnosti k 1. srpnu 2013.  V červnu 2013 se v nacházejících volbách nově vzniklá liberální strana NEOS rozhodla začlenit do svého volebního programu rovná práva pro registrovaná partnerství, včetně adopčních práv.  Vládní koalice SPÖ-ÖVP pokračovala i po volbách v r. 2013. Přestože SPÖ deklarovala podporu LGBT práv ve své platformě, neobsahovala koaliční smlouva žádnou výraznou expanzi LGBT práv z důvodu opozičního stanoviska konzervativní ÖVP.  Na konci září 2016 se tři ministři za ÖVP dohodli na odstranění dvou podstatných odlišností registrovaného partnerství od manželství: možnost registrace partnerství i na klasickém obecním úřadě ("Standesamt"), nikoli pouze v distriktech ("Bezirkshauptmannschaften"), regulace rodinného jména ("Familienname") namísto regulace příjmení ("Nachname"), které bylo pro partnerství specificky upravené. Po schválení radou ministrů 22. listopadu 2016 a Národní radou 15. prosince se nová legislativa stala účinnou 1. dubna 2017. "Deregulierungs- und Anpassungsgesetz 2016 – Inneres", které zahrnovaly několik nesouvisejících změn, jakož i změn podstaty zákonů, podpořily obě vládnoucí strany a NEOS. Naopak s odmítnutím se setkaly u FPÖ, Zelených a Team Stronach. Opoziční strany kritizovaly spojování nesouvisejících právních záležitostí do jednoho zákona.

Stejnopohlavní manželství.

Stejnopohlavní manželství bude v Rakousku po rozhodnutí Ústavního soudu legální od 1. ledna 2019. Příslušná novela měnící zákonnou definici manželství bude účinná od tohoto data.

Historie.

