Knihy.

Prvními (úvodními) knihami Dragonlance jsou tzv. Kroniky:  Později byly vydány knihy, které Kroniky doplňují, tzv. Ztracené Kroniky :  Příběhy popisující osudy bratrů Majerových a kněžky Crysanie, Legendy:  Jako poslední z důležitých knih byla napsána trilogie Válka Duší:

Svět.

Dragonlance se odehrává na světě Krynnu. Většina románů se koná v různých regionech Ansalonu, i když některé se konají na kontinentě Taladas, který se nachází severovýchodně od Ansalonu. Hlavní světoví bohové jsou Nejvyšší Bůh a jeho děti: dobrý Paladin, neutrální Gilean a zlá Takhisis. Bohové jsou proti Chaosovi, který se snaží zničit Krynn. V závislosti na časovém období, zlí chromatičtí a dobří metaličtí draci jsou vzácní nebo hojní. Lidé jsou Krynnu nejrozšířenější humanoidi, ale elfové, trpaslíci, šotci, gnómové, zlobři (Irda), skřeti a minotauři se na světě vyskytují také. Kněží (klerici) mají kouzelnou moc od svých bohů a mágové odvozují svou moc od tří měsíčních bohů, Solináru a Lunitáru a Nuitáru. V průběhu různých válek Krynnu jsou armády drakoniánů používány jako vojáci. Drakoniáni jsou vytvořeni zkažením dračích vajec, čímž se vytvoří plazí humanoidi. Vejce dobrých draků vytvoří zlé drakoniány a naopak.

Fiktivní historie.

Historie světa Krynnu je ostře rozdělena do pěti samostatných věků. První věk je "Věk Stvoření hvězd", kdy se zrodili bohové a byl vytvořen Krynn. "Věk snů", druhý věk, se vyznačuje rychlým růstem prvních světových velkých civilizací. Tato éra se také vyznačuje obdobími tří velkých válek mezi draky a jejich přisluhovači. Po třetí dračí válce, ve "Věku Moci", první Pohroma vyhlazuje velkou říši Ištar a změní téměř celý povrch Krynnu. Tři sta let deprese trvá po této události. Tato doba se nazývá "Věk Zoufalství". V tomto období se také odehrává Válka Kopí, první z tří nejvíce popisovaných válek. První knihy se také odehrávaly za Války Kopí a pozdějších událostech. Od února 2009 se většina románů odehrává v posledním věku, ve "Věku Smrtelníků", nastalém po Válce Chaosu a 2. Pohromě, kdy svět opustili bohové. Ti se vrací až během Války Duší. Nejpozdější událostí je Válka Milovaných, která se odehrává po svržení obou hlavních bohů, Paladina a Takhisis.

Dragonlance je série fantasy knih od řady různých autorů, především Margaret Weisové a Tracyho Hickmana. Všechny příběhy se odehrávají ve vymyšleném světě zvaném Krynn, převážně na kontinentu Ansalon.

Die Welt der Drachenlanze (im US-Original "Dragonlance") ist eine auf dem Rollenspiel Dungeons & Dragons basierende, seit 1984 erscheinende Reihe von Romanen und Kurzgeschichten, die unter der Regie des US-amerikanischen Verlags TSR (heute Wizards of the Coast) herausgegeben werden. Außerdem ist sie ein sogenanntes Kampagnensetting für Rollenspiele.


Historie.

Jako "studium generale" byla univarzita ustavena 8. září 1308 bulou „Super specula“ Klementa V. Artistická škola zde existovala již kolem roku 1200. V ní se brzy vyučovala medicína a právo se silnou podporou města, vyjádřenou oficiálními dokumenty městské rady v Perugii. Před rokem 1300 tu působilo několik "universitates scholiarum". Jacobus de Belviso, slavný občanský právník, zde učil od roku 1316 do roku 1321. Bulou z 1. srpna 1318 udělil Jan XXII. škole privilegium udělovat tituly v oboru občanského a kanonického práva, k čemuž 18. února 1321 přibyly medicína a svobodná umění.  19. května 1355 vydal císař Karel IV. listinu, kterou potvrdil papežská privilegia a povýšil školu na úroveň císařské univerzity. Tento neobvyklý projev přízně měl Perugii pomoci po strašných morových ranách z let 1348–49. V roce 1362 kardinál Nicolò Capocci založil kolej "Collegium Gregorianum" (později nazývanou "Sapienza vecchia") pro čtyřicet mladých lidí. Řehoř XI. udělil 11. října 1371 výsady studia generale nové teologické fakultě. Tato fakulta byla zrušena v roce 1811 a její majetek byl předán univerzitě. V roce 1829 byla na univerzitu převedena kolej "Sapienza nuova", kterou založil biskup z Recanati Benedetto Guidalotti v roce 1426 se souhlasem Martina V. jako "Collegio di S. Girolamo". Byla to bezplatná ubytovna pro nemajetné cizince, kteří chtěli studovat právo a medicínu. Francouzi ji zrušili v roce 1798, ale byla znovu otevřena v roce 1807 Piem VII. jako "Collegio Pio". V konstituci z 27. srpna 1824 z ní Lev XII. učinil hlavní kolej univerzity.  Se sjednocením Itálie v roce 1860 byla univerzita umístěna pod jurisdikcí rektora a městské rady, která vydávala stanovy podléhající schválení vládou. Od roku 1944 do současnosti získala Univerzita v Perugii pověst jedné z předních univerzit v Itálii.  V době Napoleona I. univerzita získala starý klášter olivetánů na Monte Morcino, kde pak byla fakulta matematiky až do roku 1884. Stanovy perugijské univerzity se řídí vzorem Boloňské univerzity. Počet studentů v různých dobách byl: 142 v roce 1339, 79 v roce 1881, 350 v roce 1911.

Organizace.

Univerzita Perugia se svými 16 fakultami a velkým výběrem studijních programů prvního a druhého stupně i jednoho cyklu nabízí své kurzy především v Perugii a Terni a specializované programy v regionu Umbrie ve městech Assisi, Foligno a Narni.  Výzkumné programy provádí 29 oddělení s celkem asi 1200 zaměstnanci na plný úvazek. Součástí činnosti univerzity je také 25 servisních organizací a výzkumných středisek a 11 knihoven s bohatými sbírkami a vybavením. Na akademický rok 2004–2005 bylo zapsáno celkem 31 000 studentů.

Významní učitelé a absolventi.

K univerzitním učitelům patřili:  Ke studentům univerzity patřili:

Univerzita v Perugii ("Università degli Studi di Perugia)" je veřejná univerzita se sídlem v italské Perugii. Jako "studium generale" byla založena v roce 1308 bulou vydanou papežem Klementem V.

Die Universität Perugia ( "Università degli Studi di Perugia;" "Studium Generale Civitatis Perusii") ist eine staatliche Universität in der Stadt Perugia in Italien.


Geografie.

Ostrov leží ve vzdálenosti 27 km od estonské pevniny přibližně severním směrem od města Kunda. Estonské teritoriální vody končí ve vzdálenosti 8 námořních mil od ostrova. Finské pobřeží je vzdáleno 53 km. Ostrov je dlouhý přibližně 600 m a široký 200 m. Tvoří ho převážně štěrkové usazeniny morénového původu. U severního pobřeží se nachází nejvyšší a objemem čtvrtý největší bludný balvan v Estonsku. Jeho šířka dosahuje 10,1 m, obvod 38,6 m a výška 7,7 m.

Dějiny.

Odpradávna byl ostrov navštěvován rybáři a lovci tuleňů z obou stran zálivu, kteří zde vybudovali dočasné přístřešky skýtající ochranu před bouřemi. Roku 1718 byl na základě nařízení Petra Velikého na ostrově zřízen dřevěný maják a přistěhovala se sem rodina jeho strážce. Kamenitá půda neposkytovala žádné možnosti k zemědělství a veškeré potraviny se sem museli dovážet. Roku 1871 byl postaven nový maják, tvořený 17 m vysokou litinovou věží. Na věži byl umístěn 328 kg vážící zvon, který sloužil k varování námořníků v případě mlhy. Od roku 1930 se na ostrově nacházelo stanoviště estonské pobřežní stráže, kterou po druhé světové válce nahradili sovětští vojáci. Roku 1994 bylo stanoviště estonské pobřežní stráže obnoveno. Roku 1996 byla na ostrově za účasti prezidenta Lennarta Meriho a britského velvyslance odhalena pamětní deska věnovaná památce britských námořníků, kteří v blízkosti ostrova zahynuli roku 1721 v průběhu severní války

Současnost.

Jedinými obyvateli ostrova jsou příslušníci pobřežní stráže. Obývají malou rekonstruovanou budovu vybavenou technikou k sledování hranice. Elektřinu vyrábí větrná turbína a dieselgenerátor. Pobřežní stráži slouží i 50 m vysoká rozhledna.

Vaindloo (švédsky "Stenskär", rusky "Стеншер") je jeden z estonských ostrovů ve Finském zálivu. Na jeho pobřeží se nachází nejsevernější bod Estonska.

Vaindloo (deutsch und schwedisch "Stenskär") ist eine estnische Ostsee-Insel im Finnischen Meerbusen. Sie gehört verwaltungsmäßig zum Dorf Vainupea in der Landgemeinde Vihula im Kreis Lääne-Viru.


Životopis.

Mžavanadze od roku 1924 sloužil v armádě. Postupoval ve funkcích, v roce 1937 absolvoval Leningradskou voj.-politickou akademii. Během 2. světové války byl členem vojenské rady armády a frontu, dosáhl hodnosti generálporučíka. Po válce se stal členem vojenské rady postupně Charkovského, Kyjevského a Karpatského vojenského okruhu v Ukrajinské SSR v jejímž čele stál Nikita Chruščov. Po zatčení Lavrentije Beriji byl v rámci čistek jeho stoupenců v Zakavkazsku Mžavanadze 20. září 1953 postaven do čela nového gruzínského vedení jako první tajemník ÚV KS Gruzie. Na XX. sjezdu KSSS v únoru 1956 byl zvolen do ústředního výboru KSSS, v červnu 1957 Nikita Chruščov nabídnul Mžavanadzemu místo kandidáta prezidia (od 1966 politbyra).  Za Mžavanadzeho éry Gruzie relativně prosperovala, ale zároveň se velmi rozmohla korupce. Sám Mžavanadze byl obviňován z korupčního jednání, přivlastňování státních fondů a zřizování nelegálních podniků pro své vlastní zbohatnutí. Jeho manželka Tamara, které se přezdívalo „Královna Tamara“ podle slavné středověké královny, byla navíc známá svou slabostí pro velmi drahé šperky a starožitnosti.  Velká míra korupce v Gruzii nakonec rozzuřila sovětské vedení natolik, že se rozhodlo udělat z Mžavanadzeho exemplární případ zkorumpovaného politika. V polovině roku 1972 byl veřejně obviněn z korupce a kritizován přes všechna státem ovládaná média. Takto vyvinutý tlak už Mžavanadze neustál a 28. září 1972 na svou funkci prvního tajemníka gruzínské komunistické strany rezignoval. Byl nahrazen svým ambiciózním ministrem vnitra Eduardem Ševardnadzem. Spekulovalo se, že Ševardnadze, který se zaměřoval ze své předešlé funkce právě na likvidaci korupce, měl značný podíl na Mžavanadzeově pádu. 18. prosince téhož roku byl Mžavanadze sesazen i ze svého kandidátského křesla v politbyru a s velkou hanbou poslán do důchodu, v ÚV však zůstal až do sjezdu strany (únor 1976). Zemřel 5. září 1988.

