Život.

Jeho původ zůstává obestřen tajemstvím, podle tradičního výkladu pocházel z arménského královského rodu Arsakovců, ale v útlém věku utekl do Cesareje v Kapadokii (na území dnešního Turecka), protože jeho otec byl najat Sasánovci na vraždu arménského krále Chosrova. Podle jiné verze byl unesen. Další verze to popírá a tvrdí, že byl Part, který do Kapadokie prchl před perským vpádem. Určitě však v Kapadokii přijal křest od cesarejského biskupa Leontia.  Vydal se zpět do Arménie a po cestě potkal krále Tiridatese (též Trdat III., Trdat Veliký), což byl jediný syn zmíněného krále Chosrova. Řehoř byl králem přijat do jeho dvora. Trdat III. považoval křesťanství za významnou politickou hrozbu, ale Řehořovi se podařilo udržel své křesťanské přesvědčení v tajnosti. Trdat byl vychován v Římě, kde se naučil jazyky a vojenskou taktiku. Císař Aurelianus ho pověřil velením římské legie v rámci tažení proti Sasánovcům v Arménii, v čemž byl r. 287 nakonec úspěšný. Podle arménských historiků se s ním měl Řehoř dostat do konfliktu, když po něm Trdat požadoval, aby obětoval kadidlo bohyni Anahitě, což Řehoř odmítl. Krále ještě více rozlítilo, když zjistil, že Řehoř je synem vraha jeho otce. Řehoř byl mučen, poté mu byly svázány ruce a nohy a byl uvržen do kobky plné hadů a štírů. Místo vězení se nazývalo Chor Virap (v arménštině "hluboká kobka", dnes je zde stejnojmenný klášter). V jámě prý strávil 13 let. Nezemřel hlady, neboť mu dle legendy nosila vodu a jídlo jakási vdova.  Zlom měl dle legend přijít ve chvíli, kdy král onemocněl, snad leprou, podle jiné verze se jednalo o psychickou nemoc, která u něj propukla poté, co nařídil vraždu Hripsimeh a Guyaneh, dvou panen, které šířily v Arménii křesťanství. O Řehořovo propuštění se zasloužily prosby královy sestry Chosrovaducht, mimo jiné prý měla sny, že se král uzdraví, když bude Řehoř propuštěn a bude pohřbeno 40 křesťanských žen, které byly v minulosti ukamenovány. Nikdo nevěřil, že by Řehoř v kobce přežil více, než několik dní. Přežití Řehoře po tak dlouhou dobu bylo považováno za zázrak, stejně jako to, že se král po Řehořově propuštění uzdravil. Poté od Řehoře přijal křesťanskou víru, Řehoř ho prý pokřtil roku 301 v řece Araks, která je dnes hraniční řekou s Tureckem. Toto datum je dnes v Arménii ctěno jako rok, kdy se křesťanství stalo státním náboženstvím. Bylo to zhruba 15 let předtím, než je jako "dovolené" ("religio licita") uznal císař Konstantin I. v Římě.  Po propuštění Řehoř odjel do Cesareje v Kapadokii, kde byl biskupem Leanderem vysvěcen na biskupa Arménie. Poté se do Arménie vrátil a šířil zde křesťanství, přičemž kázal vždy v arménštině. Především na břehu Eufratu pokřtil mnoho Arménů, včetně královské rodiny (někteří historici za datum přijetí křesťanství jako státního náboženství považují rok 314, kdy Řehoř pokřtil právě královskou rodinu). Řehoř sehrál roli i v pronikání křesťanství do Albánie a do ostatních oblastí Kavkazu.  Založil církev (Arménská apoštolská církev), kde biskupský titul byl dědičný až do 5. století, po Řehořovi ji vedli jeho dva synové Vhartanes a Aristakes.  Závěr života strávil v samotě, podle jedné verze na poušti, podle jiné v horské jeskyni.

Řehoř Osvětitel, též Řehoř Arménský či Grigor Lusavorič, latinsky Gregorius Illuminator, arménsky "Գրիգոր Լուսավորիչ" (257 – 334) byl zakladatel Arménské apoštolské církve, který sehrál zásadní roli v tom, že Arméni jako první národ světa přijali křesťanství jako státní náboženství.

Gregor der Erleuchter, auch "Gregor der Illuminator" (, oder ; * vermutlich um 240; † um 331), ist ein Heiliger (Fest: 30. September) und der Apostel Armeniens. Er machte das Christentum zur Staatsreligion Armeniens und war der erste Katholikos, das heißt, Oberhaupt der Armenischen Apostolischen Kirche. In Italien ist er als "San Gregorio Armeno" bekannt.


Umělé hráze.

První umělé hráze jsou známy z mykénského Řecka.  Umělá hráz je zemní, ocelová nebo betonová stavba zpravidla lichoběžníkového průřezu s výrazně převládajícím délkovým rozměrem podél pobřeží moře, vodního toku nebo napříč vodním tokem sloužící ke vzdutí vody (přehrada nebo rybniční nádrž). Slouží k zadržování povodní, ochraně okolních pozemků před záplavami, ke zpevnění, úpravě a ochraně břehů či splavnění toku. Podle jiné definice je to jen taková stavba podél vodního toku (tedy kromě přehrad a rybničních nádrží), podle další taková stavba kromě přehrad (přičemž v české terminologii se i přehrada zásadně považuje za „hráz“).

Stavba hrází.

Zemní hráze se budují dodnes. Nazývají se také hrázové přehrady a stavějí se vyhloubením rozsáhlého koryta do podkladové horniny, která udržuje zpevněnou jílovitou výplň na místě. Ze zeminy se potom navrší hráz napříč k oběma bočním stranám koryta. Stěna hráze obrácená k proudu (návodní) se pokryje štěrkem, do něhož se zasadí kameny, aby voda zeminu neodplavovala. Druhá stěna přehrady (vzdušní) a její vrchol (koruna) se osadí drny, které zadržují zeminu a chrání ji proti vymílání deštěm. Hrázovou přehradu je možné vybudovat i celou z kamene a hrubého štěrku, s asfaltovým obložením jako u silničního povrchu.

Vliv na prostředí.

Úprava toku vody, ať už regulace břehů toku, nebo vytvoření přehrady, má komplexní dopady na okolní prostředí. Na území dochází k hydrologickým změnám (výška hladiny podzemních vod), následovaným změnami rostlinstva a živočišstva..  Přehradní hráze způsobují ekologickou zátěž zejména zatopením - a tím v podstatě zničením - rozsáhlých částí ekosystému. Výstavba přehradních hrází ztěžuje migraci některých živočišných druhů. Stabilizace výšky hladiny řeky pod hrází a budování regulačních hrází podél toků může vést k zániku společenství přizpůsobených pravidelným záplavám.. Případné protržení hráze může mít katastrofální následky pro člověka i přírodu na rozsáhlém území, jako tomu bylo například při protržení hráze odkaliště u Ajky nebo hráze přehrady Desná.

Hráz je stavba nebo přírodní útvar, který zabraňuje volnému průtoku vody. Hrázemi je vytvářeno vzdutí rybníků (viz rybniční hráz), hráze údolních nádrží se nazývají přehrady, podél břehů řek se staví protipovodňové hráze.

Der Begriff Deich (von mittelniederdeutsch "dîk" „Deich“, „Damm“, „Teich“ (künstlich angelegtes Gewässer, ursprünglich = Ausgestochenes)) bezeichnet wasserbauliche Schutzanlagen entlang von Küsten und Flüssen. Es sind asymmetrisch profilierte Bauwerke, die als Damm längsseits eines Flusses oder des Meeresufers liegen und das niedrige und schwach reliefierte, unmittelbar daran anschließende Hinterland vor Überflutungen schützen soll. Im süddeutschen Sprachraum schützen Deiche vom Flussbett getrennte Flussauen und werden dort einfach als "Damm" bezeichnet.


Charakteristika.

Při srovnání s jinými materiály jako sklo a kovy, plastové polymery vyžadují větší zpracování (termální depolymerizace a monomérní recyklace) na recyklaci. Pro velkou molekulární hmotnost jejich dlouhých polymerových řetězců, plasty mají nízkou směšovací entropii. Makromolekula interaguje se svým prostředím podél celé své délky, tedy celková energie zapojená do směšování je větší při srovnání s organickou molekulou s podobnou strukturou (viz entalpie). Samotné ohřívaní nestačí na roztopení této veliké molekuly, tedy plasty musí mít téměř identické složení na efektivní míchání.  Když se smíchají topením plasty rozdílných typů, mají tendencí na fázovou separaci jako olej a voda, a zůstanou v těchto vrstvách. Fázové hranice způsobují strukturní slabost ve výsledném materiálu, což znamená, že polymérové směsi jsou užitečné v omezeném množství aplikací.  Další bariéra k recyklaci je široké používání barviv, tmelů a jiných přísad do plastů. Polymer je obvykle příliš viskózní na ekonomické odloučení tmelů a může se poškodit mnoha procesy, které mohou levně odstranit přidaná barviva. Aditiva se méně používají v nápojových obalech a plastických taškách, což umožňuje jejich častější recyklaci. Další překážka na odloučení velkého množství plastů z odpadu a skládek je fakt, že mnoho početných, ale malých plastových položek nemá univerzální trojúhelníkový recyklační symbol a doprovodné číslo. Dobrý příklad jsou miliardy kusů plastového náčiní, které se podává ve fast foodech nebo prodává na použití na pikniku.  Použití biologicky odbouratelných plastů roste. Pokud se některý z těchto smíchá s ostatními plasty na recyklaci, vrácený plast není recyklovatelný pro různé vlastnosti a teploty topení.

Depolymerizace.

V Ústavu chemických procesů Akademie věd ČR vyvinuli metodu depolymerizace netříděných PET obalů. Touto metodou se získává kyselina tereftalová, která je jednou z výchozích složek k opětovné výrobě polymeru PET. Výhodou metody je neselektivní přístup, který dovoluje zpracovat netříděné PET láhve. Metoda využívá pro ohřev mikrovlnné technologie a probíhá v mikrovlnném reaktoru.

Biologická recyklace a depolymerace.

Bakterie a houby.

Roku 2006 byla publikována studie, podle níž byla geneticky upravená kutináza (serin esteráza, FsC) z parazitické plísně "Fusarium solani pisi" schopná degradovat vlákna polymerů polyethyleneterephthalátu a polyamidu. Schopnost enzymů některých bakterií částečně degradovat povrch tkanin na bázi polyethylentereftalátu a zvýšit podíl hydrofilních skupin pro účely jejich barvení byla zkoumána roku 2008. Konkrétně byly popsány hydrolázy 1 a 2 (BTA1 and BTA2) aktinobakterie "Thermobifida fusca KW3b".  Roku 2016 publikovali japonští vědci objev nového druhu bakterie Ideonella sakaiensis 201-F6, nalezené poblíž podniku na recyklaci plastů, a její dva unikátní enzymy, schopné rozkládat polyethylentereftalát na dva monomery, kyselinu tereftalovou a ethylenglykol (Is PETase). Bakterie je schopná tyto látky využívat jako energetický zdroj i zdroj uhlíku. Tato PET-áza, kterou Ideonella sekretuje, je aromatická polyesteráza, která má vlastnosti společné kutináze a lipáze. Genetickou úpravou enzymu se podařilo zlepšit jeho schopnost degradovat PET substrát a zároveň získal novou vlastnost, která mu umožňuje štěpit i semiaromatický polyester, polyethylen-2,5-furandicarboxylát (PEF).  Skupina francouzských vědců z Univerzity v Toulouse zveřejnila v dubnu 2020 v časopisu Nature článek, ve kterém popsala využití rekombinantního enzymu PET hydrolázy, původně izolovaného z bakterií nalezených v kompostu (leaf-branch cutinase LCC). Enzym je termostabilní až do blízkosti tavicí teploty PET (<84,7 °V) a během 10 hodin rozštěpil 90 % substrátu na monomery. 3 g enzymu produkuje až 200 g monomeru v petrochemické kvalitě z 1 kg PET/ hodinu.