Přestože tehdy nebyly v Rakousku legální stejnopohlavní sňatky, je znám případ nepřímé legalizace prvního lesbického manželství. V r. 2006 totiž přiznal Ústavní soud transženě, která procházela změnou pohlaví z muže na ženu, právo setrvat v manželství se ženou. Soud tedy zrušil požadavek na rozvod manželství pro vdané/ženaté translidi, který tehdy tvořil podmínku pro přiznání nového úředního pohlaví.  20. listopadu 2013 zpracovala opoziční Zelená alternativa návrh zákona o rovném manželství, který pak předložila Národní radě. Tam o něm měla 17. prosince 2013 rozhodnout Justiční komise. Debata na toto téma byla odsunutá na podzim 2014. Vládnoucí koalice ji však neustále blokovala.  V r. 2013 dal podnět k rakouskému Ústavnímu soudu homosexuální pár oddaný v Nizozemsku s trvalým bydlištěm v Rakousku. Chtěli, aby je rakouské zákony uznaly a odstranily tak právní nejistotu, v níž žili. Jejich žalobě nebylo 12. března 2014 vyhověno.  V lednu 2015 shledal Ústavní soud stávající zákon o adopci neústavním a nařídil zákonodárcům přijmout do 31. prosince 2015 takovou změnu zákonů, která umožní společné osvojování dětí homosexuálními páry. 30. října 2015 oznámilo Ministerstvo spravedlnosti, že počínaje od 1. ledna 2016 nebude omezení pro takové páry již nadále uplatňováno. Ústavní soud tedy svým nálezem zrušil zákaz společné adopce dětí homosexuálními páry.  18. června 2015 zamítla Národní rada návrh Zelené alternativy, který legalizoval stejnopohlavní manželství. Ze 136 reprezentantů hlasovalo 26 pro a 110 proti návrhu. Sociální demokraté hlasovali proti z důvodu odmítavého postoje svých koaličních partnerů z ÖVP. NEOS (vyjma Christopha Vavrika) návrh jednomyslně podpořila. Team Stronach a FPÖ byly v odmítavém postoji obou vládnoucích stran zajedno.  V reakci na to byla zahájená iniciativa „Ehe Gleich!“ žádající stejnopohlavní manželství. Petiční komise při Národní radě se začala touto iniciativou zabývat 17. listopadu 2015 a žádala po Ministerstvu spravedlnosti vedeném Wolgangem Brandstetterem (ÖVP) a Ministerstvu rodiny vedeném Sophií Karmasinovou (ÖVP), aby se k ní vyjádřili. Ministerstvo rodiny řeklo, že tato záležitost nespadá do jeho kompetence. Podle Ministerstva spravedlnosti není zpřístupnění manželství homosexuálním párům nutné. V listopadu 2015 se iniciativa „Ehe Gleich!“ rozhodla zrušit zákaz stejnopohlavního manželství soudní cestou. Případ byl 21. prosince 2015 zamítnut vídeňským soudem. 21. března 2016 byl druhý případ stejnopohlavního manželství řešen u správního soudu Horních Rakous v Linci. 15. dubna 2016 soud této žalobě nevyhověl.  30. června 2016 se Petiční komise při Národní radě, která již předtím komunikovala s ministry spravedlnosti a rodiny, rozhodla zjistit stanovisko všech ministrů za SPÖ. Ministerstvo sociálních věcí v čele s ministrem Aloisem Stögerem (SPÖ) legalizaci jednoznačně podpořilo. Ministerstvo zdravotnictví a práv žen v čele s ministryní Sabinou Oberhauserovou (SPÖ) taktéž odpovědělo kladně. Příznivý postoj členů vlády následovaly stále se stupňující požadavky stranických kolegů na legalizaci stejnopohlavního manželství. Koaliční partneři ÖVP se k této otázce stále odmítali vyjadřovat. Nicméně ústavní kancelář vedená ministrem Thomasem Drozdou (SPÖ) odpověděla podobně jako ministerstva vedená členy ÖVP, a sice nekonzistentně s postoji členů SPÖ. Následně Kancelář spolkového kancléře Christiana Kerna (SPÖ), který byl v tomto úřadu pouhých pár měsíců, podpořila možnost legalizace stejnopohlavního manželství. Poté, co se dostala Ústavní kancelář pod kancléře, změnil se Drozdův postoj a sice tak, že se postaví na stranu SPÖ.  Na konci září 2016 se tři ministři za ÖVP dohodli na odstranění dvou podstatných odlišností registrovaného partnerství od manželství: možnost registrace partnerství i na klasickém obecním úřadě ("Standesamt"), nikoli pouze v distriktech ("Bezirkshauptmannschaften"), regulace rodinného jména ("Familienname") namísto regulace příjmení ("Nachname"), které bylo pro partnerství specificky upravené. Po schválení radou ministrů 22. listopadu 2016 a Národní radou 15. prosince se nová legislativa stala účinnou 1. dubna 2017. "Deregulierungs- und Anpassungsgesetz 2016 – Inneres", které zahrnovaly několik nesouvisejících změn, jakož i změn podstaty zákonů, podpořily obě vládnoucí strany a NEOS. Naopak s odmítnutím se setkaly u FPÖ, Zelených a Team Stronach. Opoziční strany kritizovaly spojování nesouvisejících právních záležitostí do jednoho zákona.  Následně 6. října 2016 vznesla iniciativa „Ehe Gleich“ další požadavek na Petiční komisi, která se následně obrátila na Ministerstvo zahraničních věcí pro mezinárodněprávnímu srovnání. Čili iniciativa stále trvá. Její předpokládané ukončení je naplánováno na leden 2017. 18. ledna 2017 se začal Petiční výbor dotazovat různých občanských sdružení.  V květnu 2017 se z důvodu nadcházejícího konce volebního období a nových voleb Zelení pokusili o zařazení stejnopohlavního manželství ještě před letními prázdninami. Parlament však jejich žádostí nevyhověl, vyjma strany NEOS, která návrh Zelených podpořila.

Nález Ústavního soudu.

12. října 2017 přijal rakouský ústavní soud podnět k přezkoumání ústavnosti zákonů zakazujících homosexuálním párům uzavřít manželství. 4. prosince 2017 rozhodl rakouský ústavní soud, že zákaz stejnopohlavního manželství je neústavní. Homosexuální páry žijící v Rakousku mohou uzavřít sňatek od 1. ledna 2019 Páry zapojené do soudů se mohly vzít okamžitě. 6. prosince se SPÖ, která už 9. listopadu 2017 představila návrh příslušného zákona o stejnopohlavním manželství, rozhodla začít tlačit na zbytek politického spektra, aby umožnil homosexuálním párům uzavřít manželství před 1. lednem 2019. 13. prosince 2017 předložila jiný návrh zákona o stejnopohlavním manželství také NEOS - Nové Rakousko prostřednictvím svého poslance Nikolause Scheraka. 31. ledna 2018 stáhli poslanci SPÖ svůj návrh a předložili jiný.  V září 2018 zahájil rakouský ministr spravedlnosti Josef Moser přípravy na implementaci nálezu ústavního soudu, který umožní homosexuálním párům uzavřít manželství a zároveň zpřístupní registrované partnerství i heterosexuálním párům.