Vasilij Pavlovič Mžavanadze (nebo jen Vasil; gruzínsky: ვასილი მჟავანაძე; rusky: Василий Павлович Мжаванадзе; 20. září 1902 v Kutaisi – 5. září 1988) byl gruzínský politik. V letech 1953 až 1972 zastával funkci prvního tajemníka ÚV Komunistické strany Gruzie.

Wassili Pawlowitsch Mschawanadse (, Vasil Mžavanadze; ; * in Kutaissi; † 5. September 1988) war ein sowjetisch-georgischer Politiker. Er war von September 1953 bis zum September 1972 Erster Sekretär der Kommunistischen Partei der Georgischen SSR und von Juni 1957 bis zum 18. Dezember 1972 Mitglied des Politbüros der KPdSU. Er wurde während der 1960er Jahre zur Symbolfigur für Korruption in Georgien.


Děj.

Hlavní postavou je Lord Chiltern je svědomitý, zásadový a čestný politik. I jeho minulost se zdá být naprosto bezchybná, má milující ženu Gertrudu a sestru Mabel. Přítel lorda Chilterna, lord Goring, se Mabel dvoří.  Na jednom z večírků se objeví i záhadná Gertrudina bývalá spolužačka, lady Cheveleyová, jež byla delší dobu ve Vídni. Lady Cheveleyová zná Chilternovo tajemství, a sice ne zcela legální transakci, díky níž přišel k veškerému majetku. Čímž ho vydírá: bude mlčet, pokud podpoří nevýhodný projekt Argentinského průplavu ve sněmovně. Lady Cheveleyová do projektu totiž vložila mnoho peněz. Lord Chiltern odmítá podpořit podvod, ale nechce ani zničit svou kariéru. Svěří se jen svému příteli, svobodnému mládenci Goringovi, jež si promluví s Gertrudou. Nastíní jí situaci, kterou jí později potvrdí i Lady Cheveleyová. Gertruda je zklamaná, domluví si schůzku s Goringem, ale nepřijde. Toho využije lady Cheveleyová, která přijde na Goringovu schůzku místo Gertrudy, a je sluhou považovaná právě za Gertrudu. Goring k sobě pozval Roberta Chilterna a promluví si s ním před Lady Cheveleyovou, ale domnívá se, že se ve vedlejší místnosti skrývá Gertruda. Goring tak chtěl vyřešit rodinou krizi. Lord Chiltern však lady Cheveleyovou objeví a je velmi znepokojen, příteli již nevěří.  Goring ale navíc nalezl brož Lady Cheveleyové, kterou kdysi ukradla jeho sestře. Vsadí se tedy spolu, pokud lord Chiltern projekt podpoří, tak se zapřisáhlý svobodný mládenec bude muset oženit se svou bývalou milenkou Lady Cheveleyovou, pokud jej nepodpoří, tak se Lady Cheveleyová stáhne do ústraní a důkazy o Chilternově podvodu zničí.  Robert Chiltern nakonec projekt skutečně nepodpoří, čímž si udobří Gertrudu, vysvětlí se i Goringovo nedorozumění, jímž chtěl pomoci, ale omylem si jím Roberta znepřátelil. Z Goringa a Chilterna se opět stávají přátelé. Goring navíc ztrácí svou nevázanost a z lásky se ožení s Mabel Chilternovou.

Divadlo.

Divadlo Na Vinohradech, Praha.

Zrežírovala to Jana Kališová a přeložil Václav Renč

Národní divadlo, Brno.

Zrežíroval to Jakub Maceček a přeložil Jiří Zdeněk Novák.

Ideální manžel (orig. "An Ideal Husband") je divadelní hra anglického spisovatele irského původu Oscara Wildea z roku 1895. Jde o konverzační komedii se satirickými prvky. Dílo charakterizují mistrné napsané dialogy, plné ironie, sarkasmu, paradoxů a aforismů. Do češtiny přeložil J.Z. Novák.

Ein idealer Gatte ist eine englische Komödie aus dem Jahre 1894 von Oscar Wilde. Das Stück handelt von einer politischen Intrige und von der Ehe und der Liebe in der Londoner High Society des 19. Jahrhunderts.


Stavba.

Postaven byl v letech 1891–1894 loděnicí Stabilimento Tecnico Triestino v Terstu. Autorem projektu lodi byl inženýr Josef Kuchinka, ředitel námořního arzenálu v Pule.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořila dvě Kruppova 240mm děla (délka hlavně 35 ráží) v barbetách na přídi a zádi lodi. Sekundární ráží bylo osm 150mm děl, které doplňovalo osmnáct 47mm děl, dvě bronzová 70mm děla (v člunech), dva kulomety a čtyři torpédomety (v přídi, zádi lodi a na obou bocích).  Při modernizaci byla 240mm děla nahrazena stejným počtem děl ráže 190 mm ze Škoda Plzeň, počet 47mm děl se snížil o čtyři a byl demontován i jeden z torpédometů.  Pancéřová paluba pokrývala celou délku lodi a skládala se ze dvou segmentů. Rovná část (3/5 délky lodě) o síle 37 mm byla 30 cm pod čárou ponoru. Boční části o síle 57 mm byly šikmé a na obšívku trupu se napojovaly 1,3 metru pod čarou ponoru. Prostor nad šikmou částí paluby vyplňovaly uhelné bunkry. Boční pancéřový pás z tvrzené oceli měl sílu 100 mm, délku 63 metrů a výšku 2,9 metru. Na koncích ho uzavíraly přepážky. V místech barbet věží a kasemat byl boční pás zvýšen až k hlavní palubě. Pancíř barbet měl sílu 100 mm a dosedal na pancéřovou palubu. Děla měla ocelové štíty. Kasematy měly 80mm pancéřování a 40mm silné pancéřové přepážky. Velitelská věž byla chráněna 50mm pancířem.

Operační nasazení.

V letech 1900–1902 byl křižník "Kaiserin und Königin Maria Theresia" nasazen při potlačování Boxerského povstání v Číně. Z Rakousko-uherských lodí se na operacích podílely ještě křižníky SMS "Kaiserin Elisabeth", SMS "Zenta" a SMS "Aspern". V roce 1909 byla loď modernizována.  Křižník byl v aktivní službě ještě na počátku první světové války, jeho zastaralost ale nedovolila jeho použití v první linii. Zprvu sice tvořil společně s pancéřovými křižníky SMS "Kaiser Karl VI." a SMS "Sankt Georg" první křižníkovou eskadru, oba novější křižníky ale operovaly bez něj, protože byl výrazně pomalejší. V únoru 1917 pak byl vyřazen z aktivní služby, odzbrojen a sloužil v Pule jako ubytovací loď pro posádky ponorek. Po válce loď připadla Velké Británii, která ji v roce 1920 nechala sešrotovat.

Mezinárodní letiště Tivat (IATA: TIV, ICAO: LYTV) (černohorsky: Међународни Аеродром Тиват, "Medžunarodni aerodrom Tivat") je mezinárodní veřejné civilní letiště, nacházející se 4 km od černohorského letoviska Tivat.

Der Flughafen Tivat (Aerodrom Tivat) ist nach Passagierzahlen vor dem Flughafen Podgorica der größte internationale Flughafen Montenegros. Er liegt in der Bucht von Kotor 4 km südlich von Tivat unmittelbar an der Europastraße E65/E80.


Život.

Ezdráš pocházel z pokolení Aronova a žil v Babylonii asi sto let poté, co Kýrův edikt (538 př. n. l.) Židům dovolil návrat z vyhnanství. Ezdráš zastával úřad jakéhosi tajemníka pro židovské záležitosti a roku 458 př. n. l. odešel s velkými pravomocemi a pověřením krále Artaxerxa I. do Jeruzaléma řídit obnovu židovského náboženského života a organizovat chrámovou službu. Byl také pověřen ustanovovat soudce. S Ezdrášem se vrátilo asi 1500 dalších osob.

Kniha Ezdráš.

Jeho působení líčí biblická Kniha Ezdráš, která v kapitole 7 podává nejprve jeho rodokmen a pověřovací list, od 7,27 přechází z aramejštiny do hebrejštiny a zároveň do vyprávění v první osobě. Ezdráš se snažil upevnit dodržování Zákona a zejména sobotního klidu a přičinil se, aby se židovští předáci, kteří si vzali pohanské manželky, s nimi rozešli. Židovská tradice mu přisuzuje velké zásluhy o sebrání a redakci knih Zákona (Tóry) a nazývá ho čestným titulem „Písař“ nebo dokonce „druhý Mojžíš“. „Zákon“, který se veřejně předčítal podle Neh 8-10, někteří ztotožňují s takzvaným Kněžským kodexem (P), jiní pokládají Ezdráše i za autora celého souboru Knihy kronik.

Ezdráš v islámu.

Islám mluví o Ezdrášovi v Koránu i Ibn Kathirově sbírce islámských příběhů. Zdá se, že Mohamed měl k dispozici odlišné zdroje, než biblickou Knihu Ezdráš (popřípadě knihu Nehemjáš, která některých verzích Bible bývá nazývána jako 2. Ezdráš), jelikož je v Koránu napsáno, že "židé považují Ezdráše za Syna Božího".  Je pravděpodobné, že Mohamed měl k dispozici deuterokanonickou 4.Knihu Ezdrášovu, která pojednává o prorokovi Edzrášovi, ačkoliv není jasné, zda jde o stejnou osobu jako byl kněz Edzráš v 5.století. Tato kniha nazývá Ezdráše "prorokem podobným Mojžíšovi" (což je titul, který křesťané osobují Ježíšovi a muslimové Mohamedovi) a mluví také o Synu Božím, který má přijít na svět.

Ezdráš (z latinského "Esdras", : עזרא, Ezra) byl židovský kněz a písař, vysoký úředník na perském dvoře, pověřený organizovat návrat Židů do Jeruzaléma kolem roku 458 př. n. l. S jeho jménem je spojena biblická Kniha Ezdráš.

Esra () war nach der biblischen Erzählung des Alten Testaments Priester und Nachkomme des ersten Hohepriesters Aaron. Sein Name bedeutet „JHWH hilft“ bzw. „Gott ist Hilfe“. Er lebte nach der Zeit des Babylonischen Exils im persischen Weltreich und gehörte zur jüdischen Gemeinde, die zum Teil noch in Babylon lebte, aber durch das Edikt des Kyros auch schon zu einem großen Teil wieder in die persische Provinz Jehud heimgekehrt war. Esra hatte am persischen Hof das Amt eines „Staatssekretärs“ für religiöse Angelegenheiten der Juden inne. Mit Vollmachten ausgestattet zog Esra etwa 458 v. Chr. nach Jerusalem. Erwähnt wird er im Buch Esra ab Kapitel. Esras Anliegen war, Recht und Ordnung in der neu formierten Jerusalemer Gemeinde herzustellen. Esras Autorität galt der ganzen 5. Satrapie des Perserreiches. Sie berechtigte ihn, in allen jüdischen Gemeinden Richter einzusetzen. Das galt auch für die Samaritaner, die um Jerusalem herum lebten und ihm gegenüber feindselig eingestellt waren. Er dürfte bedeutenden Einfluss auf Auswahl und Redaktion der heiligen Schriften und des mosaischen Rechts gehabt haben.