Hmyz.

Larvy Zavíječe voskového (Galleria mellonella), které se za běžných okolností živí včelím voskem, jsou schopné štěpit CH2-CH2 vazby a požírají i polyetylenové sáčky, přičemž produkují etylenglykol. Vděčí za to patrně symbiotické bakteriální mikrofloře ve svém střevě (Enterobacter asburiae and Bacillus sp.), podobně jako larvy Zavíječe paprikového (Plodia interpunctella), které rovněž využívají široké spektrum potravy, včetně jedovatých semen.  Larvy potemníka moučného (Tenebrio molitor) i mnohem větší larvy brazilského potemníka Zophobas atratus, druhu příbuzného Zophobas morio, jehož larvy se rovněž pěstují jako krmivo pro terarijní zvířata, jsou schopné živit se až jeden měsíc polystyrenem jako jediným zdrojem potravy, přičemž 36,7 až 47,7 % pozřené hmoty je rozloženo na CO2. Také v jejich případě degradaci neobvyklé potravy zprostředkují symbiotické mikroorganismy ve střevě.

Odkazy.

Reference.

, odstavec Biologická recyklace a depolymerace byl vytvořen ze zdrojů uvedených v referencích.

Recyklace plastů je proces renovace zbytkových nebo odpadních plastů a zařazení materiálu do užitečných produktů, někdy úplně odlišných ve formě od jejich původního stavu. Například to může znamenat roztopení PET lahví a jejich odlévání jako židlí a stolů. Typicky se plasty nerecyklují do stejného typu plastu a produkty vyrobené z recyklovaných plastů někdy nejsou recyklovatelné.

Weil Kunststoffe einerseits durch chemische Syntheseverfahren aus endlichen, natürlichen Rohstoffen wie Erdöl, Kohle, Erdgas oder auch aus nachwachsenden Pflanzen hergestellt werden, andererseits in der Regel durch biologische Abbauprozesse von der Natur nicht mehr „zurückgenommen“ werden und diese nachhaltig schädigen können, muss der Verursacher – der Mensch – gebrauchte Kunststoffabfälle naturschonend beseitigen. Dies ist nur durch Verwertung oder Recycling möglich.


Životopis.

Itosu se narodil v roce 1831 do rodiny, aby se stal nízce postaveným samurajem z Okinawy. V dětství byl mensi postavou, plachý a introvert, byl vychován v přísné rodině, která měla na Okinawě své významnější postavení (tzv. "keimoči"). Byl vzdělán v klasické čínštině a kaligrafii. Studium karate začal u mistra Čikuduna Péčina (筑登之 親雲上) a dále pokračoval tréninkem u Sókona Macumury (松村 宗棍). Jeho oblíbeným tréninkovým nástrojem byla makiwara (巻藁). Traduje se, že si chtěl postavit odolnější makiwaru tak, že upevnil kožený sandál ke kamenné zdi. Po několika úderech jeden kamen odpadl ze zdi. Poté, co přesunul sandál na vícero míst na zídce a opětovném tréninku, Itosu zničil onu zeď.  Ačkoli Itosu nevytvořil karate samotné, upravil tzv. kata (formy), které se naučil od svého mistra Macumury, a vytrénoval mnoho významných mistrů karate. Mezi studenty Itosu patří: Čójú Motobu (本部 朝勇, 1857–1927), Čóki Motobu (本部 朝基) (1870–1944), Kencú Jabu (屋部 憲通) (1866–1937), Čómo Hanaširo (花城 長茂, rjúkjúsky Čómo Hanagusuku) (1869–1945), Gičin Funakoši (1868–1957), Móden Jabiku (屋比久 孟伝) (1880–1941), Kanken Toyama (1888–1966), Chotoku Kyan (1870–1945), Shinpan Shiroma (Gusukuma) (1890–1954), Anbun Tokuda (1886–1945), Kenwa Mabuni (1887–1952) a Chōshin Chibana (1885–1969).

Deset zásad "(Tode Jukun)" karate.

V říjnu 1908 napsal Itosu dopis, "Deset zásad (Tode Jukun) karate", které adresoval Ministerstvu války a Ministerstvu školství, aby vzbudil jejich zájem o karate. Překlad tohoto dopisu zní:

Deset zásad karate.

Karate se nevyvinulo z buddhismu či konfucionismu. Shorin- a Shorei-ryu mají své kořeny v Číně. Obě tyto školy mají silné stránky, které popíšu před tím, než budou tyto styly poznamenány mnoha změnami:  Ankó Itosu, říjen 1908. Tento dopis byl pro historii rozvoje karate velmi důležitý, jelikož přispěl k rozšíření tohoto bojového umění.

Ankó Itosu, (japonsky: 糸洲 安恒, Okinawsky: Ichiji Ankō, "anglickým přepisem: Itosu Ankō", *1831 v okinawské vsi Šurijamagawačó/Suijamagá (首里山川町, nyní spadá do města Naha) – 11. březen 1915) je mnohými považován za otce moderního karate, ačkoli široce rozšířeným názorem je, že zakladatelem karate je Gičin Funakoši, jelikož to byl on, který později rozšířil karate z Okinawy do Japonska. Ankó Itosu se dožil 84 let, zemřel tedy v roce 1915.

Itosu Ankō (jap., gelegentlich auch die Kun-Lesung "Itosu Yasutsune"; * 1831 auf Okinawa, Königreich Ryūkyū (heute Japan); † 1915) war Großmeister des Karate und einer der wichtigsten Karate-Meister der vergangenen 100 Jahre und Lehrer der meisten späteren Stilgründer, wie z. B. Chibana Choshin (Shorin-Ryū), Mabuni Kenwa (Shitō-Ryū) oder Funakoshi Gichin (Shōtōkan-Ryū).


Před vydáním.

Poté, co byl v září 1968 ze skupiny The Velvet Underground vyhozen multiinstrumentalista John Cale a začal se věnovat práci producenta a vlastní kariéře, se zbývající členové skupiny rozhodli pokračovat bez něj. Náhradníkem se stal o pět let mladší baskytarista Doug Yule, který předtím hrál s několika lokálními skupinami, nikoliv však s žádnou zavedenou skupinou. Hned několik dní po svém příchodu Yule se skupinou absolvoval první koncerty.  V listopadu 1968 začala skupina v losangeleském studiu TTG Studios nahrávat své třetí studiové album. O produkci se tentokrát starali členové skupiny a o zvuk Val Valentin, který se skupinou spolupracoval na předešlém albu "White Light/White Heat". Zpočátku se skupinou krátce jako producent spolupracoval Vic Briggs, bývalý člen skupiny The Animals, ale jejich spolupráce byla předčasně ukončena kvůli vzájemným neshodám.  Výraznou změnou oproti předchozím nahrávkám byl jednodušší styl písní. Původně skupina hrála hudbu inspirovanou převážně Caleovými avantgardními zkušenostmi z předchozích let. Jeho odchod byl pravděpodobně tedy hlavním důvodem změny k tvorbě jednodušších písní. Podle Lou Reeda změna stylu nastala kvůli tomu, že on sám chtěl dělat jemnější hudbu, což je také nejpravděpodobnější důvod Caleova nuceného odchodu z kapely. Kytarista Sterling Morrison prohlásil, že důvodem bylo odcizení nástrojů a vybavení skupiny. Toto je však nepravděpodobné.

Vydání.

Původní verze alba vyšla u vydavatelství MGM Records (na rozdíl od předchozích alb skupiny, která vycházela u dceřiné společnosti Verve Records); pozdější reedice pak vycházely převážně u Verve. Album má černý obal, v jehož středu je fotografie od Billyho Namea; jsou na ní všichni členové skupiny sedící na pohovce. Nad fotografií je jednoduchý nápis „The Velvet Underground“. Na zadním obalu je uveden seznam skladeb, jméno nahrávacího inženýra, poděkování Billymu Nameovi a fotografie Reeda s cigaretou rozříznutá v polovině. Levá polovina fotografie se na albu neobjevila, je tam pouze dvakrát pravá, přičemž na levé polovině je vzhůru nohama.  Album vyšlo v březnu roku 1969, a to ve dvou odlišných mixech; ten první, použitý na americkém vydání, měl na svědomí sám zpěvák a kytarista skupiny Lou Reed, a je v něm kladen větší důraz na vokály. Druhý, jehož autorem je Val Valentin, se nachází na britském vydání alba. Ve stejném měsíci jako album vyšel i jediný singl obsahující skladby „What Goes On“ (ve zkrácené podobě) a „Jesus“.  Kvůli stále se zvětšujícímu zájmu o skupinu během osmdesátých let vyšlo v té době několik reedic nahrávky, žádná z nich však neobsahovala žádné bonusové skladby. V listopadu 2014 vyšlo u vydavatelství Polydor Records album v rozsáhlé reedici; vedle obou původních mixů (Valentinův i Reedův) obsahuje také mono mix původně využitý na propagačních výliscích nahrávky. Na čtvrtém disku se nachází písně, které skupina nahrála během roku 1969, ale na albu v té době vydány nebyly; mnohé z nich však Lou Reed později nahrál znovu a vydal na svých prvních sólových albech. Na posledních dvou discích se nachází koncertní verze různých písní pocházející z koncertů v klubu Matrix v San Franciscu v listopadu 1969. V bookletu alba se nachází brožura, jejíž autorem je hudební publicista David Fricke. Podobné luxusní edice předchozích alb skupiny, tedy "The Velvet Underground & Nico" a "White Light/White Heat", byly vydány rovněž k pětačtyřicátému výročí již v roce 2012, respektive 2013.

Skladby.

Album otevírá píseň „Candy Says“ pojednávající o Candy Darling, transvestitovi z okolí Andyho Warhola. Zpěvu se v této písni zhostil Doug Yule a ke konci písně je doprovázen vokály v doo-wopovém stylu. Syrovější zvuk na třetím albu skupiny zastupuje například skladba „What Goes On“, ve které hlavní roli hraje kytara, ale jsou zde také bicí a varhany. Následuje „Some Kinda Love“, jejíž text pojednává o povahách různých druhů lásky. Milostná balada „Pale Blue Eyes“ byla inspirována Reedovým vztahem s jeho v té době už bývalou přítelkyní Shelley Albin. Reed je zde doprovázen tichou kytarou a tamburínou. Následuje další balada „Jesus“. Jde opět o tichou píseň bez perkusních nástrojů; její text nepojednává o drogovém podsvětí, jak je u Reeda zvykem, ale o spáse.  Na šesté pozici se nachází svižná „Beginning to See the Light“, jíž následuje „I'm Set Free“. Text osmé písně „That's the Story of My Life“, kterou měla skupina v repertoáru již v roce 1966, se skládá ze tří naprosto stejných slok, ve kterých je zmíněna další postava od Warhola: fotograf a archivář Billy Name. Následuje bezmála devítiminutová skladba s avantgardním nádechem nazvaná „The Murder Mystery“; svým hlasem do nahrávky přispěli všichni členové skupiny: hlavní jsou Morrison, který rychle recituje, s Reedem, který naopak svou část přednáší pomalu. Po ukončení jejich pasáže se zde objeví Tuckerová s Yulem a zpívají své vlastní části textu. Reed s Morrisonem každý vypráví jiný příběh přes sebe, stejně tak jako Yule s Tuckerovou. Poslední písní na albu "The Velvet Underground" je „After Hours“; jde o vůbec první vydanou píseň, ve které hlavní vokál zpívá Maureen Tuckerová.