První stejnopohlavní manželství.

12. října 2018 proběhl ve Vídni první svatební obřad lesbického páru uzavřivšího manželství, který byl také jedním z pěti žalujících párů podepsaných pod ústavní žalobou požadující přezkoumání ústavnosti zákonů zakazujících stejnopohlavní manželství. Na rozdíl od ostatních párů (které si musely počkat na 1. leden 2019) měl daný pár přednostní právo na uzavření manželství, protože byl právě jedním z odpůrců dříve vedení legislativy, a tudíž patři i mezi poškozené.

Veřejné mínění.

Průzkum EU z r. 2006 zkoumal vzorek 30 tisíců Rakušanů. 49 % z nich podporovalo stejnopohlavní manželství, což převyšuje průměr EU 41 %.  Statistika z ledna 2013 provedená společností Market a zveřejněná v Der Standardu ukázala, že 61 % Rakušanů podporuje stejnopohlavní manželství (41 % jednoznačně podporuje, 20 % spíše podporuje), zatímco 33 % je proti (15 % jednoznačně proti, 18 % spíše proti). Adopci homosexuálními páry podporovalo 56 % (35 % jednoznačně podporovalo, 21 % spíše podporovalo) a 37 % bylo proti (22 % jednoznačně proti, 15 % spíše proti).  Statistika společnosti Market z května 2014 publikovaná v ORF ukázala 73 % podporu stejnopohlavnímu manželství. 48 % bylo jednoznačně pro, 25 % spíše pro, 9 % spíše proti a 15 % jednoznačně proti, zatímco 3 % neodpověděly. Větší podpora byla znát u žen a mladých lidí.  Eurobarometrické šetření z r. 2015 ukázalo, že 62 % Rakušanů podporuje legalizaci stejnopohlavního manželství napříč celou Evropou, zatímco 32 % bylo proti.  Podle statistiky v magazínu "Österreich" z července 2017 by 59 % Rakušanů podpořilo stejnopohlavní manželství a 25 % bylo proti. 16 % respondentů nemělo na tuto otázku jednoznačný názor. Průzkum taktéž indikoval, že manželství pro všechny podporuje 79 % voličů NEOS, 73 % voličů Zelené alternativy, 71 % SPÖ, 56 % ÖVP a 46 % FPÖ.  Podle průzkumu Pew Research Center, který proběhl mezi dubnem a srpnem 2017, zveřejněných v květnu 2018 souhlasilo se stejnopohlavním manželstvím 78 % Rakušanů, zatímco 25 % bylo proti a 3 % nevěděla, nebo odmítla odpovědět. Co se týče náboženského vyznání, tak 87 % podporu vyjádřili ateisté, 86 % nepraktikující křesťané a 42 % praktikující křesťané.  Anketa ze září 2018 publikovaná v magazínu "Österreich" shledala, že 74 % Rakušanů souhlasí se stejnopohlavním manželstvím, zatímco 26 % je proti.

Rakousko umožňuje homosexuálním párům uzavírat stejnopohlavní manželství od 1. ledna 2019, přičemž již od 1. ledna 2010 zde fungovalo registrované partnerství ("Eingetragene Partnerschaft")

Die Eingetragene Partnerschaft (EP) ist im Bundesgesetz der Republik Österreich Eingetragene Partnerschaft-Gesetz (EPG) geregelt. Diese regelt die Rechte und Pflichten von Paaren, die in Österreich eine Zivilpartnerschaft eingehen, sowie die Eintragung dieser Partnerschaft und eine allfällige Auflösung. Die österreichische EP ist für Paare beliebigen Geschlechts offen.


Děj.