Studia a arcibiskup.

Narodil se v 27. srpna 1932 v syrském Kessabu a pokřtěn byl jako Neshan Sarkissian. Základní vzdělání získal ve svém rodném městě. Roku 1946 byl přijat do Teologického semináře arménského katolikátu Kilíkie a roku 1949 byl vysvěcen na jáhna. Roku 1952 po získání vysokoškolských titulů byl vysvěcen na kněze se jménem Garegin. Tím se připojil ke Katolikátu Kilíkie.  Roku 1955 obhájil svou doktorskou práci na téma "Teologie Arménské církve, podle liturgických hymnů Šarakans a byl povýšen do církevního supně vardapet. V příštím roce působil jako člen fakulty teologického semináře v Anteliasu v Libanonu. Dva roky studoval na Oxfordské univerzitě teologii a napsal dílo "Chalkedonský koncil a Arménská církev", publikované roku 1965 v Londýně. Po návratu do Libanonu sloužil jako děkan semináře.  Roku 1963 se stal pobočníkem katolikose Khorena I. a v této funkci získal mnoho ekumenických zkušeností. Sloužil jako pozorovatel na Druhém vatikánském koncilu, roku 1968 na Konferenci v Lambethu a na Konferenci v Addis Abebě hlav Východních pravoslavných církví. Přednášel teologii, literaturu, historii a kulturu na univerzitách v Bejrútu, Rumunsku, Moskvě a Kottayamu.  Jeho církevní kariéra postupovala rychle. Roku 1963 byl povýšen na archimadritu a 19. ledna 1964 byl katolikosem Khorenem vysvěcen na biskupa.  Roku 1971 byl zvolen prelátem eparchie New Julfa v Íránu.  Roku 1973 byl povýšen na arcibiskupa a jmenován patriarchálním legátem východních prelátů Arménské Svaté apoštolské církve v Americe a roku 1975 se stal primasem.  Během svého času v USA věnoval zvláštní péči o mladší generace Arménů a hrál klíčovou roli při získávání finančních prostředků pro Libanon 1976-1977.

Katolikos koadjutor Kilíkie.

Roku 1977 byl zvolen katolikosem Kilíkie a sloužil jako katolikos koadjutor (arménsky Աթոռակից Կաթողիկոս) a to až do smrti katolikose Khorena I. roku 1983.

Katolikos Kilíkie.

Roku 1983 byl intronizován jako Katolikos Garegin II. velkého domu v Kilíkii. Nešetřil zvláštní pozornost náboženské výchově, modernizaci a podpoře teologického semináře. Při apoštolských cestách zavítal do Libanonu, Sýrie, Íránu, Kypru, USA a Kanady a také na Kuvajt a do dalších Arbaských států Perského zálivu.  Dalším důležitým aspektem jako katolikátu byly ekumenické vztahy. Navštívil papeže svatého Jana Pavla II., George Careye, arcbiskupa Canterbury, Šenudu III. koptského papeže ale také Švýcarskou reformovanou církev či Luteránské církve v Německu a Dánsku. Roku 1989 se stal čestným předsedou Rady církví Sředního východu.  Napsal mnoho knih a brožur v arménštině, angličtině a francouzštině a publikoval mnoho článků a studií o teologii, armenologii, filosofii, etice a literatuře.  Často navštěvoval mateřské sídlo Arménské církve a při své návštěvě roku 1988 vyjádřil spolu s katolikosem Vazgenem I. solidaritu kvůli zemětřesení.

Katolikos všech Arménů.

Po smrti katolikose Vazgena I. roku 1994 byl Národním církevním shromážděním s zvolen Nejvyšším patriarchou a katolikosem všech Arménů a přijal jméno Garegin I.  V listopadu 1998 podstoupil v New Yorku léčbu rakoviny. Zemřel 29. června 1999 ve Vagharšapatu.  Jeho nástupcem se stal Garegin II.

Garegin I. (arménsky Գարեգին Ա. Սարգիսյան; 27. srpna 1932, Kessab – 29. června 1999, Vagharšapat) byl patriarcha Arménské apoštolské církve a Katolikos všech Arménů. V letech 1983 až 1994 působil jako Arménský katolikos Kilíkie, se jménem Garegin II.

Karekin Sarkissian (armenisch: Գարեգին Սարգիսյան; * 27. August 1932 in Kessab (Syrien); † 29. Juni 1999 in Jerewan) war ein Katholikos der Armenischen Apostolischen Kirche, zunächst als Karekin II. „Katholikos des Großen Hauses von Kilikien“ und sodann als Karekin I. „Oberster Katholikos Aller Armenier“ in Etschmiadsin (Vałaršapat).


Historie.

Základní kámen Bar-Ilanovy univerzity byl položen 3. června 1953. Je pojmenovaná po rabi Me'irovi Bar-Ilanovi, vůdci náboženského sionismu. Přestože byl sám vzdělán v ortodoxních rabínských seminářích v Berlíně, věřil v to, že je třeba instituce, která by v rámci dvojích osnov poskytovala vysokoškolská vzdělání v sekulárních akademických studiích a v náboženském studiu Tóry.  Zakladatelé univerzity doufali, že jejich absolventi budou oddáni židovské tradici, sionistické ideologii a vědě. Ještě v roce 1965 byl celý akademický sbor a většina studentů tvořena religiózními Židy. Josef Burg, jeden z předních představitelů náboženského sionistického hnutí, varoval před přijímáním příliš mnoha nereligiózních studentů, jež byl podle něj mohlo ohrozit charakter univerzity: „Pokud nalijete do lahve s vínem příliš mnoho vody, potom již nebudete mít víno.“ Dnes na univerzitě studují i sekulární a nežidovští studenti, včetně Arabů. V minulosti museli všichni muži studující na univerzitě povinně nosit kipu; dnes již toto nařízení neplatí. Pro úspěšné absolvování univerzity je, mimo jiné, vyžadováno absolvování sedmi kurzů v rámci židovských studií. Při přijímání vysokých akademických pracovníků univerzita upřednostňuje religiózní Židy, mezi akademickými pracovníky lze však nalézt i mnoho sekulárních lidí.  Univerzita provozuje kolel pro muže a midrašot pro ženy. Kolel nabízí tradiční studia ješivy s důrazem na Talmud, zatímco midraša nabízí kurzy Tóry a židovské filosofie. Tyto programy jsou přístupné všem studentům zdarma.  Na Bar-Ilanově univerzitě studoval i vrah Jicchaka Rabina – Jigal Amir, který zde studoval informatiku. Jeho studium na univerzitě vyústilo v obvinění, že se škola stala ohniskem politického extremismu. Jedním z kroků, který univerzita po atentátu podnikla bylo podnícení dialogu mezi levicově a pravicově orientovanými studenty univerzity a snaha o „smíření věřících se sekularizovanými.“  Pod vedením současného prezidenta univerzity Mošeho Kaveho prošla univerzita výraznou expanzí, včetně výstavby nových budov v severní části kampusu. Vznikly nové vědecké programy, včetně interdisciplinárního centra výzkumu mozku a centra nanotechnologií. Jednou z priorit, kterou si univerzita vytyčila je archeologický výzkum, zahrnující vykopávky v Tel es-Safi/Gatu a nedávno vytvořený společný program archeologických věd Bar-Ilanovy univerzity a Weizmannova institutu věd.

Speciální studentský program.

Univerzita nabízí přípravný program, který připravuje nové imigranty pro izraelské vysoké školy. Kromě toho univerzita provozuje jednoroční zámořský program s názvem "Tochnit Tora Im Derech Erec", který kombinuje tradiční studium Tóry v kolelu v dopoledních hodinách zvlášť pro muže a ženy a všeobecná univerzitní studia a hodiny židovských dějin v odpoledních hodinách. Mnozí američtí studenti standardních studijních programů si zapisují hodiny židovských dějin, aby splnili požadavky na absolvované kurzy židovských studií.

Projekty.

Univerzitní on-line projekt responsa byl v roce 2007 oceněn Izraelskou cenou. Jiným univerzitním projektem je „projekt Bible,“ v jehož rámci je Tanach a jeho komentáře aktualizován, vysvětlován apod. Projekt však byl v důsledku škrtů v rozpočtu ohrožen a nakonec byl zachráněn díky anonymnímu dárci. V roce 2010 univerzita spustila projekt online mezinárodního vědeckého periodika s názvem "International Journal of Jewish Education Research". Periodikum, která má vycházet v několika jazycích se má zaměřovat zejména na židovské vzdělávání, má být bezplatně dostupné přes internet a jako takové má být jediné svého druhu na světě.

Slavní absolventi.

Držitelé čestných doktorátů.

Podle internetových stránek univerzity patří mezi vybrané držitele čestných doktorátů z Bar-Ilanovy univerzity následující osobnosti:

Bar-Ilanova univerzita (BIU) (: אוניברסיטת בר-אילן) je izraelská univerzita ve městě Ramat Gan v Izraeli. Byla založena v roce 1955 a k roku 2009 je druhou největší izraelskou akademickou institucí. Ke stejnému roku na univerzitě studovalo 30 700 studentů (včetně 6300 studentů, kteří studovali na detašovaných pracovištích v regionech – Aškelon, Safed, Akko a Jordánské údolí) a pracovalo 1350 akademických pracovníků a 1000 technicko-administrativních zaměstnanců. Bar-Ilanova univerzita má celkem šest fakult: exaktních věd, přírodních věd, sociálních věd, humanitních věd, židovských studií a právnickou fakultu, které se dále dělí do 46 kateder.

Die Bar-Ilan-Universität (, arabisch ; kurz BIU) ist eine religiös-zionistische Universität in Ramat Gan, im Bezirk Tel Aviv, Israel. Sie wurde am 7. August 1955 eröffnet und ist neben der Fernuniversität Israels die zweitgrößte Universität des Landes mit 36.000 Studenten (mit den zugehörigen Colleges) und 1700 wissenschaftlichen Mitarbeitern.


První generace.

DBS se vyráběla v letech 1967 až 1972. Typ DBS nahradil předchozí DB6 a vystřídal jej typ Vantage. Dvoudveřové kupé poháněl čtyřlitrový šestiválec. Jedná se o třetí novou generaci karosérie, navrženou v Newport Pagnell (designer William Towns), s využitím podvozkových částí typu DB6 a zpočátku i jeho motoru a převodovek, ale s předurčením pro instalaci motoru V8, konstrukce Tadek Marek, vyvíjeného od roku 1963. Vůz představen v Londýně v roce 1967. Prototypové provedení se od sériového odlišovalo děleným předním nárazníkem a odvětrávacími štěrbinami v zadním sloupku střechy. Vůz byl deklarován jako čtyřmístný, byl vybaven drátěnými koly s centrální maticí. Byl vyvíjen jako první Aston Martin s osmiválcovým motorem. Do doby, než byl vývoj motoru V8 dokončen, byl vůz vybaven 6 válcovým motorem z typu DB6 Mark 2 o výkonu 210 kW, vedle něhož byl zpočátku také paralelně vyráběn. Oproti předchůdci se u modelu DBS objevil typ karoserie fastback. Design je modernější. Vůz si zahrál v bondovce V tajné službě Jejího Veličenstva. Celkem vyrobeno 790 vozů od října 1967 do května 1972.