Kritika.

Album bylo v době svého vydání přijato oproti předchozím nahrávkám skupiny kladněji. Například Lester Bangs ve své recenzi pro časopis "Rolling Stone" vyzdvihoval „široký výrazový rejstřík skupiny“. Kritik Bob Stark jej v časopisu "Creem" označil za „jemné, tiché, ale vlastním důvtipným způsobem“. Recenzent Adrian Ribolla v britském časopisu "Oz" o albu napsal: „I když všechno ztišili, jsou to pořád a nezaměnitelně oni. Má to šmrnc, ale je to docela ďábelský, mrtvolný šmrnc“. Z řad hudebníků toto album vychvaloval například anglický ambientní hudebník Brian Eno. Zakladatel kapely John Cale o několik let později přiznal, že nemělo smysl s kapelou pokračovat a nově vzniklé písně nebyly zajímavé. O albu samotném prohlásil, že se mu nelíbí.  V knižním žebříčku "Rock's Critics Choice: The Top 200 Albums" z roku 1979 je album zařazeno na 191. pozici. V žebříčku pěti set nejlepších alb všech dob časopisu "Rolling Stone" se umístilo na 316. příčce. Britský týdeník "New Musical Express" jej v žebříčku nejlepších alb všech dob zařadil na 58. místo a časopis "Mojo" na 34. Přestože se album v době vydání neumístilo v hitparádovém žebříčku Billboard 200, stalo se tak v roce 1985 u příležitosti vydání reedice tohoto alba: umístilo se na 197. místě.

Seznam skladeb.

Autorem všech skladeb je Lou Reed.

The Velvet Underground je třetí studiové album americké rockové skupiny The Velvet Underground, vydané v březnu 1969 vydavatelstvím MGM Records. Jde o jejich první nahrávku s Dougem Yulem, který ve skupině vystřídal Johna Calea. Oproti předchozím albům lze písně na desce "The Velvet Underground" zařadit spíše k písničkovějšímu stylu. Největší podíl na této změně měl pravděpodobně odchod Johna Calea; Sterling Morrison však řekl, že důvodem byly nástroje, které byly skupině odcizeny. Podle Reeda změna stylu nastala kvůli tomu, že on sám chtěl dělat jemnější hudbu. Na rozdíl od předchozích alb, která neměla prakticky žádný komerční úspěch a ani kritika je nechválila, u třetí desky byla skupina naopak často vychvalována.

The Velvet Underground ist das dritte Studioalbum der US-amerikanischen Rockband The Velvet Underground und erschien im März 1969. Auf dem gleichnamigen Album vollzog The Velvet Underground einen Richtungswechsel von experimenteller Rockmusik zu zugänglichem Pop und Folk.


80. léta – první lety.

První astronauti ESA se objevili v důsledku dohody s NASA o účasti Evropanů v letech raketoplánu Space Shuttle. V březnu 1977 NASA formulovala požadavky na účastníky kosmických letů a ESA neprodleně zahájila výběrový proces. 18. května 1978 byla oznámena jména prvních tří budoucích astronautů, byli to Ulf Merbold z Německa,Claude Nicollier ze Švýcarska a Wubbo Ockels z Nizozemska. V červenci téhož roku astronauti zahájili přípravu v Houstonu. Všichni tři se dostali do vesmíru, první Merbold v roce 1983, následovaný o dva roky později Ockelsem, Nicollier si na první let počkal až do roku 1992.  Po letech Merbolda (1983) a Ockelse (1985) další lety pod hlavičkou ESA nepokračovaly. Národní kosmické agentury evropských zemí organizovaly lety do kosmu na základě dvoustranných úmluv s Američany a Sověty.

od 90. let.

Oživení pilotované kosmonautiky ESA začalo koncem osmdesátých let, v souvislosti s rozvojem programu evropského raketoplánu Hermes a orbitální stanice Columbus. V roce 1989 začal výběr kandidátů do oddílu astronautů ESA pro lety v rámci výše uvedených evropských programů, ale předpokládaly se i lety na amerických a sovětských lodích. O několik let později byl Hermes zrušen a stanice Columbus skončila jako modul ISS, a tak lety Shuttlem či Sojuzy zůstaly jako jediná možnost kosmických cest. Výsledky výběru započatého roku 1989 byly vyhlášeny 15. května 1992. Do sboru astronautů ESA přišlo celkem šest nováčků – Belgičanka Marianne Merchez, Španěl Pedro Duque, Francouz Jean-François Clervoy, Němec Thomas Reiter, Švéd Christer Fuglesang a Ital Maurizio Cheli. Příprava astronautů byla soustředěna do Evropského astronautického centra (European Astronaut Centre, EAC) v Kolíně nad Rýnem, založeného v roce 1990.  Počínaje rokem 1992 evropští astronauti každoročně navštívili stanici Mir či později ISS, v devadesátých letech létali spíše v raketoplánech, v letech 2002 – 2005 výhradně v Sojuzech, poté opět v raketoplánech.  V březnu 1998 bylo rozhodnuto o zrušení národních oddílů astronautů zemí Evropské kosmické agentury (tj. oddílů Francie, Německa a Itálie) a shromáždění všech aktivních astronautů v jediném sboru astronautů ESA, s plánovaným stavem 16 členů, po čtyřech z Francie, Německa, Itálie a ostatních zemí. Přechod trval do roku 2002. Stav šestnácti lidí nebyl naplněn, po odchodech roku 2007 měl oddíl pouze osm členů. Od dubna 2008 probíhal další nábor nových kandidátů, z 8413 přihlášených bylo vybráno šest nových astronautů; Samantha Cristoforettiová a Luca Parmitano z Itálie, Alexander Gerst z Německa, Dán Andreas Mogensen, Brit Timothy Peake a Thomas Pesquet z Francie.

Astronauti ESA jsou členové sboru astronautů Evropské kosmické agentury (European Astronaut Corps). Sbor astronautů ESA je mezinárodní, nyní sdružuje všechny astronauty členských zemí. Původně v některých zemích fungovaly i národní oddíly astronautů, ale v roce 1998 bylo rozhodnuto o jejich zrušení. Celkem mělo status astronauta ESA osmadvacet lidí, v současné době (začátek roku 2020) má sbor patnáct aktivních členů.

Das Europäische Astronautenkorps ist die Gruppe der aktiven Astronauten der europäischen Weltraumorganisation (ESA). Hauptsitz des Korps, das derzeit aus 9 Mitgliedern besteht, ist das Europäische Astronautenzentrum in Köln. Oft sind die Astronauten aber an verschiedenen Orten in der Welt eingesetzt, z. B. beim Europäischen Weltraumforschungs- und Technologiezentrum (ESTEC) in Noordwijk, am Johnson Space Center der NASA in Houston, oder am Juri-Gagarin-Kosmonautentrainingszentrum im russischen Sternenstädtchen.


Životopis.

Zdeněk Kopal se narodil 4. dubna 1914 v Litomyšli jako druhorozený syn (bratr Miloš, právník, zahynul při lyžování v Tatrách v roce 1948) v rodině budoucího profesora Univerzity Karlovy, a člena Královské české společnosti nauk a České akademie věd a umění, Josefa Kopala (1883–1966). Jako malého jej k zájmu o přírodní vědy přivedl jeho dědeček, učitel na měšťance v Jičíně, Josef Lelek (1860–1930). A tak nebylo divu, že po přestěhování rodiny do Prahy, se ve věku 15 let stal členem České astronomické společnosti. Zde, na Štefánikově hvězdárně, zahájil svůj výzkum proměnných hvězd a již jako student gymnázia publikoval odborné články v zahraničních časopisech.  V roce 1933 odmaturoval Kopal na gymnáziu s vyznamenáním a přihlásil se, vzdor naléhání rodičů, kteří uvažovali o dráze právníka či lékaře, ke studiu matematiky, fyziky a astronomie na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy. Během studií na univerzitě jej nejvíce ovlivnili fyzikové prof. Vincenc Nechvíle (1890–1964) a prof. Erwin Finlay Freundlich (1885–1964). O vřelém vztahu s profesory svědčí i to, že mu šli za svědky, když si v roce 1938 bral za manželku Ing. Alenu Müldnerovou, bývalou spolužačku z gymnázia. Kopal se ještě za studií účastnil sjezdu Mezinárodní astronomické unie (IAU) v Paříži v roce 1935, kde byl okamžitě, na základě svých již publikovaných prací, zvolen za jejího člena. V roce 1936 se účastnil výpravy vedené dr. Hubertem Sloukou za zatměním Slunce do Japonska. V roce 1937 Kopal na univerzitě promoval „suma cum laude“ a získal prestižní Denisovo stipendium, které mu umožnilo další studia v britském Cambridge u světoznámého astrofyzika sira Arthura Eddingtona (1882–1944).  V roce 1938 se s manželkou vydal na stipendijní pobyt na Harvardovu observatoř v americkém Cambridge. Na lodi jej však zastihla zpráva o mnichovské dohodě, a tak se rozhodl setrvat v USA. Zde pracoval pod vedením Harlowa Shapleyho (1885–1972) na problematice světelných křivek dvojhvězd. Od roku 1942 také působil na Massachusettském technologickém institutu (MIT) na problematice balistiky a aerodynamiky pro americkou armádu a námořnictvo. Na těchto projektech v rámci problémů numerické matematiky spolupracoval též s Norbertem Wienerem (1894–1964).  V roce 1947 získal od rektora Univerzity Karlovy Bohumila Bydžovského (1880–1960) nabídku vést katedru astronomie v Praze, ale kvůli vítěznému únoru 1948 jednání ztroskotala. V létech 1946 až 1950 publikoval své nejdůležitější práce z oboru zákrytových dvojhvězd, v nichž ukázal, že těsné dvojhvězdy nemohou mít sférický tvar, ale že jsou deformovány do tvaru protáhlých kapek, jež jsou matematicky popsány tzv. Rocheovými ekvipotenciálními plochami, neboli Rocheovými laloky. Tyto studie by nebyly možné bez rozsáhlého výzkumu v oblasti numerické matematiky, ve které se Kopal stal rovněž světově proslulým odborníkem. Od roku 1948 Kopal vedl nově ustanovenou komisi pro fotometrické dvojhvězdy při Mezinárodní astronomické unii (IAU). V roce 1951 přijal Kopal nabídku prof. Finlay Freundlicha vést nově zřízenou katedru astronomie na univerzitě v Manchesteru (k univerzitě patřila též radioastronomická observatoř v Jodrell Bank s tehdy největším radioteleskopem světa). Roku 1958 navázal Kopal spolupráci s NASA (stal se externím pracovníkem Laboratoře pro tryskový pohon (JPL)) při výzkumu Měsíce, který probíhal při přípravě pilotovaných letů na měsíční povrch. Kopalův příspěvek k mapování Měsíce a přípravě misí Apollo byl tak významný, že po skončení programu Apollo dostal prof. Kopal darem měsíční prach, který vysypal na hrobě Julese Verna v Amiensu.  V roce 1967 navštívil prof. Kopal Prahu u příležitosti XIII. sjezdu Mezinárodní astronomické unie (IAU) (mimo jiné zde v katedrále svatého Víta provdal svou dceru Zdeňku) a zúčastnil se slavnostního zprovoznění dvoumetrového dalekohledu v astronomické observatoři Ondřejov, o jehož výstavbu se zasazoval. Po sovětské invazi v roce 1968 se mu však dveře do vlasti uzavřely. I nadále se věnoval výchově studentů z celého světa (ovlivnil např. prof. Miroslava Plavce a prof. Petra Harmance). V roce 1981 odešel formálně do důchodu – začal sepisovat své paměti a po sametové revoluci opět navštěvoval rodnou zemi (naposledy navštívil Prahu v roce 1992). Profesor Kopal zemřel 23. června 1993 ve Wilmslow nedaleko Manchesteru. Je pohřben na pražském Vyšehradském hřbitově po boku ostatních českých velikánů vědy a umění. V souladu s poslední vůlí byl odborný archiv prof. Kopala (včetně např. snímků Měsíce z přípravy letu Apollo) uložen v městském archivu v Litomyšli.