Město Swallow Falls na malém ostrově v Atlantiku prožívá hospodářský pokles poté, co klesl zájem o sardinky, které se staly jediným jídlem ve městě. Flint Lockwood je vědec, jehož vynálezy již od dětství nevycházely. Jeho nejnovější vynález Lockwoodův dynamický supramutagenní potravinový replikátor na diatomické bázi (FLDSMDFR) mění molekuly vody v jídlo. Flint doufá, že to ukončí závislost města na sardinkách. Kvůli nedostatku energie nemůže Flint FLDSMDFR spustit doma, a tak se spolu se svou opicí Stevem vydá do místní elektrárny, aby ho připojil. Přístroj ale absorbuje tolik energie, že se vznese jako raketa a zničí Sardine Land, novou atrakci na ostrově, a celé město se na něj proto naštve. Flint se schová na mole, kde ho najde televizní reportérka věnující se počasí Sam Sparksová. Společně uvidí obrovský růžový mrak, ze kterého začnou pršet cheeseburgery. Sam o tom informuje do televize a řekne také, že je za to zodpovědný Flint. Ten se stane slavným a každý den nechává padat z oblohy jiné jídlo. Chamtivý a nenasytný starosta Shelbouorne chce po Flintovi, aby nechal pršet jídlo třikrát denně po dobu celého měsíce, aby se z Swallow Falls stala turistická atrakce s názvem "Chewandswallow".  Během posledního týdne před otevřením přijde Flinta požádat místní policista o den, kdy by padala zmrzlina, aby tak potěšil svého syna v jeho narozeniny. FLDSMDFR se ten den přiblíží k přetížení. Sam a Flint se sblíží během dne stráveného v budově vytvořené z želé. Večer Flint pozve do restaurace svého otce Tima, který nikdy jeho vynálezům nedůvěřoval, aby se pochlubil svým úspěchem a získal otcovu přízeň. Ten se ale místo toho začne ptát na to, zda je takové tvoření jídla moudré, což Flinta naštve.  Flint si pak všimne obrovských hot dogů, které padají z oblohy a vydá se proto do laboratoře, aby vše zkontroloval. Zjistí, že přístroj začíná být přetížený a pokusí se ho vypnout. Přijde ale starosta, nyní extrémně obézní, a přesvědčí Flinta, aby přístroj nechal běžet. Na starostovu žádost nechá Flint padat špagety s masovými koulemi.  Další den začnou do města přijíždět turisté z celého světa. Sam zjistila, že Chewandswallow zasáhne bouře a snaží se před ní varovat Flinta, ale ten ji neposlouchá. Špagetové tornádo potom zničí půl města. Flint se potom vydá vypnout FLDSMDFR, ale starosta mu v tom zabrání. Starosta nastavil FLDSMDFR na obrovský raut. Sam varuje svět před obrovskou bouří. Flint si uvědomí své fiasko, ale otec obnoví jeho sebevědomí. S počítačovým virem na flashce se Flint spolu se Stevem, Sam, Brentem a Mannym (který je kromě Samina kameramana a lékaře také pilot) do stratosféry, aby zničil FLDSMDFR. Občané a turisté si mezitím staví lodě z chleba, aby mohli po oceánu uprchnout. Starosta ujede na vlastní lodi, kterou potom začne jíst.  FLDSMDFR se nachází uprostřed obrovské "masové koule", která je složena z dalšího jídla. Na Flintovu skupinu útočí různé druhy jídla, geneticky upravené tak, aby chránili FLDSMDFR. Během jednoho z bojů flashka s ničivým virem vypadne z okna. Flint, Sam a Brent opustí letadlo a vniknou do masové koule. Flint zatelefonuje svému otci a požádá ho, aby mu poslal virus z počítače v laboratoři do jeho mobilu. Timovi se nakonec podaří e-mail poslat. Flint nakonec musí k FLDSMDFR proniknout sám, protože Brent zadržuje bojovná kuřata a Sam je alergická na buráky a cesta k přístroji je jimi pokrytá.  Ve středu masové koule Flint objeví FLDSMDFR, které se proměnilo tak, aby mohlo najednou vyprodukovat obrovské množství jídla. Flint do něj zastrčí svůj telefon, ale zjistí, že otec mu místo viru poslal video z internetu. Přístroj se pak pokusí Flinta zabít. Když se FLDSMDFR chystá vypustit další obrovskou dávku jídla, Flint proti otvoru přístroje použije svůj sprej na permanentní boty, což způsobí, že FLDSMDFR exploduje. Obrovské mraky jídla po světě postupně zmizí a Sam, Brent Steve a Manny bezpečně přistanou na zemi. Nejprve předpokládají, že Flint zemřel při explozi, ale nakonec zjistí, že byl zachráněn hejnem ptáků z jednoho z jeho starších experimentů. Tim nakonec uzná úspěchy svého syna. Se závěrem filmu se Sam a Flint políbí.