DBS V8 / AM V8.

Typ DBS V8 vybavený novým motorem V8, 5340 ccm. Vyšší výkon motoru si vyžádal montáž nízkoprofilových pneumatik Pirelli, a proto - a také pro lepší chlazení brzd - byla dosud drátěná kola nahrazena koly z lehkých slitin. Také přední spoiler byl hlubší než DBS. Po převzetí firmy společností Company Developments v dubnu 1972 od Davida Browna (odtud "DB") vozy druhé a dalších sérií změnily označení na AM V8. Současně s tím byla změněna čelní část karosérie - dosavadní 4 světlomety byly nahrazeny novým designem se 2 hlavními světlomety a novou maskou. Celkem vyrobeno 405 vozů DBS V8, 1903 vozů AM V8 ve 4 sériích.

Aston Martin DBS je supersportovní automobil, který vyráběla britská automobilka Aston Martin na přelomu 60. a 70. let a jeho druhou generaci DBS V12 v období 2007–2012 jako odvozený vůz od Astonu Martin DB9.

Der Aston Martin DBS ist ein Gran Turismo des britischen Automobilherstellers Aston Martin. Das erste Modell dieses Namens wurde von 1967 bis 1972 gebaut. Er ist der Vorläufer des bis 1989 gebauten Aston Martin V8.


Historie české větve.

Po porážce českých stavů na Bílé hoře, která v Čechách znamenala vítězství katolicismu nad protestantstvím, došlo v Čechách ke konfiskacím majetků nekatolické šlechty. Zkonfiskované Lemberské panství, podobně jako většinu panství v severních Čechách, koupil v roce 1623 Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna, vrchní císařský vojenský velitel. Připojil jej ke svému vévodství frýdlantskému a zámek Lemberk uděloval v léno svým důstojníkům. V roce 1633 se jako leník uvázal v držení Lemberka Valdštejnův první důstojník Jan Rudolf Breda, který do Čech přišel v roce 1620 s vojskem kurfiřta bavorského a účastnil se bitvy na Bílé hoře. Po Valdštejnově násilné smrti v roce 1634 mu bylo panství dědičně ponecháno.  Po smrti Jana Rudolfa Bredy v roce 1660 se panství ujal jeho syn Kryštof Rudolf Breda, který se rozhodl vybudovat ze zámku honosné sídlo, jenž by reprezentovalo jeho postavení u císařského dvora. Všechny tyto stavby byly velice nákladné a Kryštof Rudolf Breda si prostředky na jejich výstavbu opatřoval různými způsoby. Nechával prý dokonce stříhat ženám na svém panství vlasy a prodával je vlásenkářům. V roce 1680 se Lembersko, stejně i jiná místa v Čechách, připojilo k velkému nevolnickému povstání, které mělo centrum v sousedním frýdlantském panství. Povstání bylo nakonec vojensky potlačeno. V době rebelie zemřel v Praze Kryštof Rudolf Breda a panství pak spravovala jeho manželka Benedikta z Ahlefeldu a její syn Hartvík Mikuláš. V roce 1726 prodali Bredové Lemberské panství včetně poplužního dvora a okrasné zahrady hraběti Filipovi Josefovi Gallasovi.  Před rokem 1700 byla k lemberské primogenituře, kterou vlastnil Hertvík Mikuláš, vytvořena sekundogenitura na Tachlovicích, která se dostala do majetku Hertvíkova bratra Karla Jáchyma. Primogeniturní panství Lemberk nebylo schopno dělení a po smrti Hertvíka Mikuláše jeho tři synové založili své linie. Nejstarší Jan Václav koupil roku 1725 z dědického podílu Kyšperk, prostřední Jan Antonín Baltazar se přiženil na Stračov a třetí Karel Josef převzal předlužený otcovský Lemberk. Roku 1726 je Lemberk prodán. Karel Josef se oženil s Marií Josefou von Pissnitz, která koupila od svého strýce panství Hartenberg (Hřebeny). Sekundogenitura, známá kridou v roce 1728, nevytvořila až do svého vymření žádný větší majetek. Finanční ztráty byly způsobovány hlavně spekulačními koupěmi panství na splátky.  Nejstarší linie primogenitury byla usazená osobou Jana Václava Bredy na Kyšperku. Jan Václav se narodil 4. ledna 1688 v pražském paláci Bredů jako nejstarší syn Hertvíka Mikuláše. Roku 1724 se oženil s vdovou Františkou Sylvií Strakovou. První manželství, mající pravděpodobně majetkové pozadí, skončilo záhy v roce 1725 smrtí manželky. Podruhé se Jan Václav oženil roku 1728 s Františkou Josefou Bořitovou z Budče, původně moravského a pak rakouského vojenského rodu. Jan Václav se dožil 52 let a zemřel 20. července 1740 v Kyšperku, kde byl také pochován. Z druhého manželství, po úmrtí dvou dětí v nedospělém věku, zůstaly dvě dcery, starší Kateřina (provdána za J. Leonarda hraběte Hotze), mladší Josefa (provdána za Václava Ignáce Klenovského) a syn Jan (1734-1756), který zdědil po smrti Jana Václava celý Kyšperk.

Erb.

Původním erbem rodu byl válečný žebřík se zlatými příčkami na stříbrném poli. Po povýšení byl štít rozčtvrcen a k žebříku (1. a 4. pole) přibyl korunovaný bílý kozel se zlatými rohy a korunkou, stojící na červeném cimbuří věže na modrém poli (2. a 3. pole). Uprostřed jako polepšení byl černý štítek, v němž byla mezi zlatými iniciálami "CM" zlatá císařská koruna na červené podušce. K původnímu klenotu, lvu držící žebřík, přibyli další dva – s korunovanou orlicí (ve středu) a s kozlem (vlevo).

Bredové (Bredau, či z Bredova, německy "von Bredow") byli příslušníci starého šlechtického původně nizozemského rodu pocházejícího ze Střední marky ze stejnojmenného místa Bredow (dnes součást obce Brieselang, Zemský okres Havelland, Branibory), jež je poprvé zmíněn roku 1251 s Arnoldus de Bredow, statkář z Bredova, a jímž zároveň začíná přímá rodová linie. V 15. století se usadili v Braniborsku, především v okolí Špandavy. Odtud přišli mnozí jeho členové do Čech.

Bredow ist der Name eines alten mittelmärkischen Adelsgeschlechts mit gleichnamigem Stammhaus Bredow (heute Ortsteil von Brieselang, Landkreis Havelland, Brandenburg), das im Jahr 1251 mit Arnoldus de Bredow, miles und Gutsherr auf Bredow, urkundlich erstmals genannt ist und mit dem auch die direkte Stammreihe beginnt.


Život.

Bodo Lafferentz promoval roku 1928 na univerzitě v Kielu s diplomovou prací na téma „Hospodářský plán a cenový řád“. Následně pracoval v jednatelství Sdružení německých zaměstnavatelských svazů a byl od roku 1929 neplaceným členem představenstva Říšského ústavu pro zprostředkování práce a pojištění v nezaměstnanosti. S účinkem od 1. května 1933 se stal členem NSDAP (členské číslo 2.594.441) a v listopadu 1933 se stal vedoucím „Úřadu pro cestování, turistiku a dovolenou“ („Amt für Reisen, Wandern und Urlaub“) organizace „Po práci“ („Nach der Arbeit“), která byla později přejmenována na „Radostí k síle“ („Kraft durch Freude“, KdF).  Jakožto představený úřadu kandidoval na listině NSDAP pod číslem 516 při volbách do Německého říšského sněmu dne 29. března 1936, do Říšského sněmu ale nenastoupil. V té době bydlel v Berlíně-Grunewaldu.  V lednu 1938 obdržel jako říšský představený úřadu (Reichsamtsleiter) celkové vedení v Ústřední kanceláři Německé pracovní fronty (Deutsche Arbeitsfront) v Berlíně. V květnu 1937 byl společně s Ferdinandem Porchem a Jakobem Berlinem jedním z jednatelů „Společnosti pro přípravu německého lidového vozu s r. o.“ („Gesellschaft zur Vorbereitung des Deutschen Volkswagen mbH“) a od roku 1938 hlavním jednatelem „Volkswagenwerke GmbH“. Na základě jeho průzkumných cest po jednotlivých možných stanovištích byla jako sídlo továrny Volkswagen vybrána obec Fallersleben.  Lafferentz byl členem SS (SS-Nr. 347.155), od roku 1939 SS-Obersturmbannführer a člen štábu Rasového a osidlovacího hlavního úřadu (Rasse- und Siedlungshauptamts) SS.  Za druhé světové války Lafferentz organizoval řadu výzkumných projektů důležitých pro válečné hospodářství. Roku 1942 založil Společnost pro výzkum a vývoj (Gesellschaft für Forschung und Entwicklung), resp. Bayerische Ölschiefergesellschaft Bayreuth, která se zabývala zkoumáním ložisek živičné břidlice a jejího využití k získávání pohonných látek (ropy). Jiné projekty souvisely s hledáním náhražek přírodní pryže (kaučuku), využití větrné energie (experimenty na Bodamském jezeře). V Bayreuthu rovněž založil ústav pro zdokonalování akumulátorů, kde pracovali chemici deportovaní z Kyjeva, a na jaře roku 1944 tam založil ústav pod názvem „Ústav pro fyzikální výzkum“ („Institut für physikalische Forschung“), jehož úkolem bylo řešit otázku zaměřování rakety V-2. Pracovní sílu, jíž byl koncem války nedostatek, získal tím, že při ústavu zřídil pobočkou koncentračního tábora Flossenbürg. Mělo zde pracovat až 400 vězňů, ve skutečnosti byl maximální stav zhruba 80.  S Hudebními slavnostmi v Bayrethu přišel do styku již v roce 1937, kdy zajišťoval odběr neprodaných vstupenek na festival ze strany Kraft durch Freude, jejich přidělení vybraným rekreantům, organizaci zvláštních vlajků pro ně apod. Od roku 1940 pak byl organizátorem „Válečných hudebních slavností v Bayrethu“ (Kriegsfestspiele), především z hlediska finančního a z hlediska výběru, dopravy a ubytování návštěvníků, kteří se slavností účastnili jako „Vůdcovi hosté“. Po rozvodu s první manželkou se Lafferentz 26. prosince 1943 oženil s Verenou Wagnerovou (* 1920), výrazně mladší dcerou skladatele Siegfrieda Wagnera (syna Richarda Wagnera) a jeho manželky Winifred Wagnerové, hlavní pořadatelky bayreuthských hudebních slavností. Z tohoto manželství měl pět dětí: Amelii (* 1944), Manfreda (* 1945), Winifred (* 1947), Wielanda (* 1949) a Verenu (* 1952).  Na konci druhé světové války byl Lafferentz internován. Po propuštění roku 1949 byl při denacifikaci zařazen jako „méně zatížený“ („minderbelastet“). Poté žil s manželkou v Nußdorfu ve Švábsku a věnoval se podnikání, ale roku 1966 jeho firma prodělala úpadek. Peníze na uspokojení věřitelů musela poskytnout jeho tchyně Winifred Wagnerová, najít pro něj zaměstnání na bayreuthském festivalu však nemohla.