Vědecké ceny a ocenění.

Získal čestné doktoráty na univerzitách v polském Krakově (1974) a v řeckém Patrasu (1974). Byl zvolen čestným členem České astronomické společnosti (1967) a astronomických společností v Liverpoolu, Salfordu a Manchesteru. Manchesterská astronomická společnost navíc pořádá na jeho paměť každoroční slavnostní Kopalovu přednášku. Roku 2007 následovala jejího příkladu i Česká astronomická společnost a ustanovila slavnostní Kopalovu přednášku jako formu ocenění významných astronomů. V roce 1976 se stal zahraničním členem Řecké akademie věd v Aténách a od roku 1978 byl čestným občanem města Delf. Čestné občanství mu rovněž udělilo i rodné město Litomyšl v roce 1991. V Československu byl rovněž oceněn zlatou medailí Československé akademie věd v roce 1968 a stříbrnou medailí Univerzity Karlovy v roce 1991.  Po skončení mise Apollo byl jmenován mezi 100 lidmi, které se nejvíce zasloužili o přistání na Měsíci. Díky tomu dostal ampulku s měsíčním prachem, kterou vysypal na hrob Julese Verna ve francouzském Amiens.

Publikační činnost.

Autor a spoluautor více než 400 vědeckých prací (z čehož více než 80 prací spadá do oblasti matematiky), 25 vědeckých monografií a editor 20 sborníků převážně z oblasti astronomie, astrofyziky a numerické matematiky. Zakladatel a editor vědeckých časopisů "Icarus" (1962), "Astrophysics and Space Science" (1968) a "The Moon and the Planets". Ve své publikační činnosti neopomíjel ani popularizaci astronomie.

Planetka Kopal.

Planetku Kopal (2628) objevil roku 1978 S. J. Bus na observatoři Siding Springs v Austrálii a objev o rok později potvrdila E. F. Helinová na Observatoři Mount Palomar. (Planetka nesla provizorní označení 1979 MS8.) Oficiální zdůvodnění pojmenování planetky zní: "„Pojmenována na počest astronoma Zdeňka Kopala (1914–1993), Českého původu a působil jako vedoucí katedry astronomie Victoria University v Manchesteru v letech 1951–1981. Kopal byl světovou autoritou ve výzkumu zákrytových proměnných hvězd, Měsíce a terestrických planet a hrál vůdčí roli při výzkumech Měsíce a v programu podporovaném organizací NASA. Jméno navrhla E. Helinová a návrh podpořil E. M. Shoemaker.“"  Planetka Kopal (2628) obíhá v hlavním pásu asteroidů mezi Marsem a Jupiterem ve vzdálenosti 2,9 astronomické jednotky (velká poloosa "a" = 2,9053922 AU; numerická excentricita "e" = 0,1534055; sklon dráhy "i" = 1,33327°, absolutní magnituda = 12,7) s oběžnou dobou 4,954 roku.

Zdeněk Kopal (4. dubna 1914 v Litomyšli – 23. června 1993 ve Wilmslow nedaleko Manchesteru, Spojené království) byl český astronom a astrofyzik, který však proslul i v oblasti numerické matematiky, balistiky a aerodynamiky. Jeho nejdůležitější vědecké práce se týkají zákrytových proměnných dvojhvězd a výzkumu Měsíce a terestrických planet. Po dobu celé své vědecké kariéry působil v zahraničí – v USA a ve Velké Británii, avšak srdcem zůstal vlastencem. Je považován za nejvýznamnějšího českého astronoma 20. století.

Texas Hold’em ist eine Variante des Kartenspiels Poker. "Texas Hold’em" ist neben "Seven Card Stud" und "Omaha Hold’em" die am häufigsten in Spielbanken angebotene Art des Poker-Spiels und wird vielfach bei Pokerturnieren gespielt, so auch bei der ursprünglich im "Binion’s Horseshoe" in Las Vegas ausgetragenen Poker-Weltmeisterschaft namens "World Series of Poker".


Vytvoření.

Jméno "Springfield" bylo vybráno Mattem Groeningem (tvůrce seriálu) z čistě praktických důvodů, a to sice, že je to jeden z nejrozšířenějších názvů obcí ve Spojených státech. Zajímavostí je, že Springfield byl částečně inspirován Melonvillem, což bylo město v "Second City Television", komediálním skečovém pořadu, který uváděl širokou škálu různých charakterů a také Groeningovým rodným městem Portland v Oregonu. Groeningovi se zamlouvala myšlenka jeho vlastního mini-vesmíru, do kterého poté dosadil Simpsonovy.  V epizodách si autoři seriálu často dělají legraci z toho, že umístění města nebude nikdy odhaleno, a to tím, že divákovi poskytují protichůdné informace, zatemňují znázornění na mapách a přerušují hovory, které by mohly vést k vyzrazení. Ačkoliv nikdy není řečeno, ve kterém státě Springfield leží, v četných epizodách se diskutuje o státech, kde by se nacházet mohl, čímž se naznačuje, že právě v nich Springfield nebude.  Na internetových stránkách se diskutuje o tom, že ke Springfieldu náleží mnoho vzájemně neslučitelných věcí a okolností, což znamená, že město nikdy nemůže být umístěno jen v jednom určitém bodu. David Silverman, jeden z tvůrců seriálu, prohlásil, že Springfield je součástí smyšleného státu "North Tacoma" (nebo také "North Takoma"). Nicméně, toto jeho tvrzení nebylo nikdy oficiálně potvrzeno v žádné epizodě ani dalšími producenty seriálu. V "Simpsonovi ve filmu" je názor, že Springfield doopravdy nemůže existovat, částečně potvrzen, když Ned Flanders ukazuje Bartovi čtyři státy (Ohio, Nevada, Maine a Kentucky), se kterými Springfield údajně sousedí, to je ale nesmysl, jelikož většina z nich je od sebe značně vzdálená.  Před filmem různá americká města, honosící se stejným názvem jako to seriálové, soutěžila o privilegium premiéry filmu právě u nich. Nakonec zvítězil Springfield ve Vermontu. Jako odezvu na toto Groening prohlásil, že on vždy zamýšlel jako Springfield prezentovat Springfield v Oregonu.

Historie.

Koloniální éra.

Springfield byl založen roku 1796 Marylandskými osadníky, pokoušejícími se najít Novou Sodomu poté, co si špatně vyložili výklad z Bible. V jeho raných dobách bylo město cílem mnoha nájezdů amerických domorodých kmenů. Do těchto dní vše přečkalo mnoho pevností a malých obchodních stanic, včetně Fort Springfield a Fort Sensible. Ty byly také dějištěm "Druhé Springfieldské bitvy" během Americké občanské války. "První Springfieldská bitva" se odehrála mezi Severem a Jihem.  Zakladatelem Springfieldu byl průkopník Jebediah Springfield, jehož skutky jsou zvěčněny společně s bronzovou sochou, která stojí ve středu města na náměstí, před Springfieldskou radnicí. Heslo města „"Velký duch povětšuje i malého človíčka"“, je přičítáno právě Jebediahovi.

Současné dění.

Bart nedopatřením znesvětí americkou vlajku a následně se Marge v jedné televizní show přeřekne, že všichni ve Springfieldu nenávidí Ameriku. To samozřejmě zbytek Spojených států pobouří, a tak je starosta Quimby nucen přejmenovat město na "Liberty-Ville" a rodinka Simpsonových je za velezradu poslána do Alcatrazu. Podaří se jim však uniknout do Francie, tam si ovšem nepřipadají doma a tak se vracejí zpět do Springfieldu.  Springfield se rozdělil na dvě města, kvůli sporu o telefonní předvolby. Homera totiž naštvalo, že si musel zapamatovat nový oblastní kód 939, zatímco bohatá strana města si ponechala starou předvolbu 636. Rozzuřený z toho, že se bohatí vyvyšují nad těmi chudšími, se začal bouřit a se svými přívrženci založili nové město a to tím, že Springfield jednoduše rozdělili na dvě poloviny a tu novou pojmenovali "Nový Springfield". Navíc mezi oběma částmi postavili obří zeď z odpadků a za starostu si zvolili Homera. Mezitím si starosta Quimby udržoval kontrolu nad bohatou stranou města, která nesla název "Starý Springfield". Nakonec se obyvatelé obou měst sešli, když ve Springfieldu měla hrát kapela The Who. Ta navrhla oběma znepřáteleným táborům, aby zeď zbouraly. Ti se ale začali dohadovat, takže to udělal kytarista sám, pomocí síly hudby, a to doslova.  Ve filmu bylo celé město uvězněno uvnitř skleněné báně Russela Cargilla, vedoucího společnosti EPA. Během času bylo město zpustošeno. Sužovaly jej časté výpadky elektřiny (pan Charles Montgomery Burns odmítl poskytnout energii z jaderné elektrárny) a také nedostatek zásob. Nakonec ale byla báň za pomoci Homera a Barta úspěšně zničena a město zachráněno.

Geografie.

Fyzická geografie.

Springfieldská geografie zahrnuje lesy, louky, horské pásy, poušť, roklinu, pláže, kaňony, bažiny, vodní zdroje a potoky. Springfield je lokalizován na pobřeží velkého skupenství vody, ačkoli některé obrázky panoramatu města žádné známky rozsáhlé vodní plochy nezachycují.  Hlavní fyzické aspekty Springfieldu představují Springfieldskou roklinu, Springfieldský národní les, Mount Springfield, Springfield Badlands, Murderhorn, Springfieldský ledovec, Springfieldskou stolovou horu a Mt. Carlmore.  Springfieldskou divokou zvěří jsou medvědi grizzly ve Springfieldském lese, vlci, supi a také kapustňáci, kteří se vyskytují na jihu města, ve zdejších vodách.

Městské panorama.

Město se dělí na mnoho čtvrtí, mezi něž patří i Čínská čtvrť, Feťákov, Východní Springfield, Řecká čtvrť, Malý Bangkok, Malá Itálie, Ethnictown, Osamělá farma, Springfieldský přístav, Tibetská čtvrť, Západní Springfield, čtvrť Gayů, Ruská čtvrť (zde projekt bytové výstavby nazývaný Lincoln Park Village) a mnohé další.

Obydlí a stavby.

Ve Springfieldu se nachází velké množství domů a staveb, sloužící k různým účelům, jsou to například – Hospoda u Vočka (Moe's), Automatová herna, obchod Kwik-E-Mart, Springfieldská základní škola, Cirkus, Jazzové doupě, Barneyho Bowl-a-rama, Springfieldská knihovna, Springfieldský klub, Aztécké divadlo, Klub Kameníků, Springfieldská univerzita, Truck-a-saurus, Burnsovo panství, Bobovo RV Roundup, Springfieldské záhadné místo, Springfieldská jaderná elektrárna, Springfieldská přehrada, Springfieldské nákupní centrum, Krustyho studia, Springfieldský domov důchodců, hřbitov, Komiksový obchod, Krustyburger, kostel, radnice, skládka hořících pneumatik, most, observatoř, motel, Springfieldská nemocnice, rádiová stanice KBBL, pivovar Duff, prodejna Lard Lad Donuts, Springfieldská věznice a další.