Výroba.

V srpnu 2006 společnost Sony Pictures Animation oznámila, že má v úmyslu natočit filmovou adaptaci knihy "Cloudy with a Chance of Meatballs", která bude vyprávět příběh o příčině počasí v Chewandswallow. V září 2008 napsal časopis "Variety", že hlavním postavám filmu propůjčí svoje hlasy Bill Hader a Anna Faris. Scenáristé a režiséři Phil Lord a Christopher Miller řekli, že film vzdává hold katastrofickým filmům jako "Twister", "Armageddon", "Jádro" nebo "Den poté" a zároveň je jejich parodií.

Ohlas.

Film sklidil příznivé reakce kritiky. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 130 recenzí 86% hodnocení. Server Metacritic na základě 33 recenzí oceňuje film 66 body ze 100. Uživatelé ČSFD hodnotí film průměrně 71%.  Snímek "Zataženo, občas trakaře" zaznamenal i komerční úspěch. Během úvodního víkendu ve Spojených státech film utržil více než 30 milionů dolarů. Celosvětové tržby filmu činily 243 milionů dolarů.  Film získal nominaci na Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší celovečerní animovaný film, ale cenu nakonec získal konkurenční snímek "Vzhůru do oblak".

Zataženo, občas trakaře (v anglickém originále Cloudy with a Chance of Meatballs) je americký počítačově animovaný film z roku 2009 volně založený na knize Judi a Ron Barrettových "Cloudy with a Chance of Meatballs".

Wolkig mit Aussicht auf Fleischbällchen (Originaltitel "Cloudy with a Chance of Meatballs") ist ein US-amerikanischer 3D-Computeranimationsfilm von Sony Pictures Animation und Columbia Pictures aus dem Jahr 2009, dessen deutsche und Schweizer Premieren am 28. Januar 2010 waren. In den Vereinigten Staaten lief der Film am 18. September 2009 an und erreichte auf Anhieb Platz 1 der Kino-Charts.


Podrobnosti.

Waitzman popsal vylepšení protokolu v ("IP over Avian Carriers with Quality of Service") dne 1. dubna 1999. Později v vydaném dne 1. dubna 2011 a 13 let po zavedení IPv6, Carpenter a Hinden zveřejnili "Úpravu pro IPv6".  IPoAC byla úspěšně vyzkoušena, ale pouze pro devět paketů dat, kde poměr ztráty paketů činil 55 % (v důsledku chyby uživatele) a doba odezvy byla v rozmezí od 3000 sekund (~54 minut) do více než 6000 sekund (~1,77 hodin). Z toho vyplývá, že technologie trpí velkou latencí. Ale pro přenosy velkých objemů dat jsou ptačí dopravci schopni dosáhnout vysoké průměrné datové propustnosti. Během posledních 20 let se hustota informace uložené na paměťových médiích a tedy i šířka pásma ptačího dopravce zvýšila 3krát, tak jako šířka pásma Internetu. IPoAC může dosáhnout větší šířky pásma než na internetu, když se ve venkovských oblastech použije více ptačích dopravců. Například v případě 16 poštovních holubů, z nichž každý je vybaven osmi 512 GB SD kartami, kdy bude dosažení cíle trvat hodinu, bude dosažená propustnost převodu činit 145,6 Gbit/s (zanedbáme-li přenos dat do a z SD karty).

Provedení v reálném životě.

Dne 28. dubna 2001 byl IPoAC realizován skupinou „Bergen Linux user group“ pod názvem CPIP („Carrier Pigeon Internet Protocol“). Bylo posláno devět paketů na vzdálenost přibližně pět kilometrů (tři míle), kdy každý z holubů nesl individuální paket, který obsahoval jeden ping (ICMP Echo Request). Do cíle dorazily čtyři odpovědi:  Ve francouzském Národním shromáždění zmínila tento experiment Martine Billardová během debaty o Hadopi.

Rizika.

V prosinci roku 2005 byla zpráva firmy Gartner o ptačí chřipce (která dospěla k závěru, že „pandemie nebude mít přímo vliv na IT systémy“), humorně kritizována za to, že ve své analýze zanedbává vliv na a.

Další ptačí metody přenosu dat.