Bodo Lafferentz (27. července 1897 – 17. ledna 1974) byl od roku 1933 člen NSDAP a od roku 1939 SS-Obersturmbannführer. Známým se stal především jako organizátor „Válečných hudebních slavností v Bayrethu“ a manželstvím s vnučkou Richarda Wagnera Verenou.

Bodo Lafferentz (* 27. Juli 1897 in Kiel; † 17. Januar 1975) war als Funktionär der nationalsozialistischen Organisation Kraft durch Freude unter anderem Organisator der Bayreuther Festspiele in der Zeit des Zweiten Weltkriegs und Ehemann der Enkelin des Komponisten Richard Wagner, Verena.


Před nástupem.

Narodil se asi roku 1195; jeho otcem byl bulharský car (Ivan) Asen I. Pocházel z bojarského rodu Asenovců, kteří se roku 1185 zmocnili vlády v Bulharsku na úkor Byzance. Carem se tehdy stal Asenův strýc Petr II., který roku 1187 či 1190 abdikoval ve prospěch svého mladšího bratra Asena I. Ivanův otec Asen I. byl zavražděn roku 1196 svým bratrancem Ivankem (jenž byl podporován Byzancí) a Petr II., který se po bratrově skonu opět ujal vlády, byl také zavražděn (roku 1197). Nový car, mladší Ivanův strýc Kalojan pokračoval ve výbojích svých bratrů, byl papežovým legátem korunován na krále a porazil a zajal latinského císaře Balduina, ale byl také zavražděn (v říjnu 1207).  Nejbližším dědicem Kalojana, jenž nezanechal žádné legitimní dědice, byl nejstarší syn Asena I. Ivan Asen, ale trůnu se zmocnil Ivanův bratranec Boril, který donutil Asena i s mladším bratrem Alexandrem opustit vlast – careviči uprchli na Haličskou Rus. Boril vládl v Bulharsku s podporou latinského císaře Jindřicha a po císařově smrti roku 1216 Borilova moc slábla. Ivan Asen s Alexandrem využili příležitosti a přitáhli roku 1217 se svými stoupenci, kterými byli mimo jiné i sektářští bogomilové, do vlasti. Všude byli vítáni jako spasitelé zbídačeného národa a když bratři oblehli hlavní město Tarnovo, car Boril se dal na útěk, byl však jat a oslepen. Carem se tedy po desetiletém nuceném vyhnanství roku 1218 stal zákonný dědic trůnu Ivan pod jménem Ivan Asen II.

Vláda – Vrchol moci druhého carství.

Ivan Asen II. převzal stát ve špatném stavu, ale na sklonku jeho vlády bylo Bulharsko velmocí. Na konci roku 1218 Ivan zajal uherského krále Ondřeje II., vracivšího se ze Svaté země a propustil ho teprve po uzavření pro Ivana výhodného míru. Také se oženil s Ondřejovou dcerou Annou, díky jejímuž věnu Ivan Asen získal zpět některá Kalojanova území ztracená Borilem. Ivan Asen měl tehdy na Balkáně velkého nepřítele: nebyl jím císař Latinů, sídlící v Konstantinopoli, ale epirský despota Theodoros Komnenos Dukas. Zpočátku byl mezi oběma panovníky smír (bratr Theodora Komnena, Manuel Komnenos Dukas, se oženil s dcerou Ivana Asena), ale jejich vztah se zhoršil. Důvodem bylo původně zamýšlené poručnictví Ivana Asena nad nezletilým latinským císařem Balduinem II., jemuž bulharský panovník zasnoubil svou dceru Helenu (Elenu). Theodoros na Ivana Asena, jehož moc stále rostla, žárlil a zaútočil. Dne 9. března 1230 se obě vojska srazila u vsi Klokotnice na řece Marici, kde Ivan Theodora porazil, zajal a později oslepil.  Po bitvě u Klokotnice vítězný car Ivan Asen II. zabral většinu Epirského despotátu a jeho říše, jež sahala od Jaderského moře k Černému, se opět stala balkánským hegemonem. Nepodařilo se mu však dovršit dávnou snahu bulharských vládců – zmocnit se Konstantinopole. Tamější latinskou církví byl Ivan Asen totiž považován za nepříliš loajálního papeži a z tohoto důvodu sešlo ze sňatku carovy dcery Heleny s mladým císařem Balduinem II. Regentem se nakonec (roku 1231) stal bývalý jeruzalémský král Jan z Brienne, který Balduina zároveň oženil se svou dcerou. Tento čin konstantinopolské diplomacie ovšem rozhořčil Ivana Asena natolik, že v návalu vzteku prý roztrhal smlouvu, uzavřenou jeho strýcem Kalojanem roku 1204, Také změnil svou politiku vůči Latinům – za svého spojence si vybral úhlavního nepřítele konstantinopolské říše, nikajského císaře Jana (Ioanna) III. Duku Vatatza, jenž přiznal Ivanu Asenovi carský (císařský) titul. Dále byl konstantinopolským ortodoxním patriarchou v exilu Germanem II. povýšen statut bulharské pravoslavné církve a tarnovský arcibiskup Joakim I. byl povýšen (roku 1234/1235) na patriarchu. Na schůzce obou pravoslavných císařů v Kallipoli bylo definitivně uzavřeno spojenectví proti Latinům. Zároveň byl dohodnut sňatek Asenovy dcery Heleny s dědicem nikajského trůnu Theodorem.  Ivan Asen se také vložil do záležitostí sousedního Srbska, kde byl roku 1233/1234 sesazen zeť Theodora Komnena Duky, král Štěpán Radoslav, a za nového krále byl arcibiskupem Sávou I. korunován jeho mladší bratr Štěpán Vladislav. Vladislavův strýc Sáva také novému panovníkovi opatřil choť – po jednáních mezi Ivanem Asenem II. a Sávou byla srbskému vládci dána za ženu Beloslava, dcera Ivana Asena II. Car měl nyní skrz svou ženu velký vliv na srbské záležitosti a vyvíjel na arcibiskupa, dosavadního ředitele státní politiky, velký tlak, který nakonec vedl k Sávově abdikaci. Po jeho odchodu ještě vzrostl Asenův vliv v Srbsku.  V roce 1235 oblehla spojená bulharsko-nikajská vojska Konstantinopol. Město se však udrželo, Ivan Asen II. a Jan III. Vatatzes byli odraženi regentem Janem z Brienne. Ivan Asen pokus zopakoval o rok později, ale opět byl Jan z Brienne úspěšnější. Zanedlouho byl car nucen obrátit ve vztahu k Latinům. Z podnětu papeže Řehoře IX. (1227–1241) vyhlásili totiž uherští arcibiskupové nad Ivanem Asenem klatbu. Také na poli politickém bylo Bulharsko ohrožováno, protože nový uherský král Béla IV., syn a nástupce Ondřeje II., nepokračoval v otcově politice. V obavách z další války proti západním křesťanům zrušil car spojenectví s nikajským císařem Janem III. a vyžádal si svou dceru Helenu zpět. V průběhu bojů roku 1237 ovšem v Tarnovu zemřela na morovou nákazu Ivanova choť Anna, jeden ze synů a tarnovský patriarcha Joakim. Ivan Asen to vzal jako boží varování a obnovil přátelství s Janem Dukou Vatatzem. Ivan Asen se také usmířil s Theodorem Angelem, propustil ho a oženil se z jeho dcerou Irenou. V téže době (roku 1238) byla proti carovi papežem Řehořem IX. vyhlášena křížová výprava, ke které nakonec nedošlo. Ivan Asen II. zemřel 24. června 1241 a jím ze scény odešel velký panovník. Byla pohřben v kostele Čtyřiceti mučedníků ve Velikom Tarnovu.

Dědictví.

V době smrti Ivana Asena II. byla druhá bulharská říše na vrcholu moci. Naneštěstí pro carství, Ivanův nástupce, syn Anny Uherské, Kaliman Asen byl nezletilý a zanedlouho (1246) zemřel. Ani vláda Michaila Asena, druhého syna Ivana Asena II., taktéž nezletilého, nepřinesla říši stabilitu. Moc Bulharska byla oslabena jednak ztrátou autority na trůně, ale také vpádem Tatarů. Až na počátku 14. století se Todoru Svetoslavovi (1300–1321) se podařilo bulharskou říši stabilizovat.  Jméno Ivan Asen II přináší moře mys "Ivan Asen" Smith Island, Jižní Shetlandské ostrovy, Antarktida.

Hodnocení.

Ačkoliv Ivan Asen převzal Bulharsko v ekonomickém i hospodářském rozkladu, na konci vlády bylo díky Asenovým diplomatickým a válečnickým schopnostem Bulharsko obávanou mocností. Ivan Asen dokázal zjednat pořádek i doma, obnovil a posílil ústřední moc, jako první z bulharských panovníků začal razit mince, zlaté, měděné a stříbrné, které přispívaly k obchodu mezi Dubrovníkem a italskými republikami. Bylo škodou pro Bulharsko, že po Asenově smrti se stát pod vládou Ivanových slabých nástupců v podstatě rozpadl. Ivan Asen II. byl jeden z největších bulharských vládců vůbec.

Ivan Asen II. (bulharsky "Иван Асен II.", "Ivan Asen II.", ve starší literatuře také Jan Asěn II. nebo Ivan II. Asen či Asěn ; asi 1195 až 24. červen 1241), syn cara Asena I. a jeho ženy Eleny, byl v letech 1218–1241 bulharským carem z dynastie Asenovců.

Iwan Assen II. (, wissenschaftliche Transliteration "Ivan Asen", auch "Johannes Assen II."; † 24. Juni 1241) war zwischen 1218 und 1241 Zar des Zweiten Bulgarischen Reiches. Iwan Assen II. gehörte dem einflussreichen bulgarischen Herrschaftshaus Assen an.


Funkce salience.