Znečištění.

Homer byl ustanoven sanačním komisařem, jenže utratil celý rozpočet během jednoho měsíce a tak byl donucen přijímat odpadky od jiných měst, která si s nimi nevěděla rady a za zbavení se jich štědře zaplatila. Nakonec podzemní úložiště, kde se odpadky skladovaly, kvůli přeplnění vybuchlo a způsobilo, že město bylo přemístěno o osm kilometrů dál.  Návštěvníkům Springfieldu je doporučeno nosit ochranný oblek proti radioaktivitě, jelikož radiometr zjistil v ovzduší velké procento radiace a dokonce se zdá, že Springfield je nejzamořenějším městem ve Spojených státech. Příčinou je jaderná elektrárna, při jejíž stavbě nebyly dodrženy správné bezpečnostní postupy.  Jaderná elektrárna Springfield je asi jeden z nejhlavnějších důvodů znečištění. Jednak vypouští velké oblaky kouře, zabírá hodně prostoru, vypouští radioaktivní odpad do nedaleké řeky a občas dráždí obyvatele Springfieldu.  Ve filmu Homer vyhodí do jezera nádrž s prasečími a svými výkaly a tím způsobí jeho naprosté znečištění.

Vláda a infrastruktura.

Správní činitelé.

Aktuálním starostou Springfieldu je Joe Quimby. Městským zástupcem v kongresu se stal šáša Krusty. Přestože je kongresman, stále uvádí svoji zábavnou show a svůj politický post bere spíše jen jako doplněk ke své klaunské kariéře.  Starosta Quimby je neschopný, nemorální, zkažený a falešný politik a velký sukničkář. Quimby mimo jiné také uprchl na Jamajku během chřipkové epidemie, která sužovala Springfield, zneužil pokladnici města na financování vražd svých nepřátel a na kauci, když se přiznal ke zločinu. Občané Springfieldu povětšinou tyto jeho praktiky tolerují, kromě ojedinělých případů. Například v epizodě "Homer kandiduje" ho občané obviňují kvůli dopravní zácpě, způsobené Bartem, která je největší v historii města. „Diamantový“ Joe, jak je často nazýván, je starostou Springfieldu již od začátku seriálu.  Policejní oddělení vede Clancy Wiggum, který je také zkažený a neschopný, ačkoli se mu daří překazit mnoho zločinů za pomoci občanů.

Právo.

V epizodě "Homer versus 18. dodatek Ústavy" je objeven 200 let zapomenutý, ale stále platný zákon, který zakazuje požívání veškerých alkoholických nápojů a tím vlastně nařizuje prohibici. Po krátkém období uplatňování zákona je objeveno, že byl rok po sepsání zrušen.

Zločin.

Většinu organizovaného zločinu ve Springfieldu má na svědomí Tlustý Tony a jeho kumpáni. V epizodě "Homer versus 18. dodatek Ústavy" podplácely policisty Eddieho a Loua, aby mohli do Springfieldu pašovat alkohol během prohibice.  Springfield leží ve státě, který provozuje trest smrti na elektrickém křesle, stětí gilotinou a plynovou komoru. Springfieldskými nápravnými zařízeními jsou Státní věznice Charlese Montgomeryho Burnse, Springfieldská městská věznice, Springfieldský nápravný institut, Springfieldská věznice, Springfieldské nápravné zařízení pro mladistvé, Springwoodská věznice s minimální ostrahou, Springfieldská státní věznice, Springfieldská ženská věznice a další.

Vzdělání.

Inspektorem pro Springfieldský vzdělávací distrikt je Gary Chalmers. Veřejnými vzdělávacími institucemi ve Springfieldu jsou Springfieldská základní škola, jejímž ředitelem je Seymour Skinner, dále Západní Springfieldská základní škola, Springfieldská střední škola, Centrum pro nadané děti s obohacenou výukou, Springfieldská Magnet School pro nadané a neposlušné a Rommelwoodská Vojenská akademie.  Veřejné univerzity a vysoké školy jsou Springfield Community College Extension Center, Springfieldská Univerzita, Springfield A & M a Heights Institute of Technology.  Soukromé školy zahrnují Springfieldskou křesťanskou školu, Školu Ayn Randové pro malé děti, Školu Svatého Sebastiana pro rozpustilé dívky, Školu paní Tillinghamové pro domýšlivé dívky a máminy chlapečky, Springfieldskou přípravnou školu a další.

Lidé a kultura.

Umění a zábava.

Springfield se honosí budovou opery, venkovním amfiteátrem, arboretem a zářivou jazzovou scénou. Také je zde neobvykle velká koncentrace muzeí, včetně Springfieldského muzea, Springfieldského vzdělávacího muzea, Springfieldského muzea přírodní historie, Muzea mečounů, Springsonian Museum a Muzea poštovních známek. Bylo zde i Muzeum televize, které bylo ovšem uzavřeno (epizoda Krustyho comeback).

Správkyně zábavy – organizace aktivit.

Ve Springfieldu je skupina žen, které organizují zábavu, pořádají charitativní akce a večírky a pomáhají městu. Všechny z nich jsou spíše domácí typy, ale jejich námaha stojí za to, i když někdy nejsou podpořeny. Ale společně dosáhnou svého. Jednou z nich je i Marge, která nedostává moc podpory od svého manžela Homera.  Jsou to tyto ženy:

Sport.

Baseball.

Springfield má vlastní baseballový tým Springfieldští Izotopové, spadající do americké "AA minor league baseball". Ti odehrávají svoje domácí zápasy na Duff Stadium. V epizodě "Homer drží hladovku", se děj točí kolem plánovaného tajného přesunu Izotopů do Albuquerque, který se Homer snaží překazit.

Další sporty.

Springfield má také basketballovou a hokejovou arénu, ve které hraje zápasy Springfieldský Ice-O-Topes hokejový tým. Ve městě lze také nalézt velké fotbalové hřiště, kde proti sobě jednou stanuly týmy Portugalska a Mexika. Dalšími sportovními dějišti ve Springfieldu jsou Springfieldská závodní dráha, Springfieldské Duny (dráha pro závody koní) a také Psí závodní okruh. Springfield také jednu dobu vlastnil NFL tým Meltdowns, sestavený Homerem.

Soupeření se Shelbyvillem.

Springfield a jeho nejbližší sousední město Shelbyville jsou největšími rivaly. Vzájemné soupeření vzniklo už za dob Jebediaha Springfielda a Shelbyville Manhattana, zakladatele Shelbyvillu. Manhattan požadoval, aby si muži mohli brát svoje sestřenice, ale Springfield to odmítl dovolit, což způsobilo, že Manhattan se svými přívrženci založil město Shelbyville. Vzájemné soupeření trvá dodnes a to hlavně díky americkému fotbalu a dokonce kvůli Citroníkovému stromu poblíž hranic obou měst.

Springfield je fiktivní město z amerického animovaného seriálu Simpsonovi. Je rozlehlé a nachází se v nespecifikovaném státě. Jeho poloha je flexibilní, mění se tak, jak se to zrovna autorům jednotlivých epizod hodí. V Simpsonovském světě nazval magazín Time na svém přebalu Springfield nejhorším městem Ameriky.

Springfield ist eine fiktive Stadt in den Vereinigten Staaten, in der die Zeichentrickserie "Die Simpsons" spielt. Sie entspricht keiner der tatsächlichen Städte gleichen Namens – die gemachten Andeutungen lassen keine endgültige Schlussfolgerung zu und widersprechen einander teilweise.


Princip technologie nano-RAM.

Technologie je založena na známém principu, kdy zkřížené uhlíkové nanotrubičky se dotýkají nebo jsou mírně odděleny od rovinného povrchu elektrody nad níž se nachází. Pohyb zkřížených uhlíkových nanotrubiček je vertikální. Dochází k van der Waalsově interakci mezi elektrodou a nanotrubičkami. NRAM článek je složen z několika nanotrubiček, jež jsou zavěšeny mezi izolovanými ostrovy. Mezi izolovanými ostrovy a pod nanotrubičkami se nachází kovová elektroda. V klidovém stavu jsou nanotrubičky nataženy 13 nm nad kovovou elektrodou. Vzdálenosti mezi izolovanými ostrovy je 130 nm. Délka ostrovu je 100 nm. Na každém izolovaném ostrovu se nachází zlatý bod, jenž slouží jako mezipřechod mezi nanotrubičkami a vnější řídicí logikou.

Fyzická struktura Nano-Ram.

Fyzická struktura NRAM je složena z mnoha uhlíkových nanotrubiček, jenž jsou integrovány na křemíkovém čipu. Tento čip obsahuje řady prutových kovových elektrod, mezi nimiž jsou mírně vyšší izolované vrstvy, tzv. ostrovy. Přebytečné nanotrubičky jsou odstraněny. Ostatní nanotrubičky jsou spojeny do zlatých mezipřechodů na jednotlivých izolovaných ostrovech.

Zápis a čtení do NRAM.

Pro proces čtení se používá malá hodnota přiloženého napětí (předpokládá se okolo 1 V) mezi elektrodu a mezipřechod. Pokud se nejsou nanotrubičky dostatečně blízko (5 nm) elektrody neprochází žádný proud. Tento stav reprezentuje logickou hodnotu 0. Jestliže proud prochází mezi elektrodou a mezipřechodem znamená to, že nanotrubičky jsou dostatečně blízko elektrody a projevuje se kvantový jev – tunelování. Tento stav se považuje za logickou hodnotu 1.  Pro proces zápisu se používá větší hodnota přiloženého napětí (předpoklad okolo 3,3 V) mezi dvě kovové elektrody. Tato napětí způsobí dostatečné přiblížení nanotrubiček ke kovové elektrodě. Pro změnu stavu stačí změnit polaritu zapisujícího napětí. Další možností je přiložit jedno velké přídavné napětí mezi elektrodu a mezipřechod, požadované paměťové buňky.  Poloha nanotrubiček určuje dva stálé stavy, jež potřebujeme k vytvoření paměťového prvku. V poloze logická nula je mechanické napětí nanotrubiček malé. To vede při čtení malým napětím k vyčtení nulového proudu. Pokud se nanotrubičky začnou přibližovat k elektrodě, začne se objevovat van der Waalsova síla. Tato síla je dostatečná, aby překonala mechanické napětí a dochází k přiblížení nanotrubiček a kovové elektrody. V této pozice nanotrubičky po neomezenou dobu setrvávají. Tato pozice je pak logická 1. Tento jev je velmi odolný proti působení vnějších sil jako je záření, jež může například vymazat konvenční DRAM.

Výhody NRAM nad DRAM.