Fotografové na raftech již používají holubů jako sneakernet pro přepravu digitálních fotografií na flash médiích z fotoaparátu do cestovní kanceláře. Jeden holub může být schopen přenášet desítky GB dat na více než 30 mílovou vzdálenost přibližně hodinu, což dává v průměru šířku pásma srovnatelnou s aktuálními ADSL standardy, i když se počítá se ztracením disků.  Marketingový tým regionální společnosti The Unlimited v Jižní Africe po inspiraci se dne 9. září 2009 rozhodl uspořádat „holubí závod“ mezi jejich domácím holubem „Winstonem“ a místní telekomunikační společností Telkom SA. Závod spočíval v poslání 4 GB dat z Howicku do Hillcrestu, vzdálených od sebe přibližně 60 km. Holub nesl microSD kartu a soutěžil proti ADSL lince od firmy Telkom. Winston porazil v přenosu dat Telkom ADSL v celkovém času dvě hodiny, šest minut a 57 sekund od nahrání dat na microSD kartu do dokončení stažení dat z karty. V době Winstonova vítězství byl ADSL přenos těsně pod 4% hranicí.  V listopadu 2009 opakoval tento experiment australský televizní program "Hladové šelmy". Jeho tým přijal výzvu po ohnivém zasedání parlamentu, při němž vláda zkritizovala opozici za nepodpoření telekomunikační investice, se slovy, že pokud by rozhodovala opozice, Australané by přenášeli data přes poštovní holuby. Tým četl o jihoafrickém experimentu a předpokládal, že v rozvinuté západní zemi, jakou je Austrálie, bude rychlost vyšší. Experiment se zabýval přenosem 700 MB souboru pomocí tří doručovacích metod, aby se určilo, která by byla nejrychlejší. Poštovní holub nesl microSD kartu, auto vezlo USB flash disk a ADSL linka byla od firmy Telstra (největší australský telekomunikační poskytovatel). Data byla poslána z Tarana na venkově Nového Jižního Walesu do západní Sydney na předměstí Prospect v Novém Jižním Walesu na vzdálenost 132 km po silnici. Přibližně v polovině závodu připojení k internetu nečekaně spadlo a převod musel být restartován, holub vyhrál závod s časem přibližně 1 hodina a 5 minut, auto dojelo druhé za 2 hodiny a 10 minut, zatímco na internetu se převod nedokončil poté, co spadl podruhé. Nejvyšší odhadovaný čas na dokončení uploadu byl 9 hodin a v žádném případě odhadovaný čas dokončení neklesl pod 4 hodiny.  Podobný „holubí závod“ byl proveden Michelle Brumfieldovou ve venkovském Yorkshire, Anglie: doručení pětiminutového videa korespondentovi BBC do 75 kilometrů vzdáleného Skegness. V souboji bojoval holub (opět nesoucí paměťové karty) proti nahrání videa na YouTube přes širokopásmového připojení od firmy British Telecom. Holub dorazil asi po devadesáti minutách, zatímco upload byl stále neúplný – jednou selhal během nahrávání.  V září 2010 postavili ISP Timico UK pár poštovní holubů proti venkovskému širokopásmovému připojení, aby zjistili, kdo bude rychlejší. Každý holub přenášel microSD kartu s 200 MB HD video dat, zatímco bylo současně použito typické internetové připojení k nahrání stejného videa na YouTube. Toto bylo učiněno s cílem zvýšit povědomí o špatné rychlosti Internetu, kterou zažilo mnoho venkovských uživatelů. Holubi dodali údaje za hodinu a čtvrt, kdy byla pouze čtvrtina z údajů nahrána na YouTube přes širokopásmové připojení.

IP pomocí poštovních holubů (IP over Avian Carriers, IPoAC) je v počítačových sítích vtipně popsaný návrh, jak přenášet Internet Protocol (IP) pomocí ptáků, jako jsou poštovní holubi. Přenos IP pomocí poštovních holubů byl původně popsán v vydaném IETF, které napsal D. Waitzman a bylo zveřejněno 1. dubna 1990 (jako jedno z několika aprílových RFC).

Das Internet Protocol over Avian Carriers (IPoAC), deutsch etwa "Internet-Protokoll mittels fliegender Träger", ist ein scherzhaftes Netzwerkprotokoll für drahtlose Punkt-zu-Punkt-Verbindungen mittels Brieftauben.


Příběh.