Je to pohotovost, s jakou určité impulsy pronikají do vědomí, způsobená je odlišností od okolí, nějakou nápadností, či neobvyklostí. Pomáhá jedinci (jak člověku, tak zvířeti) uspořádat celou řadu vjemů podle důležitosti. Důležitost je tím vyšší, čím víc se nějaký smyslový vjem liší od normálu. V našem okolí naši pozornost nejvíce přiláká to, co se běžným standardům vymyká barvou, rozměry, kontrastem, silou, raritou výskytu nebo rychlostí pohybu, tedy to, co je nějakým způsobem neočekávané. Salience je závislá na smyslech, hovoříme tedy o zrakové salienci, salienci ve zvukové rovině,...  Vytváří se na pozadí referenčních bodů, tedy těch, k nimž satelitní objekt vztahujeme. Znamená to, že zcela obyčejný jev v kontextu, do něhož nějak nezapadá, upoutá naši pozornost: bílý bod na černém papíře bude prvním, co nás zaujme, stejně jako postřehneme ženu v barokních šatech na vlakovém nástupišti.  V běžném prostředí na naše smysly působí celá řada nových vjemů, je to množství informací, které najednou naše vědomí nemůže stihnout zpracovat a tak se soustředí jen na to podstatné, méně důležitý zbytek zpracovává naše podvědomí (nevědomí) a my se soustředíme na to, co vyžaduje naši adekvátní reakci (zapamatování si nového jevu, obrana, důkladné prozkoumání,...).  "Například při procházce lesem bereme jako samozřejmé spadané jehličí a podvědomě vyhýbáme kmenům stromů, protože to je běžný model zažitý již x–krát, ale když zahlédneme srnku, prohlížíme si ji, popřípadě upozorníme společníky. Stejně tak, když zaslechneme výstřel, na několik sekund se zastavíme a přemýšlíme, odkud přišel."  Salience nám tedy pomáhá vybrat a seřadit informace z okolí podle důležitosti, přitom je samozřejmě ovlivněna předchozí zkušeností, čili tím, co už známe, tedy část celkového dojmu vzniká na základě paměťových informací, je to salience srovnávací a míra se určuje poměřováním pojmů aktuálních s pojmy dřívějšími v diachronním (nikoli průřezovém) pohledu. Ovlivněna je také tím, čemu sami podvědomě přikládáme větší pozornost, ať už dlouhodobě či momentálně.  "Například k nám přijede přítel z města postřehne jen, že nějak fouká a měl by se přiobléct.My jsme zde vyrůstali a pozorujeme odkud fouká jak silný vítr a odkud jdou mraky, z čehož odvodíme, jestli bude následující den pršet, nebo těžká mračna přeletí jinudy a náš pozemek minou. Hlavu k obloze zvedneme automaticky, za což může dlouhodobá zkušenost a salience.  "Nebo si šetříme na nové auto, víme, že to bude značka Škoda a najednou auto značky Škoda vidíme na každé křižovatce každém druhém rohu, ač jich před rokem bylo stejně plno a my jim nevěnovali žádnou než běžnou pozornost. V našem podvědomí má aktuálně zvláštní postavení a mezi běžnými jevy si vyžaduje naši pozornost."  Když něco upoutá naši pozornost, obvykle si ji určitou dobu podrží, než pro nás už není ničím zajímavé, pak dojde k odpoutání a do středu naší pozornosti se dostává něco jiného.

Praktické využití.

Salience je součástí našeho obraného systému. Podněty, které dostává do popředí pozornosti mohou být právě ty, které nás ohrožují: rychle jedoucí auto, při přecházení přechodu, padající strom,... ne vždy jsou to však jenom reálná nebezpečí, salience může zavinit třeba i dopravní nehodu, když při řízení auta náhle pozorujeme nezvyklost v okolí, nebo naši pozornost přitahuje houpající se panenka zavěšená u předního skla. Je to však neocenitelný pomocník, pokud víme, na co si máme dávat pozor, proto se na práci se saliencí zaměřuje psychologie.  Zraková salience využívá celá řada signálů, které dnes bereme za běžné a samozřejmé, od červených (červená barva v přírodě signalizuje nebezpečí, zvláště ve spojení s černou) a zelených (klid, pohoda, příroda) panáčků na křižovatce přes zvýraznění dopravních značek reflexní žlutou po barvy samotných požárních nebo záchranných aut nebo majáčků včetně specifického zvuku, která doprovází jak sanitky, tak požární a policejní vozy.  Patří sem i celá řada pomůcek na zapamatování jako podtrhávání hesel v sešitech, rozmístění lístečků s tím na co se nesmí zapomenout na monitoru počítače, lednici a tak podobně.  Při čtení textu se nejvíce pozornosti obecně věnuje úvodu a závěru (v textu, který úvod a závěr neobsahuje, jako výňatek z textu, pak prvnímu a poslednímu odstavci), potažmo pak první a poslední věty odstavců. Při psaní se nejvíce soustředíme na začátku a postupně naše pozornost a snaha psát co nejlépe ochabuje, přičemž se opět mírně zvedá při psaní začátků vět, odstavců a velkých písmen.  Ze zvukové roviny jde především o přízvuk, jak v písničkách v rádiu, tak v mluvené řeči na tom, jaký tón a hlasitost autor zvolí, záleží jak moc si zapamatujeme.  Při navrhování alarmů se zase počítá s tím, že nejsilněji lidské ucho vnímá frekvence v rozsahu 1 000–3 500 Hz.  Zásadní roli má salience samozřejmě v reklamě, kde společně s Podprahovým signálem poutá smysly diváků při předvádění produktu.

Salience (z lat. "salire"–"vyskakovat" z řady, poutat pozornost, vymykat se běžnému; potažmo z anglického "salient" – nápadný, hlavní, význačný, vyčnívající, přitahující pozornost, "vyskakující") je míra nápadnosti, respektive rychlost s jakou podněty z okolí upoutávají pozornost našich smyslů a následně pronikají do vědomí.

Salienz (Auffälligkeit) bedeutet in der Psychologie, dass ein Reiz (z. B. ein Objekt oder eine Person) aus seinem Kontext hervorgehoben und dadurch dem Bewusstsein leichter zugänglich ist als ein nicht-salienter Reiz. Ursachen können sein, dass der Figur-Grund-Kontrast hoch ist oder dass der Reiz den Erwartungen widerspricht oder dass der Reiz Informationen über aktuelle Ziele bietet.


Život.

Narodil se kolem roku 1640 na panství Pürchenstein u Pasova v Bavorsku (někdy se jako rodiště uvádí Vlčtejn u Plzně roku 1639). Zde také vyrůstal v německé rodině, kterou záhy opustil a vydal se jako polír do Čech. Dne 6. listopadu 1665 se stal měšťanem Nového města pražského a brzy poté váženým stavebním podnikatelem. Dosáhl titulu „císařský vrchní stavební mistr v království českém“. Zemřel 12. ledna 1701 v Praze.

Profesní dráha.

Působil především v západních Čechách, Praze a Bavorsku, pracoval pro šlechtu i církev. Byl žákem Carla Luraga a Francesca Carattiho a stal se prvním českým barokním architektem, který nebyl italského původu.  Ve Valdasích se podílel na stavbě cisterciáckého kláštera Valdsasy, v Mnichově na stavbě kostela sv. Kajetána. Podle vlastního návrhu postavil radnici v Lokti. V blízkém Chebu postavil dominikánský kostel sv. Václava a byl zde pevnostním stavitelem, je také autorem barokního opevnění chebského hradu. Vedle Velkého letohrádku a zámku v Ostrově začal realizovat i přestavbu zámku v Zákupech. Pod vedením Carla Luraga a Francesca Carratiho prováděl stavbu pražského Černínského paláce.  V roce 1677 vyšlo v Praze jeho kompendium o architektuře, zdobené mnoha rytinami. Jednalo se o významný teoretický spis "Grundtliche Darstellung der fünff Seyllen" (Důkladné vyobrazení pěti sloupů), obsahující slohové řády, příklady půdorysů a průčelí paláců a kostelů, portály, kašny apod. Šlo o jakýsi architektonický vzorník, v Česku první svého druhu, který byl hojně používán pozdějšími architekty a staviteli.

Zajímavosti.

Zaměstnával všech pět bratrů Dientzenhoferů, z nichž prostřední Kryštof Dientzenhofer byl otcem slavného architekta Kiliána Ignáce Dientzenhofera.

Příjmení.

Existuje více hitorických podob jeho jména a příjmení Abraháma Leuthneraː Abraham, Avraam, Leitner, Leutner, Leidner, Leittner, Leüthner, Lentner, někdy se psal také s predikátem "von Grundt".

Abrahám Leuthner von Grundt (kolem 1640 – 12. ledna 1701) byl český barokní stavitel, architekt a autor prvního českého architektonického vzorníku.

Abraham Leuthner (auch: "Leidner", "Leittner", "Leutner") von Grundt (* um 1639 in Wildstein b. Pilsen; † 12. Januar 1701 in Prag) war ein böhmischer Maurer- und Baumeister des Barocks.


Život.

Mládí.

František Kaván se narodil 10. září 1866 ve Víchovské Lhotě (Lhotě Víchovské), dnes součást Víchové nad Jizerou, do chudé rodiny chalupníka Davida Kavána a dcery chalupníka Anny rozené Kubátové. František měl dva mladší sourozence, Marii a Jana. Rodina byla hluboce věřící, předpokládá se, že patřili k jednotě bratrské, protože to bylo v regionu dosti běžné. Podle zápisu o křtu v katolické matrice narozených jsou ovšem oba Kavánovi rodiče zapsáni jako katolíci.  Školu navštěvoval v Křížlicích a teprve až od svých čtrnácti gymnázium v Hradci Králové, kde ho učil i klasický filolog Jan Červenka. V Hradci se poprvé seznámil s díly Antonína Chittussiho a Julia Mařáka, sám začal tvořit první malby (například civilní "Telegrafní tyče" nebo zelené variace "Les u Víchovské Lhoty" a "Na Skalce Křížlické"). Kvůli své první lásce Ludmile začal psát také první básně. Rodiče sice chtěli mít nejprve z Františka kněze, ale ten se po maturitě v roce 1889 rozhodl pro studium malířství, k čemuž nakonec rodiče svolili, když ho v tom podporoval i Mařák poté, co viděl jeho obrazy.

Studia v Praze – 1. polovina 90. let.