Nynější metoda výroby, při nichž se musí odstraňovat špatně orientované nepotřebné nanotrubičky je nepraktická. Dnešní stroje vytvářející epitaxní vrstvy nevykazují potřebnou přesnost výroby. Pro zavedení do praxe se vytvářejí NRAM s menší hustotou paměťových buněk na jednotku plochy, jež splňují podmínky dnešních výrobních strojů. Dále se pracuje na zdokonalování výrobních procesů.  NRAM má nyní zhruba stejnou hustotu kapacity paměti na jednotku plochy jako DRAM. DRAM je složena z velkého počtu kondenzátorů, jež jsou tvořeny dvěma plíšky mezi nimiž je tenká vrstva izolace. Struktura NRAM je podobná. Vývody a elektrody jsou zhruba stejně veliké jako štítky u DRAM. Rozdíl je v tom, že nanotrubičky jsou mnohem menší jako struktura kondenzátoru. Proti sobě u DRAM tak působí velikost kapacity kondenzátoru a plošná velikosti kondenzátoru. Čím menší kapacita kondenzátoru, tím větší počet opakování nabíjení. Jde o tzv. refresh Tato skutečnost se u NRAM vůbec nevyskytuje. NRAM technologie je omezena pouze aktuálním stavem litografických technik ve výrobě. Nano-RAM v budoucnu dosáhnou mnohem větší hustoty kapacity paměti než je DRAM a bude mnohem levnější. Jediné omezení výroby je nyní spojení nové uhlíkové technologie nanotrubiček se standardním křemíkovým průmyslem.  NRAM na rozdíl od DRAM nepotřebuje dodatečnou energii pro proces obnovovaní. Je tedy odstraněn významně negativní refresh jev. Díky tomu je umožněn rychlejší zápis informace do NRAM. Celková spotřeba energie NRAM je mnohem menší než DRAM. Dle předpokladů DRAM dosáhne rychlosti SRAM, ale bude mnohem levnější a bude mít mnohem větší hustotu paměťových prvku na jednotku plochy.

Nano-RAM (NRAM) je proprietární typ paměti s přímým přístupem dat vyvíjený společností Nantero, jenž nepotřebuje pro uchováváni dat dodatečnou energii. Principem NRAM je založen na mechanické pozici uhlíkových nanotrubiček, jež jsou vsazeny mezi oblasti izolačního substrátu. Použitím nanotechnologie se počítá s velkou kapacitou paměti na velmi malém prostoru. Vývoj těchto pamětí je ve finální části a počítá se z brzkým zavedením na trh.

Nanotube-based, Nano-RAM oder auch NRAM ist der Name einer Halbleiterspeichertechnik. Sie wurde von Thomas Rückes bei der Firma Nantero in Woburn entwickelt.


Lžidimitrij I..

Prvním ze Lžidimitrijů byl tzv. Lžidimitrij I. (1580–1606), pravděpodobně mnich Čudovského kláštera jménem Jurij Otrepjev, kterému se po smrti Borise Godunova podařilo stát se v letech 1605–1606 carem. Když se po jeho sňatku s Marinou, dcerou sandoměřského vojvody Jerzyho Mniszka, dopouštěla polská družina, která carevnu do Moskvy provázela, různých výstředností a okázale projevovaným katolicismem pobuřovala pravoslavné ruské elity, propuklo proti němu pod vedením Vasilije Šujského spiknutí. Lžidimitrij se snažil uprchnout, ale při výskoku z okna se zranil a byl na nádvoří Kremlu ubit "střelci", palácovou stráží ruských carů. Jeho tělo bylo poté vystaveno na Rudém náměstí a spáleno na hranici. Polská družina zmasakrována, carevně Marině a jejímu otci se však podařilo uniknout.

Lžidimitrij II..

Lžidimitrij II. se objevil roku 1607, tvrdil, že je car Dimitrij, který zázračně unikl zabití v Moskvě. Přitom však nebyl Lžidimitrijovi I. vzhledem příliš podobný. Byl podporován Poláky a kozáky, několikrát porazil carské vojsko a dočasně opanoval celou západní část moskevského carství. Za pravého jej dokonce uznala i bývalá carevna Marina a stala se jeho manželkou. Při tažení na Moskvu se usadil ve vsi Tušino, odtud jeho přezdívka "Tušinský car" nebo také "Tušinský zloděj", jak jej označoval legitimní car Vasilij IV. Když se Poláci zmocnili Moskvy pro Vladislava, syna Zikmunda III., ustoupil do Kalugy, kde byl 11. prosince roku 1610 zastřelen pokřtěným tatarským šlechticem Petrem Urusovem.

Lžidimitrij III..

Lžidimitrij III., bývalý diakon jménem Isidor, se zmocnil roku 1611 Pskova, ale již roku 1613 byl zajat a popraven.

Lžidimitrij IV..

Lžidimitrij IV. se nevydával za careviče Dimitrije, ale za jeho syna a syna carevny Mariny. Byl uznán od polského krále Vladislava IV. a vypraven na Rus. Dlouho se neudržel a musel uprchnout do Švédska a do Holštýnska, odkud byl vydán caru Alexeji I. Michajloviči a roku 1665 popraven.

Lžidimitrij je souhrnné označení pro několik samozvanců, kteří po vymření ruské dynastie Rurikovců smrtí cara Fjodora I. roku 1597 o sobě tvrdili, že jsou synem cara Ivana Hrozného, carevičem Dimitrijem, respektive jeho synem, a domáhali se carského trůnu. Podle nich carevič Dimitrij pokus o své zavraždění roku 1591 přežil a od té doby se skrýval.

Der zweite falsche Dmitri (Pseudodimitri II., nach seiner zeitweiligen Residenz auch "Schelm von Tuschino" genannt; * unbekannt; † in Kaluga) war in den Jahren der Smuta ein Prätendent auf den russischen Zarenthron, der vorgab, der gerettete Pseudodmitri I. zu sein. Dieser wiederum war (ebenfalls) ein Hochstapler, der sich als Dmitri, Sohn des Zaren Iwan IV., ausgab und nach einer kurzzeitig gelungenen Usurpation ermordet wurde.


Vznik a vývoj.

Po rozhodnutí o tom, že standardní výzbroj bojových letek Polského letectva bude tvořit dvoumotorový stíhací bombardér PZL.38 Wilk vyvstala potřeba dvoumotorového letounu pro výcvik jeho osádek. V roce 1936 byl společnosti PWS zadán vývoj pokračovacího cvičného stroje finančně nenáročné dřevěné konstrukce, který by svým základním uspořádáním a letovými vlastnostmi připomínal vyvíjený PZL.38 Wilk. Vedoucím konstruktérem projektu se stal Wacław Czerwiński, známý jako autor několika úspěšných kluzáků, který vývojové práce zahájil po získání informací o aerodynamických charakteristikách PZL.38 Wilk od jeho hlavního konstruktéra Francisczka Misztala.  Typ byl řešen jako dolnoplošník celodřevěné konstrukce s překližkovým potahem, kromě křidélek a dalších pohyblivých ploch, které byly potažené plátnem. Trup letadla eliptického průřezu byl poloskořepinový. Pilotní žák a za ním sedící instruktor sdíleli tandemově uspořádaný kokpit, krytý společným skleněným překrytem, jehož sekce se odsouvaly vzad. Typ byl vybaven dvojím řízením. Křídlo bylo dvounosníkové, opatřené automatickými sloty Handley Page na náběžné hraně a odštěpnými klapkami na odtokové. Svislá ocasní plocha byla dvojitá. Pohon pevných dřevěných dvoulistých vrtulí typu Szomański zajišťovala dvojice vzduchem chlazených čtyřválcových invertních motorů PZInż. Major 4B pod hliníkovými kryty. Podvozek byl záďového typu, s hlavními jednotkami zatažitelnými do motorových gondol, z nichž po zatažení kola částečně vyčnívala, což mělo zvyšovat bezpečnost případného nouzového přistání, a pevnou ostruhou s kluznou patkou. Pro zajištění zbraňového výcviku typ nesl lehkou výzbroj a byl vybaven fotokulometem.  Prototyp PWS-33 poprvé vzlétl na přelomu srpna a září 1938, a jeho zkoušky probíhaly úspěšně. Stroj měl dobré letové vlastnosti a maximální rychlost letadla dokonce překročila projektovanou. Letoun byl schopen akrobacie a jeho hmotnost a rozměry byly srovnatelné s jednomotorovým cvičným PWS-26. Letounu bylo přiděleno jméno "Wyżeł" (ohař) a v listopadu a prosinci byl vystavován na Aerosalonu v Paříži (pod označením PZL Wyżeł) a setkal se s příznivým ohlasem ve světovém leteckém tisku. V lednu 1939 poprvé vzlétl druhý prototyp PWS-33/II, odlišující se mírně upravenými kryty motorů s dodatečnými vstupy vzduchu pro chlazení.

Operační historie.

Po úspěšném absolvování zkoušek bylo rozhodnuto o zahájení sériové výroby. Program vývoje PZL.38 Wilk byl sice mezitím opuštěn, jelikož pro tento ambiciózně koncipovaný typ se nepodařilo zajistit adekvátní pohonné jednotky, nicméně PWS-33 mohl stále nalézt uplatnění jako stroj pro výcvik pilotů středních bombardérů PZL.37 Łoś a projektovaných těžkých stíhačů, například PZL.48 Lampart nebo PZL.54 Ryś. Výroba první pětadvacetikusové série byla zahájena v létě 1939, ale před vypuknutím války se nepodařilo dokončit ani jeden.  Po německém vpádu do Polska byl první prototyp (PWS-33/I) zničen při bombardování továrny PWS v Białe Podlaske, zatímco PWS-33/II, nacházející se ve stavu experimentální letky polských vzdušných sil, byl lehce poškozen a ukořistěn "Wehrmachtem" na letišti Okęcie. Jeho další osud je nejistý, ale podle některých pramenů byl nejprve testován "Luftwaffe" v Berlíně a poté zachován jako muzejní exponát do doby než byl zničen spojeneckým bombardováním.

Specifikace.

Údaje podle

PWS-33 Wyżeł byl polský dvoumotorový vojenský cvičný letoun zkonstruovaný před druhou světovou válkou firmou Podlaska Wytwórnia Samolotów (Podlaská továrna na letadla). Plánovanou sériovou výrobu narušil německý vpád do Polska a stroj zůstal jen v prototypovém stádiu.

Die P.W.S.33 Wyżeł war ein polnisches zweisitziges Trainingsflugzeug zur Ausbildung von Piloten an zweimotorigen Flugzeugen. Der Erstflug erfolgte 1938, bis zum Kriegsausbruch wurden jedoch nur zwei Prototypen fertiggestellt.


Vývoj.

Společnost Lockheed získala během 2. světové války velké zkušenosti s výrobou námořních hlídkových letounů. Jednalo se o letouny Lockheed Hudson, PV-1 Ventura a PV-2 Harpoon. Přesto společnost Lockheed uvažovala o mnohem lepším letounu, zkonstruovaným speciálně pro námořní hlídkovou službu.  Vývoj letounu započal již v úvodu 2. světové války v roce 1941 studiemi V-135 a V-146, ale v porovnání s jinými letouny té doby vývoji mu nebyla přikládána taková důležitost. Teprve v roce 1944 se program naplno rozběhl, poté, co 4. února 1944 zadalo námořnictvo společnosti Lockheed objednávku na výrobu dvou prototypů XP2V-1. První prototyp vzlétl 17. května 1945. Již první testy prokázaly výbornou ovladatelnost a vynikající výkony nového letounu. Důležitým faktorem při jeho návrhu byla jednoduchost výroby a údržby, to bylo jednou z příčin vysoké životnosti a celosvětového rozšíření letounu. Například výměna motoru trvala jen 30 minut. Výroba začala v roce 1946 a letoun byl zařazen do výzbroje v roce 1947. Letoun byl vyráběn společností Lockheed v sedmi základních verzích a jedna licenční verze byly vyráběna v Japonsku společností Kawasaki.  Neptune byl jedním z prvních letounů, které byly v některých verzích vybaveny jak pístovými tak proudovými motory. K dalším takovým letounům patřily například Convair B-36, Boeing C-97 Stratofreighter, Fairchild C-123 Provider, a Avro Shackleton.

Popis.