Harry Potter je opuštěn Dursleyovými a slaví s Hermionou a Ronem v Doupěti své 17. narozeniny. Ministr kouzel trojici přinese věci, které byly v závěti Brumbála. Během svatby Fleur a Billa Wesleye je Ministerstvo kouzel zničeno a Harry Potter, Hermiona a Ron utíkají do domu rodiny Blacků. Setkají se se skřítkem Kráturou, kterému Harry přikáže, aby našel Voldermortův viteál, případně toho, kdo jej ukradl. Krátura viteál nenajde, ale najde toho, kdo jej ukradl a přivede s sebou i Dobyho.  Dostanou se na ministerstvo kouzel, kde ukradnou viteál z rukou Dolores Umridgeové. Byli odhaleni a museli po zisku viteálu utéct do lesa, kde se Ron, zpracovaný zlým účinkem viteálu nahlodávající mysl, po ostré hádce s Harrym a Hermionou se oddělí od skupiny.  V rámci hledání viteálů se zbylá dvojice dostane do Godrikova dolu, kde objeví čarodějku Bagshotovou, které se zmocnil Nagini a málem Harryho Pottera zabil.  Dále měsíce hledali další viteály, nebo jak je zničit, a tak se Harymu zjeví patron, který jej odvede k jezeru, kde se objevil meč Godrika Nebelvíra. Harry se málem v jezírku utopil, ale Ron ho zachránil a poté tímto mečem zničil viteál, přičemž musel čelit velmi prudkému proudu temnoty, jenž ho chtěl znovu svést na scestí.  Poté navštívili otce Lenky Láskorádové Xenophilia Láskoráda, od kterého chtěli vědět, co znamená symbol, jenž viděli už v Godrikově Dole, a Harry si pamatoval, že jej Láskorád měl už na svatbě Fleur a Billa. Vyprávěl jim bajku o Relikviích smrti. Ve strachu o svou dceru však prozradil Harryho, Rona a Hermionu smrtijedům a oba museli opět utéci do lesa. Bohužel při útěku byli chyceni lapky a odvezeni do domu Malfoyů, kde byli uvězněni s výrobcem hůlek Ollivandra, skřetem Griphookem, Lenkou Láskorádovou a domácím skřítkem Dobbym, který jim pomohl utéct, ale sám byl po osvobození Hermiony z rukou Belatrix Lestrangeové zabit.

Harry Potter a Relikvie smrti – část 1 (anglicky "Harry Potter and the Deathly Hallows – Part 1") je fantasy film, první část dvoudílné adaptace stejnojmenného románu britské spisovatelky J. K. Rowlingové, který je posledním ze série o čarodějnickém učni Harrym Potterovi. Natáčení začalo v únoru 2009.

Harry Potter und die Heiligtümer des Todes – Teil 1 ist ein britisch-US-amerikanischer Fantasyfilm aus dem Jahr 2010 von Regisseur David Yates. Das Drehbuch schrieb Steve Kloves auf Basis der ersten 23 Kapitel des Romans "Harry Potter und die Heiligtümer des Todes" der Autorin J. K. Rowling.


Život.

Mládí.

Kazimír byl nejstarším dítětem a jediným synem knížete Měška Křivonohého a jeho ženy Ludmily, pravděpodobné dcery Oty III. Dětleba z rodu Přemyslovců a ruské princezny Durancie. Datum Kazimírova narození není známo. Jeho otci Měškovi se společně s Kazimírovým bratrancem Jaroslavem Opolským podařilo osamostatnit se na Kazimírově strýci Boleslavovi I. Vysokém. Zatímco Měšek získal Ratibořské knížectví, Jaroslav se stal knížetem v Opolsku. V roce 1177 vypukla v Polsku vzpoura proti tehdejšímu knížeti Měškovi III. Starému vedená Kazimírem II. Spravedlivým a Boleslavem Vysokým. Kazimírovu otci, jenž stál na straně Měška Starého, se Boleslavova vojska podařilo porazit. Kazimír Spravedlivý si po porážce vzbouřenců chtěl Měška Křivonohého udobřit a předal mu proto Seveřsko, Bytomsko a Osvětimsko vydělené z Malopolska. Kazimír se zároveň stal kmotrem Měškova syna − po něm dostal Kazimír I. Opolský své jméno. Kazimír Opolský se proto narodil někdy brzy po vzpouře proti Měškovi Starému, pravděpodobně mezi lety 1178 a 1179. I nadále Měšek Křivonohý stál v táboře Měška Starého a to i po smrti knížete Kazimíra II. Spravedlivého. Na straně Měška Starého pak spolu s Jaroslavem Opolským válčil i v bitvě u Mozgawy.  Po smrti bratra Boleslava I. Vysokého Kazimírův otec připojil ke svému knížectví i Opolsko. Tímto připojením se Opolsko stalo součástí Horního Slezska. Roku 1210 papež Inocenc III. vydal bulu, kterou v Polsku obnovil seniorát − dědičné právo nejstaršího člena rodu na vládu. Nejstarším Piastovcem byl tehdy Měšek I. Křivonohý, Kazimírův otec. Ačkoli dobyl Krakov, již 16. května 1211 zemřel.