Doba, kdy se Kaván dostal do Prahy na Akademii výtvarných umění, byla v akademii pod Mařákovým vedením poznamenána velkými změnami, kdy se Mařák snažil přiblížit úrovni světových akademií. Byl také posílen profesorský sbor, objevili se zde malíři Maxmilián Pirner, Václav Brožík a Vojtěch Hynais. V celém českém umění se výrazně prosadil realismus, který je spojen například s silným fenoménem sporu o rukopisy, nebo výzdoba rekonstruovaného Národního divadla. V krajinářství se prosadil výše zmíněný Antonín Chittussi, o kterém pochvalně psal kritik Karel Boromejský Mádl nebo začínající Karel Matěj Čapek. Do tohoto prostředí nastoupil Kaván v akademickém roce 1889/1890 až v pololetí materiálně žalostně zajištěn. Mezi jeho spolužáky patřili starší Ferdinand Engelmüller, dále Antonín Slavíček, Václav Březina, Jan Minařík, Bohuslav Dvořák, Josef Holub, Jaroslav Panuška, mladičký Otakar Lebeda, nebo básník a malíř František Pečinka. Začínali v ateliéru budovy dnešní Uměleckoprůmyslové školy se špatnými světelnými podmínkami. Ve vzpomínkách spolužáků byl Kaván velmi skromný a dobrosrdečný, zároveň hned od počátku „malíř školený přírodou“.  Z tohoto období pochází malby "V měsíční záři – oknem rodné chalupy" (1890), "Podzim u nás v Krkonoších" (1891), toporné studie stromů a dnes neznámý "Na vrcholu Kotle v Krkonoších", který se objevil na Jubilejní výstavě v roce 1891. V roce 1892 se Kaván zaměřil na barvu a odklonil se od náladovosti k realitě. Nejvýznamnější obraz tohoto roku je "Ponikelská Dola" (tematicky navazuje na Chittussiho "Údolí Doubravky"). Tato díla byla k vidění i k zakoupení na školní výstavě akademie a Kaván byl na ní jakožto začínající umělec výjimečně dobře ceněn K. M. Čapkem.  V témže roce došlo k otřesu tehdejšího pojetí umění poté, co vyšla programová stať F. X. Šaldy nazvaná "Syntetism v novém umění", která velmi tvrdě napadla realismus Karla Václava Raise a jiných literátů, ovšem Raisovo pojetí bylo Kavánovi (podobně jako Slavíčkovi) velmi blízké, mimo jiné i tím, že se Rais zabýval regionem Kavánova původu. Také se konala retrospektiva A. Chittussiho.  Mezi lety 1892–1893 tvořil především obrazy výškového formátu (zde lze vidět předzvěst secese), je u nich kladen důraz na perspektivu ("Potok u lesa") a na vzduch ("Lávka k Betlému"). Je znám jediný obraz ze školních exkurzí "Skála u Berounky pod Srbskem", kde je patrné mísení romantických a realistických vlivů. Je vůbec zajímavé, že se Kaván poměrně málo účastnil studijních exkurzí (ty byly především do Zákolan a na Okoř). Z počátku roku 1893 jsou známé zimní krajiny "Krajina na sněhu" a krajina s táním "Jilm 28. března". Nedatovaný obraz "Zima na Ďáblickém vrchu", později kvůli své skicovitosti a úderným barvám nazvaný "Imprese", z okolí Prahy je také možná z tohoto období. V létě tvořil na Labské boudě, což mu umožnilo stipendium udělené Josefem Hlávkou. Zde se nabízí otázka, proč si nevybral, jako většina ostatních obdarovaných, k studijnímu pobytu spíše Francii, centrum evropské kultury a hlavně zemi Kavánova oblíbence Camilla Corota či Charlese Daubignyho. V okolí Labské boudy (kam mimochodem chodil pěšky z Víchovské Lhoty) studoval tůně na Labi, kleče a rašeliniště, kompozičně je patrný vliv Chittussiho. V druhé části prázdnin potom jel poznávat dílo Chittussiho do jižních Čech, zde si oblíbil rybník Kaňov. Na konci prázdnin se ještě přesunul do Šárovcovy Lhoty, kde vytvořil obraz "Po řepách u Lhoty Šárovcovy", který předznamenal cosi ze zásadního umělcova období 1894–1895.  O prázdninách 1894 namaloval u své chalupy jeden z nejvýznamnějších a do té doby největší obraz, "Podmrak". Obraz zachycuje jednoduchý motiv zelené louku s cestou, celý laděný kvůli podmračené obloze, která tvoří velkou část obrazu, do šeda. V dáli na okraji cesty sedí žena s odloženými hráběmi, což dodává obrazu sociální rozměr. Obraz byl zakoupen mecenášem Hlávkou a dostal se na Exposition Universelle v roce 1900 v Paříži, kde byl oceněn zlatou medailí. Ze stejného prostředí, doby a stejné velikosti pochází i "Frantova náladička", což je čistá krajina s obilným polem a dalekým průhledem, Kaván k ní v časopisu "Niva" publikoval báseň „Náladička“. O důležitosti tohoto obrazu svědčí i to, že Kaván vytvořil několik variací na stejné téma. Na podzim maloval v jižních Čechách vypuštěné rybníky – "Vypuštěný malý Tisý" a "Na prázdném rybníce", tématem se poněkud sice odklonil od Chittussiho, ale kompozičně u něho zůstal.  V roce 1895 přinesli nový pohled na krajinomalbu do Čech skotští krajináři, jejichž vůdcem byl Robert Macaulay Stevenson, svou výstavou v Krasoumné jednotě (jejich vliv je zmiňován především u Slavíčka a Hudečka). V létě Kaván znovu hledal Chittussiho krajinu a jel do Železných hor, kde navštívil i malířovo rodiště Ronov nad Doubravou. Odtud pochází především dva rozměrnější obrazy "Na Zlatém potoce pod Železnými horami" a "Železné hory – na potoce Třemošnickém", což jsou oba obrazy s důležitým prvkem potoka a propracovanou kompozicí. Na ně ještě téhož léta navázal "Chalupami v Roudnici v Podkrkonoší".  Téhož roku vyšel Manifest české moderny, který vyzývá k zachycování vnitřní pravdy a ne fotografické pravdy vnější. Kaván v této době prožívá vnitřní rozpolcenost, kdy se v jeho realistické malbě objevují snahy o zachycení subjektivního pohledu. Ještě se vrátil do Krkonoš, kde vytvořil několik větších pláten. Poté ještě s Otakarem Lebedou maloval rybníky v jižních Čechách, ale tyto obrazy nebyly přijaty Mařákem a nakonec ani spolužáky kladně. Z těchto důvodů se Kaván rozhodl v pololetí 1896 opustit akademii a živit se jako svobodný umělec.

2. polovina 90. let.

Odklon od realismu a následný odchod z akademie byl ovlivněn skupinou kolem "Moderní revue" (vznikla 1894), nejprve Jiří Karásek ze Lvovic a později Karel Hlaváček, která mu byla svým symbolisticko-dekadentním programem blízká, na druhé straně mu nebylo blízké aristokratické pojetí života, které bylo hlásáno symbolistou Mallarmém. Sám o svém díle v této době mluvil jako o romantickém symbolismu. Kaván byl od roku 1896 členem Umělecké besedy, od roku 1897 SVU Mánes.  V roce 1896 přijal pozvání bývalého spolužáka Otakara Hrušky a odjel do Dobrušky, kde pracoval nějakou dobu, nicméně toto období je poznamenané častým stěhováním. Publikoval básně v Nivě a také v "Rozhledech", přičemž se seznámil s vydavatelem Josefem Pelclem. O Vánocích 1896 poprvé vystavoval mimo školní výstavu v Umělecké besedě, zde se objevila díla z Železných hor, konkrétně z Bojanova. Čapek po výstavě označil Kavána za „nejsilnějšího a nejmarkantnějšího talenta našeho krajinářství“. Náměty z Bojanova zachycoval až do roku 1897. Krajiny pojímal „nekrajinářsky“. Namaloval například "Odtékání" (Čapek označil obraz jako impresionistický, ale v této době nedošlo k ustálení toho termínu tak, jak ho chápeme dnes), "Chátrání", "Klekání" a "Milosrdenství přetrvá". Po zániku "Nivy" v roce 1898 přispíval do "Nového života" vydavatele Karla Dostála-Luinova (čímž se sblížil s katolickou modernou, kde byla činná i jeho sestra Marie). Vystavoval na prvních dvou výstavách SVU Mánes a byl přijat spíše rezervovaně.  Na druhé výstavě Mánesu předvedl obrazy z okolí Týniště nad Orlicí, kam se v roce 1898 přestěhoval ("Polní koutek", dále nám dnes neznámé "Ej žitko, žitko"). Velmi záhy se opět přestěhoval, do Blešna, odkud jezdil malovat do okolí Hradce a Pardubic. Důležitý námět tvoří vrby. maloval také na Kozákově a Malé Skále. Vrby použil na černobílé expresivně laděné ilustraci k básni Jana Opolského. Ilustroval také báseň „Mdlý večer“ Karla Hlaváčka vydanou při příležitosti jeho předčasné smrti. Pro jeho malbu z okolí Malé Skály je typické romantické ladění a jistý návrat k realismu. Sám se vyjádřil, že mínil požádat o návrat do Mařákovy školy, ale tento plán vzal za své kvůli profesorově smrti. Nedlouho před Mařákovou smrtí o něm ještě publikoval studii (už třetí, před tím publikoval o Slavíčkovi a Panuškovi). Jedna z prvních je z tohoto období schematická barevná kresba "Příprašek". Tvorba je ovlivněna jeho návštěvou ve Vídni, kde mohl lépe studovat Corota, dost možná i Sisleye a Pissarra. Obrazy zachycují prakticky výhradně přírodní krajinu ve velkých plochách.

Návrat k realismu, zimní krajiny.

Výrazný přechod v Kavánově životě znamenalo přesídlení do Železnice, kde pobýval mezi lety 1900 a 1904. Byla to doba šťastná, znamenající zlepšení existenčních podmínek (hlavně díky obchodním zásahům jeho ženy Heleny). I v uměleckém stylu došlo ke zklidnění a návratu k realismu, zcela zásadní roli potom hrají zimní krajiny ("Můstek", "Po ránu", "Přeháňky od Tábora"). V obecné kultuře se prosadil pozitivní přístup S. K. Neumanna. Zlepšení existenčních podmínek mu umožnilo přestěhovat se v roce 1904 do Vítanova, kde si pořídil vlastní domek. Ten o dva roky později prodal a odstěhoval se do Nové Vsi nad Popelkou. Do Vítanova se ale v roce 1909 vrátil a zůstal tam až do roku 1922. Z tohoto období kvalita obrazů kolísá. Často maloval řeku Chrudimku ("Chrudimka pod sněhem"). Mezi zásadnější malby patří "Kupky u Hlinska" z roku 1919.  Odchod na venkov je někdy spojován s filozofií Lva Nikolajeviče Tolstého. Kavánovi v roce 1902 vyšla sbírka Tolstého povídek přeložených do krkonošského nářečí s názvem "Poudačky: Nářečím z nad Jilemnice přeložil Kavánů František" a mimoto je známa jeho obliba ruských autorů jako byl Gogol či Dostojevský. V roce 1909 se v soukromé korespondenci pochvalně vyjádřil o dílech mladých umělců Kubína, Špálu a Fillu a zároveň vyjádřil obavu o svoji uměleckou budoucnost v kontextu moderního umění, což mohl být další důvod k životu v ústraní.  V roce 1922 se přestěhoval do Libuně, ale tamní prostředí nebylo vhodné pro jeho nemocnou ženu Helenu. V roce 1923 měl výstavu v Hlinsku pod patronací kronikáře Karla Václava Adámka. V roce 1925 se přestěhoval do Svobodných Hamrů, kde po necelém roce zemřela jeho žena. K hlavním obrazům konce 20. let patří "Cesta k zapadlému malíři" (dnes neznámá) a "Přesýpání nálad".

Závěr života (30. léta).

Kaván se na sklonku svého života těšil stále narůstající oblibě, ale zároveň toto období bylo poznamenáno úbytkem fyzických sil, což mělo za následek vytváření menších, jednodušších a lehce napodobitelných obrazů.  Na přelomu desetiletí proběhla výstava Julia Mařáka a jeho školy, Kaván se oženil s Pavlou Šírovou, vdovou po Janu Šírovi. Poměrně důležitý byl také Kavánův vstup do Jednoty umělců výtvarných, to bylo dáno tím, že v Mánesu se začalo prosazovat moderní umění, s kterým by Kaván neměl šanci. Zatímco Jednota zastávala tradiční hodnoty. Dne 19. května 1931 se stal řádným členem České akademie věd a umění. Podruhé se přestěhoval do Libuně, kde měl konstantní přísun objednávek, většinou obstarávaných jeho druhou ženou. Právě třicátá léta jsou ale typická velkým počtem padělků, které nesl Kaván velmi těžce.  Jeden z jeho posledních obrazů jsou "Malé Krkonoše", který namaloval po zabrání Sudet a vytvoření Protektorátu Čechy a Morava.

Rodinný život.