Lockheed P-2 (P2V) Neptune byl klasický středoplošník s jednoduchou směrovkou. První výrobní verze P2V-1, byla v zásadě stejná jako dva vyrobené prototypy letounu. Letoun byl poháněn dvojicí hvězdicových pístových motorů Wright Cyclone R-3359-8 s výkonem 1 715 kW, které poháněly čtyřlisté vrtule. Ty letounu umožňovaly letět max. rychlostí 485 km/h a dolet až 6 650 km. Letoun byl vybaven tříkolovým podvozkem s nárazníkem na ocase letounu pro jeho ochranu při prudkém vzletu.  Obranná výzbroj sestávala ze šesti kulometů 12,7 mm umístěných po dvou v přídi letounu, ve hřbetní a zadní věži. Pro útok letoun disponoval 4 000 librami (1 800 kg) bomb, hlubinných pum a torpéd, které mohly být umístěny v rozměrné pumovnici nebo pod křídly. Vyhledávací radar byl umístěn pod krytem na břichu letounu mezi jeho nosem a pumovnicí.  Posádku tvořilo 8 osob. Jejich počet se ale měnil podle výrobní verze letounu a prováděné mise. Na svou dobu měl letoun poměrně pohodlné uspořádání interiéru, což snižovalo únavu posádek při dlouhých námořních hlídkách.  Křídla umožňovala letounu udržet se po nějaký čas na hladině v případě, že letoun musel nouzově přistát na hladině moře. Odlišnosti jednotlivých výrobních variant jsou uvedeny v popisu jednotlivých verzí letounu.

Operační nasazení.

Před zavedením letounů P-3 Orion v polovině 60.let byl tvořil Neptune páteř protiponorkové obrany USA. Letoun operoval z pozemních základen, z nichž vzlétal k dlouhým hlídkovým letům. K úspěšnému splnění těchto úkolů byl vybaven nejrůznějším zařízením. Mezi ně patřilo:  V 60. letech začaly být letouny P-2 postupně nahrazovány letouny P-3 Orion v aktivní prvoliniové službě v rámci US Navy. P-2 však pokračovaly ve službě u záložních letek až do začátku 70.let, a to obzvlášť ve variantě SP-2H. Jak přicházely do aktivní služby novější verze letounu P-3, ty starší verze postupně nahradily letouny P-2 i u záložních letek. Kariéra těchto letounů skončila u amerického námořnictva v 70. letech 20. století.

Válka ve Vietnamu.

Během války ve Vietnamu byly Neptuny používány americkým námořnictvem jako bitevní letoun, pro pozemní průzkum, jako nosič senzorů a ve své tradiční roli – jako námořní hlídkový letoun. Neptune byl rovněž přizpůsoben americkou armádou (1st Radio Research Company, volací znak "Crazy Cat," umístěná v Cam Ranh Bay) k provádění elektronických špionážních akcí. Pozorovací letka VO-67, volací znak "Lindy", byla jedinou jednotkou vybavenou letouny P-2 Neptune, která byla vyznamenána presidentem USA. Letka VO-67 ztratila 3 letouny a 20 členů posádek během přísně tajných akcí v Laosu a Vietnamu v letech 1967–8. Přísně tajné operace prováděla i 34. letka ROCAF (Tchajwanské letectvo) letounů RB-69A elektronického průzkumu ze základny Da Nang. Mezi tyto akce patřilo například mapování rozmístění protiletecké obrany Severního Vietnamu a Laosu.

Válka o Falklandské ostrovy.

Argentinské námořnictvo obdrželo od roku 1958 16 letounů P-2 nejrůznějších variant, včetně osmi původně britských letounů. Byly intenzivně používány v roce 1978 během operace Soberania proti Chile včetně akcí v Tichém oceánu.  Během války o Falklandské ostrovy (nebo Malvínské ostrovy) v roce 1982 hrály poslední dva provozuschopné letouny klíčovou roli v průzkumu a podpoře argentinských letounů Dassault Super Étendard, a to zvlášť 4. května 1982 při útoku na HMS Sheffield. Nedostatek náhradních dílů způsobený zbrojním embargem USA v roce 1977 během tzv. „Špinavé války“ způsobil, že letouny byly vyřazeny ze služby ještě před koncem války. Jejich úlohu při vyhledávání cílů pro útočící letadla převzaly argentinské C-130 Hercules.

Další armádní uživatelé.

Kanadská verze letounu – Lockheed CP-127 (P2V-7) Neptune – působila v rámci RCAF od roku 1955 jako protiponorkový a protilodní letoun a v námořním průzkumu. Letouny byly původně vybaveny jen pístovými motory. V roce 1957 byly na letouny dosazeny další dva proudové motory Westinghose pod křídla. To vedlo k celkovému zlepšení výkonů letounu. Výzbroj zahrnovala torpéda, miny, hlubinné nálože, bomby a neřízené střely umístěné pod křídly. Celkových 25 Neptunů bylo nahrazeno letouny Canadair CP-107 Argus v roce 1968.  Pobřežní velitelství RAF disponovalo 52 letouny P2V-5, které byly značeny Neptune MR.1. Letouny sloužily jako hlídková námořní letadla do zavedení letounů Avro Shackleton. Byly používány mezi rokem 1952 a březnem 1957, pro experimenty s letouny včasného varování a k námořnímu hlídkování.  V Japonsku začaly být letouny Neptune licenčně vyráběny od roku 1966 společností Kawasaki pod označením P-2J. Pístové motory byly nahrazeny turbovrtulovými motory společnosti Ishikawajima-Harima Heavy Industries. Letouny sloužily v Japonsku do roku 1984.

Tajné operace.

V roce 1954, CIA obdržela pět nových letounů P2V-7, které byly přestavěny na verzi P2V-7U (RB-69A) pro účely špionáže a elektronického sledování pro CIA. Později, pro zacelení utrpěných ztrát, CIA získalo od US Navy další dva již používané letouny P2V-7, které byly rovněž přestavěny do standardu P2V-7U (RB-69A) Phase VI a dále od US Navy získalo v roce 1963 jeden starší P2V-5 pro výcvik posádek. Všechny letouny obdržely kamufláž v barvě tmavé mořské modři, ale létaly pod označením USAF. Zpočátku byly dva letouny poslány do Evropy na základnu Wiesbaden, SRN, ale v roce 1959 byly z Evropy odvolány. CIA poslala dva jiné letouny na základnu Hsinchu na Tchaj-wanu, kde působily od roku 1957 v barvách Tchajwanského letectva. Jejich mise zahrnovaly lety v malých výškách do pevninské Číny k provádění elektronického průzkumu a špionáže, což zahrnovalo mapování čínských protileteckých struktur, vysazování agentů a shazování letáků a zásob. Dohoda mezi vládou USA a Tchaj-wanu zajišťovala, že během běžných misí s letouny létala tchajwanská posádka, ale během speciálních operací posádka CIA.  P2V-7U(RB-69A) létaly nad Čínou od roku 1957 do listopadu 1966. Všech pět původních letounů bylo ztraceno – dva se zřítily v Jižní Koreji a tři byly sestřeleny nad Čínou. V lednu 1967 byly zbývající dva letouny RB-69A odeslány na námořní leteckou základnu Alameda v Kalifornii, kde byly přestavěny zpět na běžnou námořní verzi P2V-7. Většina misí CIA nad Čínou zůstává i nadále utajena a nebudou odtajněny dříve než v roce 2022.

Použití k hašení požárů.

Letouny P-2/P2V jsou v současnosti používány jako hasičské letouny operátory jako Aero Union a Neptune Aviation Services. Mohou nést až 9 084 litrů hasicích látek. Jejich životnost je předpokládána 15 000 hodin. Předpokládá se, že budou nahrazeny letouny Bombardier Q200 a Q300 s předpokládanou životností 80 000 hodin.

"Truculent Turtle".

Třetí vyrobený P2V-1 byl vybrán k vytvoření nového rekordu v dálkovém letu, zdánlivě pro otestování vytrvalosti posádky a dálkové navigace, ale hlavně pro předvedení schopností nového námořního hlídkovacího bombardéru. Časem se letounu začalo říkat "Truculent Turtle", ale ve skutečnosti byla původní přezdívka jednodušší – "The Turtle". A to podle želvy, která byla namalována na nose letounu.  Letoun byl vybaven dalšími palivovými nádržemi, které vyplňovaly vlastně každé volné místo v letounu. „Želva“ odstartovala z města Perth v západní Austrálii na cestu do USA. Posádku tvořili čtyři muži a malý 9měsíční klokan, dar Austrálie pro zoologickou zahradu ve Washingtonu, D.C. Letoun odstartoval 9. září 1946 za použití pomocných raketových motorů. O dva a půl dne později (55 hodin a 18 minut), „želva“ přistála ve městě Columbus, stát Ohio. Let měřil celkem 18 083 km. Byl to nejdelší let bez doplňování paliva za letu a překonal o 6 400 km poslední rekord letounu B-29 Superfortress. Svůj rekord si podržel až do roku 1962, kdy byl překonán letounem B-52 Stratofortress. Další letadlo s pístovými motory jej překonalo až v roce 1986 při pokusech o oblet Zeměkoule. Letoun "Truculent Turtle" je zachován v Národním muzeu námořního letectví na NAS Pensacola.

Muzejní exponáty.

Několik letounů P-2 Neptune různých variant bylo restaurováno a je v současné době vystaveno na mnoha místech USA i jinde ve světě. Seznam je možné najít v externích odkazech.

Varianty.

Společnost Lockheed vyráběla sedm hlavních variant letounu P2V. Další variantu (P-2J) vyráběla v licenci japonská společnost Kawasaki. Označení modelů po roce 1962 je uvedeno v závorce. Technické detaily převzaty z článku „The Lockheed P2V Neptune and Martin Mercator“ publikovaným na webu "vectorsite.net"

CP-127 Neptune.

Označení kanadských letounů P2V-7 v RCAF

Specifikace (P2V-4).

"Technické údaje pocházejí z oficiálních „Standard Aircraft Characteristics“"

Uživatelé.

Armádní použití.

Argentina (COAN), Austrálie (RAAF), Brazílie (FAB), Chile, Francie (Marine nationale), Japonsko (JMSDF), Kanada (RCAF), Nizozemsko (MLD), Portugalsko, Čínská republika, Velká Británie (RAF), USA (US Army, USAF/CIA, US Navy).

Civilní uživatelé.

Aero Union, Minden Air, Neptune Aviation Services.

Odkazy.

Související články.

Příbuzná letadla Podobná letadla

Lockheed P-2 Neptune (do září 1962 značený P2V) byl námořní hlídkový a protiponorkový letoun. Byl vyvinut společností Lockheed pro námořnictvo USA, aby nahradil letouny Lockheed PV-1 Ventura a PV-2 Harpoon. Letoun byl později nahrazen letounem Lockheed P-3 Orion. Byl navržen pro působení z pozemních základen, a proto, i když to byl námořní letoun, nikdy nepřistál na letadlové lodi. Avšak malý počet těchto strojů byl upraven pro start z letadlové lodi, přistát však musel na pozemní základně. Letoun byl úspěšně vyvážen i do jiných zemí a sloužil v několika armádách po celém světě.

Die Lockheed P2V (ab 1962: P-2) "Neptune" war ein zweimotoriges Marineflugzeug aus US-amerikanischer Produktion. Sie war das erste speziell als Seefernaufklärer konstruierte Landflugzeug. Weiterer Einsatzzweck war die U-Jagd. Ab 1945 gebaut, hatte die Neptune eine der längsten Dienstzeiten aller jemals gebauten Militärflugzeuge.


Historie.