Vládce opolsko-ratibořska.

Po smrti Měška I. Křivonohého, se polským knížetem stal nejstarší syn Kazimíra Spravedlivého, Lešek I. Bílý. Opolsko-ratibořským knížetem se stal jediný Měškův syn a dědic Kazimír I. Opolský. Po nástupu na knížecí stolec se připojil do tábora „juniorů“, ve kterém byli kromě něj Vladislav Odonic, Konrád I. Mazovský a Lešek I. Bílý. Tato strana bojovala proti „seniorům“, tedy Jindřichu I. Bradatému a Vladislavovi III. Tenkonohému. Junioři aktivně podporovali církev, stejně tak i Kazimír, který spolu s dalšími knížaty pro vratislavského biskupa Vavřince Doliveta na sněmu ve Wolbórzu v roce 1215 vydal imunitu a privilegia. Spolupráce s církví ochránila Ratibořsko, nikoli však Opolsko, na které si dělal nárok Jindřich I. Bradatý. V nebezpečí byly také země, které předal Kazimír II. Spravedlivý Měškovi, tedy Seveřsko, Bytomsko a Osvětimsko. Na ty si dělal nárok Lešek I. Bílý. Během Kazimírovy vlády došlo k změně knížecího sídla; Kazimír přesídlil z Ratiboře do Opolí. Za jeho vlády probíhala kolonizaci Horního Slezska Němci. Nejprve v rámci tohoto kolonizačního procesu vzniklo město Leśnica, poté Biała, Gościęcin a Olesno. Tento proces výrazně prospěl ekonomice Horního Slezska, přesto zde však kolonizace neprobíhala v takové míře, jako v Dolním Slezsku. Na Kazimírově dvoře se zdržovali emigranti z Malopolska, jako například členové rodu Grificů. Jeden z členů tohoto rodu Klement z Brzeźnice financoval část stavby hradeb města Opolí.  Ve 20. letech 13. století probíhal vzestup dolnoslezského knížete a Kazimírova souseda Jindřicha Bradatého, což výrazně změnilo geopolitickou situaci Kazimírových zemí. Kazimír proto s Jindřichem uzavřel spojenectví, které se poprvé projevilo v roce 1225, kdy Kazimír Jindřicha vojensky podpořil v útoku na Krakov. Po zavraždění Leška I. Bílého Kazimír ke svému knížectví s podporou Jindřicha Bradatého připojil pevnost Czeladź.  Kazimír I. Opolský zemřel 13. května 1230 (podle některých historiků však zemřel o rok dříve). Byl pochován v klášteře Czarnowąsy, který za svého života podporoval a financoval.

Rodina.

Kazimíru I. Opolskému bylo v době jeho svatby již více než třicet let, což bylo značně nestandardní. Datum jeho svatby s Violou je neznámé, snad k ní došlo při návratu Kazimíra z Páté křížové výpravy, zřejmě někdy v letech 1217−1218, určitě pak po smrti jeho otce mezi lety 1212−1220. Violin původ je neznámý, podle kronikáře Jana Długosze pocházela z Druhé Bulharské říše. Měli spolu čtyři děti.  Po Kazimírově smrti se stal regentem za nezletilé syny Jindřich Bradatý, jejich opatrovnicí se stala Kazimírova manželka Viola.

Kazimír I. Opolský (pol. "Kazimierz Opolski") (1178/1179 – 13. května 1230) byl v letech 1211–1230 kníže opolsko-ratibořský z rodu Piastovců.

Kasimir I. von Oppeln, auch "Kasimir I. von Oppeln-Ratibor"; polnisch "Kazimierz I opolski"; tschechisch "Kazimír I. Opolský", (* 1178 oder 1179; † 13. Mai 1230) war 1211 bis 1230 Herzog von Oppeln-Ratibor. Er entstammte dem Oppelner Zweig der Schlesischen Piasten.