František Kaván se poprvé oženil v srpnu 1896, s Helenou Váňovou (?? Lébény ( Maďarsko) - 9. 7. 1926 Polička), dcerou řemeslníka z Vysokého Mýta. Ta byla nepraktickému malíři životní oporou. Zemřela v nemocnici v Poličce, dříve, než mohla být operována.  Jeho druhá svatba s konala v Nuslích dne 31. května 1930. Manželkou se stala Pavlína Šírová, rozená Skřivanová (29.4.1879 Jílové - 30. 5. 1942 Praha). Pavlína Šírová byla vdovou po příteli Františka Kavána, pardubickém malíři Janu Šírovi. Zasloužila se o Kavánovo uznání ve stáří. Manželé se přestěhovali do Libuně, kde František Kaván dožil. Pochován je v rodinné hrobce v Libuni. Na náhrobku je umístěna busta od sochaře Karla Pešaty.

František Kaván (10. září 1866 Víchovská Lhota u Jilemnice – 16. prosince 1941 Libuň) byl významný český malíř-krajinář, básník a překladatel z ruštiny. Studoval na pražské Akademii v krajinářském ateliéru u Julia Mařáka. V roce 1900 získal diplom a zlatou medaili na Světové výstavě v Paříži za obraz "Podmrak", který vytvořil roku 1894 ve své rodné vsi.

František Kaván (* 10. September 1866 in Víchovská Lhota nahe Jilemnice; † 16. Dezember 1941 in Libuň) war ein tschechischer Maler.


Historie.

Redernové byli původně severoněmecký rytířský rod, který měl majetek ve Slezsku již někdy ve 12. století. Další rodové državy měli v Braniborsku, Anhaltsku a Horní Lužici. Jejich rodovým hradem se stal Ruppersdorf blízko Vratislavi. Do Čech přišli v 16. století.  Bedřich z Redernu se stal prezidentem slezské komory, v roce 1558 koupil od krále hrad Frýdlant a město Liberec, povýšil do panského stavu. Zplodil šest synů. Jan velel královskou jízdu v bojích s Turky, proti kterým bojoval i bratr Melichar.  Melichar (Melchior; 1555–1600) studoval v Heidelbergu a Míšni, studia literatury nedokončil a vstoupil do armády, bojoval ve Francii, Itálii, Prusku a Polsku. Vešel ve známost díky obhajobě varaždínské pevnosti před Turky. Císař Rudolf jej za to pasoval na rytíře a daroval mu dvacet tisíc tolarů. Melichar poté působil jako prezident válečné rady, stal se vrchním velitelem uherské armády.  Melicharův syn Kryštof se účastnil stavovského povstání, stál na straně vzbouřenců i po prohrané bitvě na Bílé hoře. Odsoudili jej k zabavení majetku a trestu smrti. Zkonfiskovaný majetek získal Albrecht z Valdštejna. Poté emigroval do Slezska, kde si naverboval pluk rejtarů a vrátil se do Čech, kde vedl proti novému vlastníkovi svých panství soukromou válku. Prohrál, odtáhl do Polska, kde se oženil a natrvalo usadil.  V roce 1669 povýšila slezská linie do stavu říšských hrabat a natrvalo se usadila v Prusku. Posledním příslušníkem žijícím v Čechách byl pravděpodobně Kryštof. V současnosti členové rodu žijí mimo české země.

Erb.

Původním erbem rodu bylo stříbřité kolo o osmi loukotích v modrém poli, zopakované v klenotu, kde ovšem bylo položené na paví kytu. Roku 1562 byl tento erb rozhojněn rozčtvrcením a to tímto způsobem: v prvním a čtvrtém poli původní erb, ve druhém a třetím štěpená pole – vpravo červené se stříbrným břevnem a zkříženými červenými ostrvemi na břevnu položenými, vlevo zlaté s polovinou černé orlice s červenou zbrojí. Druhý klenot erbu tvořily šest červeno-bílo-červených praporků na dlouhých kopích.  Kolo z erbu Redernů je vyobrazeno na městském znaku Liberce a na symbolech Libereckého kraje.

Redernové (původně také Rederové z Rederu, psáno Rödernové, německy von Röder) byli slezský šlechtický rod, který roku 1558 získal frýdlantské panství a vládl na něm až do svého nuceného exilu po bitvě na Bílé hoře. Spojili se s Šliky či Parchvici.

Die Familie von Redern, auch "von Rädern", "von Raedern", "von Rödern" (Roedern), ist ein märkisches Uradelsgeschlecht, das in Brandenburg, Pommern, Schlesien und Österreich ansässig gewesen ist.


Otevřený software a otevřené formáty.

Vztah mezi otevřenými formáty a otevřeným softwarem se často nechápe správně. Mnoho proprietárních softwarových produktů (software s uzavřeným kódem) ochotně používá otevřené formáty, a otevřený software může používat proprietární formáty. Například HTML, známý otevřený formát značkovacího jazyka používaný běžně na webu, tvoří základnu jednak pro proprietární internetové prohlížeče jako byl Windows Internet Explorer firmy Microsoft, ale také pro otevřené prohlížeče jako Mozilla Firefox. LibreOffice, otevřená počítačová kancelářská aplikace, může pracovat s proprietárními formáty DOC od Microsoftu, stejně jako s otevřenými formáty jako OpenDocument. Některé společnosti už publikovaly specifikace svých formátů, čímž umožnily implementovat prohlížeče, ale i editory pro různé platformy od různých komerčních prodejců, jako PDF od Adobe nebo RTF od Microsoftu. Nicméně, některé proprietární formáty jsou pokryty nějakou formou restriktivních požadavků, které mohou zakazovat implementaci pomocí otevřeného software (minimálně pod určitými licencemi, pro nich běžnými, jako například GNU General Public Licence). Podle některých kritiků takové formáty omezují volnou soutěž.

Politický vývoj.

Ve Spojených státech amerických se stal Massachusetts prvním státem, který konkrétně mluvil o otevřených formátech a jejich důležitosti pro veřejné dokumenty. Po navržení normy otevřeného formátu ohlášené Ericem Krissem, Massachusettský státní tajemník pro administrativu a finance svolal summit na 9. června 2005. Mezi účastníky nechyběli tajemník Kriss, vedoucí státního úřadu informatiky Peter Quinn, a představitelé proprietárních i otevřených formátů.  31. srpna 2005 vydal Massachusetts revidovaný návrh své strategie otevřeného formátu, který explicitně schválil formáty OASIS OpenDocument s účinností od začátku roku 2007. Dopad na komerční prodejce softwaru je takový, že jejich výrobky musí nejpozději v roce 2007 začít podporovat otevřené formáty, v opačném případě bude jejich software odstraněn z počítačů státních zaměstnanců. Microsoft Office, který si držel téměř 100% podíl kancelářského softwaru na počítačích Massachusettské vlády, zareagoval zasláním popisu své technologie dokumentového formátu Office Open XML do Ecma International, normovacího orgánu. Tento formát je spolu-sponzorovaný společnostmi Apple, Barclays Capital, BP, the British Library, Essilor, Intel Corporation, Microsoft, NextPage Inc., Statoil ASA a Toshiba. Následující verze Microsoft Office začala ukládat dokumenty v tomto formátu. Od verze Microsoft Office 2007 s opravným balíčkem SP2 Microsoft přidal i podporu formátu OpenDocument, jako součást svého závazku k součinnosti s Evropskou komisí. Uživatel rovněž dostal možnost vybrat si výchozí formát souborů, který bude aplikace používat.

Otevřený formát je publikovaná specifikace pro uchovávaní digitálních údajů, obvykle udržovaná neproprietární standardizační organizací, bez právních omezení na používání. Otevřený formát může být implementovatelný i proprietárním i open source softwarem, při použití jejich typických licencí. Na rozdíl od otevřených formátů se proprietární formáty řídí a definují soukromými zájmy. Otevřené formáty jsou podmnožinou otevřených norem.

Ein offenes Format ist eine publizierte Spezifikation zum Speichern digitaler Daten, welche ohne rechtliche oder technische Einschränkungen genutzt werden kann.


Příklady apelativizace.

Nejčastěji tímto způsobem vznikají obecná slova z názvů výrobců. Například:

Apelativizace a obchodní značky.

Velké množství běžně užívaných apelativ je odvozeno od názvů firem nebo jejich zboží. V takovém případě dochází k zobecnění původního unikátního názvu (obchodní značky), a původně unikátní název je v původní či modifikované podobě používán i na konkurenčí výrobky ("lux", "žiletky" apod.). V některých případech je to poučenějším spotřebitelům všeobecně známé (např. "lux"). V jiných případech ("džíny", "rifle", "talián" aj.) už naopak většinová veřejnost původní význam vůbec nezná.  O tom, zda je apelativizace obchodní značky výhodou, nebo nevýhodou, se vedou spory. Mnohdy závisí na konkrétních okolnostech, které musí vzít tvůrce značky v úvahu.

Proprializace – opak apelativizace.

Běžnější je opačný vývoj, kdy obecné jméno se stane vlastním jménem firmy, výrobku, osoby, geografického útvaru (toponyma) apod. – např. Např. hlubina → důl Hlubina, rusky мир ("mir", česky mír; svět) → Мир (Mir, vesmírná stanice), firma "Snaha", město "Červený Kostelec", pan "Tlustý". Takový jev se nazývá proprializace (onymizace).  Téměř všechna vlastní jména vznikla původně ze jmen obecných nebo jejich zkratek. Pojmenování onymizovanými apelativy byla typická pro země bývalého východního bloku (např. kolej "Hvězda, Větrník," ropovod "Družba", noviny "Práce, Rudé právo, Jiskra," družstvo "Svornost").  Nauka o vlastních jménech a jejich původu se nazývá onomastika.

Podobné případy.

Někdy podobným způsobem vznikají nová slova i ze jmen osob – například některé -ismy (např. "šovinismus", "marxismus-leninismus" aj.), "Potěmkinova vesnice", "je to takový malý Hitler", "jet na Pražáka" (vlastně jako Pražák, tj. bezohledně); v těchto případech jde však o složitější situace než je pouhá apelativizace. K jisté apelativizace dochází, vzhledem k tomu, že se ale slovo mění formálně (odvozováním) nebo jde o určitou frazeologickou jednotku (ustálenou vazbu), nejde o apelativizaci v pravém slova smyslu a tyto výrazy se ani nepíší s malým písmenem. Označení posledního dne v roce, "s/Silvestra", nejde o apelativizaci vůbec, nýbrž o metonymii (jméno světce se přenáší na název dne, ale nevznikají nové jiné dny s označením "silvestr"). Podobnou metonymií je např. spojení "čtu Čapka", "půjčil jsem si dvě Němcové", "všichni ti Hitchcockové" ( = Hitchcock a mu podobní).

Apelativum je obecné jméno, tedy takové jméno, které není vlastním jménem (propriem), například "kůň, radost, kámen" (v protikladu ke jménům jako "Tomáš" nebo "Fantomas"). Apelativizace proprií, krátce jen apelativizace (méně často též deproprializace, v onomastice též deonymizace), je proces vývoje jazyka, vlastně zvláštní případ metonymie, jimž se původní vlastní jméno stává obecným a zpravidla rozšiřuje svůj význam. Vlastní jméno osoby, jejíž jméno bylo apelativizováno, se nazývá eponym.

Zu den Gattungsnamen (; auch: Gattungsbezeichnungen, Gattungswörter, Appellativa, Appellativen) gehören Wörter für Gattungsbegriffe – im Sinne von geistigen Konzepten – wie "Haus, Tier" oder "Baum". Sie bilden neben Eigennamen "(Nomina propria)" eine Unterklasse der Substantive.