První písemná zmínka o Liběšicích pochází z roku 1239 a nachází se v listině, kterou je král Václav II. věnovalkladrubskému klášteru. Roku 1282 se v pramenech objevuje jejich první světský majitel nazývaný Protivec. Dalším známým majitelem se stal nejpozději roku 1319 Albert z Frydlantu, příslušník rodu Ronovců, který byl purkrabím Litoměřic a na Přimdě a nakonec zastával úřad nejvyššího komořího. Kromě toho se stal zakladatelem rodu Škopků z Dubé. Část z erbu Ronovců – ostrve na žlutém poli – se přenesla i na znak obce. K rodu Ronovců patřili i Škopkové. Mezi nimi je také velký příznivce místního kostela Beneš Škopek z Dubé a z Liběšic, jenž daroval tomuto kostelu truhlu s ostatky svatých (např. paže svatého Sixta a čtrnáct dalších ostatků). Podmínkou bylo, že musí navždy zůstat v tomto kostele. Tím učinil z Liběšic významné poutní místo. Z roku 1405 pochází první zmínka o liběšické tvrz, na které sídlil Beneš starší Škope z Dubé. Během husitských válek byly Liběšice rozděleny mezi mnoho vlastníků. Hlavní byli Zikmund z Vartemberka, jehož potomci se zde drželi až do 16. století. A druhým byl Jindřich z Rabštejna, poslední vlastník z rodu Ronovců, který je roku 1487 prodal pánům z Gutšejna a ti je prodali roku 1520 Karlu Dubanskému z Duban.

Liběšice za panování Dubanů.

Karlu Dubanskému místní tvrz nevyhovovala, a proto nechal vystavět nový renesanční zámek, který splňoval ty nejvyšší nároky na tehdejší kvalitu života. Byl to vynikající hospodář a tolerantní katolík. Přikoupil Býčkovice a do zástavy získal bohatou Roudnici. Revidoval známou Hájkovu kroniku. Po jeho smrti v roce 1542 zdědil panství syn Oldřich, který přikoupil Ploskovice. Byl také hejtmanem Litoměřic, později hejtmanem Pražského hradu, podkomořím a královským radou. Zajímavostí je, že v Liběšicích byl nejspíše vězněn během let 1547–1452 saský protestantský kurfiřt Johann Friedrich I., který byl zajat po bitvě u Mühlberka. Po smrti Oldřicha spravovala majetek jeho vdova Anna Kostomlatská z Vřesovic, ale když se podruhé provdala, byl rodový majetek rozdělen na dvanáct dílů, a panství se tak rozpadlo. Liběšice s Drahobuzí získali Žichovcové z Duban. Z nich Jan Dubanský z Duban s manželkou Barborou z Říčan nechali v letech 1589–1591 postavit novou kostelní věž. Jejich erby společně s letopočty jsou nad vstupním portálem, který byl v roce 1996 restaurován. Jejich dcera Alena zemřela neprovdána v roce 1617 a před svou smrtí odkázala panství Jiřímu Sezimovi ze Sezimova Ústí, jehož rodu patřil Úštěk. Nový majitel se aktivně účastnil stavovského povstání proti Habsburkům, a proto bylo jeho jmění zkonfiskováno, ačkoliv zemřel již v roce 1619 před porážkou povstání.

Jezuité.

Roku 1621 daroval Ferdinand II. liběšické panství s jedním dílem Liběšic a statky Jištěrpy, Tetčiněves, Verneřice, Levín a Rochov jezuitské koleji u sv. Klimenta v Praze. V této době zde ještě působil luteránský pastor. Po bitvě na Bílé hoře probíhala rekatolizace. Tu někteří místní nesli jen s velkými obtížemi a někde dokonce kladli odpor. Například roku 1625 zabili nekatoličtí sedláci z Vědlic jezuitského hejtmana, protože je příliš nutil do katolické víry. Roku 1650 už mohli jezuité prohlásit, že jsou obyvatelé jejich panství jen katolíci. Následně se věnovali obnově zdejšího panství po třicetileté válce např. opravě liběšického zámku v roce 1654 a stěhování z prozatímního ubytování na úštěckém zámku. Došlo i ke změně struktury obyvatelstva, mezitím co v roce 1636 bylo označováno jako českoněmecké, tak od roku 1674 se udává jako německé.  Jezuité se zde rovněž ukázali jako dobří hospodáři. Roku 1675 odkoupili zbytek liběšického panství a panství úštěckého od litoměřických jezuitů a roku 1680 přikoupili ještě Dolní Chobolice. Liběšice se tak staly centrem rozsáhlého panství, které tvořilo komplex sahající od severních svahů Českého středohoří až po Roudnici. Sloužilo jako hlavní ekonomická základna pražského Klementina, která ho měla zásobovat a bylo zde i letní sídlo pro členy koleje svatého Klimenta v Praze. Ale vyvážely se odtud i kůže až do jižní Ameriky na tamní základnu jezuitů. K panství patřila města Úštěk, Levín a Verneřice a 52 vesnic spravovaných sedmi rychtáři. Fungovaly na něm také tři cihelny, šest kováren, pila, čtrnáct mlýnů na obilí a jeden mlýn na zpracování stromové kůry a tříslovin, dvě výrobny sukna a 32 šenků, ze kterých bylo pět panských. Roku 1679 pobýval na zámku osvícený jezuita, autor knihy "Rozpravy na obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého," Bohuslav Balbín, který vystoupil i na vrchol Sedla, odkud pozoroval svatojánské ohně v okolních vesnicích.

Selské povstání roku 1680.

Roku 1680 došlo k povstání poddaných, ke kterému vedlo zvýšení roboty po třicetileté válce. Nespokojenost se projevila už v roce 1676, kdy poddaní žádali vrchnost o zrušení nových robot, ale jejich žádost byla zamítnuta. Jejich názor se tak postupně radikalizoval, až se roku 1680 místní připojili k dalším povstáním ve východních, severních a západních Čechách. Už v únoru si úštěčtí měšťané žádali hlavně snížení platů. Když nepořídili, obrátili se s peticí na císaře využívaje toho, že se císař v Čechách schovával před morem. K nim se přidali i vesničané, kteří také odmítli platit a robotovat. Nejvíce místním vadily nové roboty a tzv. daleké fůry (sedlák byl povinen poskytnout svůj povoz pro delší cesty vrchnosti).  Správce panství páter Tolesius se rozhodl řešit situaci svoláním zástupců poddaných na liběšický zámek. Jenže jeden z vůdců poddaných, rychtář Mikuláš Slabý, byl neoblomný a trval na tom, že jsou ochotni robotovat jen tři dny v roce jako dříve. Jednání tak nepřineslo očekávaný výsledek a na jarní práce nikdo nepřišel. A tak to museli odpracovat čeledíni. Tou dobou už poddaní přestali vrchnost zcela respektovat. Koncem února sepsali petici a tu poslali císaři. Zároveň vyhrožovali, že zabijí každého, kdo poslechne vrchnost a úštěcké měšťanstvo nutili pod hrozbou vypálení města k tomu, aby se k nim přidali.  25. března, pod tlakem událostí, opustili jezuité Liběšice a uprchli do Litoměřic. Následujícího dne žádal páter Tolesius litoměřického hejtmana se žádostí, aby povstání co nejdříve zarazil. Ten však už věděl, že je na cestě pluk generála Haranta s vyšetřovací komisí. 30. března se opět sešli zástupci poddaných se správcem Tolesiusem a páterem hejtmanem Litoměřic a dohodli se, že poddaní budou zatím robotovat podle svého uvážení. Do Liběšic byl povolán páter Kryštof Fischer, který si v minulosti získal náklonnost obyvatel. Jednání však skončila neúspěšně, nepomohlo ani vyhlášení nového císařského patentu, protože byl poddanými považován za podvrh. Odvaha vzbouřenců poklesla, až když se dozvěděli o tvrdých postupech generála Haranta a s ním cestující vyšetřovací komise. Někteří z vůdců začali prchat do lesů.  Obávaná vyšetřovací komise dorazila koncem května. Výslech poddaných probíhal na zámečku v Jištěrpách. Před komisí stanuli vůdci povstání Mikuláš Slabý z Vrbice, Ivan Tobiáš z Habřiny a Jiří Sinke z Lukova. Po týdnu vyšetřování byli tito tři v Úštěku popraveni a mnoho dalších poddaných odsouzeno k nuceným pracím. Následně vypukl v Praze mor a z Prahy do Liběšic byli přestěhováni studenti a profesoři z pražského Klementina. Probíhaly zde i závěrečné zkoušky. Nakonec ale ani Liběšicko nebylo ušetřeno a mor řádil i zde. Památkou na něj je morový hřbitov a hřbitovní kaple svatého Františka Xaverského.

Novověk.

Po bouřlivých událostech roku 1680 a morové epidemii se ke správě panství vrátili jezuité. Ve třicátých letech osmnáctého století nastal stavební rozvoj Liběšic. Bylo postaveno sedmnáct nových domů a zbarokizován renesanční kostel. Rozvíjející se panské správě již nestačila stará správní budova a tak se rozhodlo o stavbě nového zámku. Na zámku fungovala laboratoř, lékárna a samozřejmě knihovna. Liběšice byly dotčeny i za sedmileté války, kdy v Chotiněvsi přezimovala část kavalérie maršála Dauna. V letech 1771–1772 navíc vypukl hladomor. Po zrušení jezuitského řádu v roce 1773 připadly Liběšice Náboženskému a Studijnímu fondu.  Byla zde provedena raabizace, při níž bylo rozparcelováno deset dvorů. Raabizace je pozemková reforma, jejímž cílem bylo rozdat panské pozemky sedlákům, čímž byla odstraněna robota, místo které měli poddaní odvádět peněžité dávky. A právě na kdysi jezuitských panstvích (tedy i Liběšicích) byla tato reforma vyzkoušena. Na přelomu století se místní museli Liběšičtí potýkat s problémy způsobenými povinností zásobovat tažení rakouské a ruské armády proti Napoleonovi.  Roku 1838 koupil panství kníže Ferdinand Lobkovic. V roce 1848 získaly Liběšice právo konat dva trhy ročně (právo konat jeden trh ročně měly již dlouho). V roce 1871 prodal kníže Ferdinand Lobkovic Liběšice textilnímu velkoprůmyslníkovi Josefu Schrollovi z Broumova, který byl roku 1873 povýšen do šlechtického stavu. Jeho potomci panství drželi až do roku 1945.  Během druhé poloviny devatenáctého století se v Liběšicích rozvíjel občanský a spolkový život: roku 1863 byl založen hasičský záchranný sbor, 1772 poštovní úřad, 1774 dobrovolný hasičský sbor, 1881 tělocvičná jednota, 1884 spolek válečných veteránů, 1898 byla postavena tělocvična a také započala stavba železniční stanice na trati Litoměřice – Česká Lípa. Roku 1903 byl vybudován vodovod, v roce 1906 byla zřízena spořitelna a záložna. A konečně 1909 byly Liběšice císařským rozhodnutím povýšeny na městys. Roku 1922 se Liběšice připojily na elektrickou síť. Během druhé světové války se staly Liběšice součástí Třetí říše, ale ani před tím zde moc Čechů nežilo (podle sčítání lidu v roce 1921 se k české národnosti hlásilo pouze 9 z 815 občanů). Po konci druhé světové války probíhal odsun Němců odtud do oblasti Meklenburska a Hessenska. S sebou směli mít jen oblečení, prádlo a malý obnos v hotovosti. Poslední odsun proběhl v září roku 1946.

Po roce 1945.

Již v roce 1945 se sem začali z vnitrozemí stěhovat první Češi. Jako jinde v republice byly i zde události konce čtyřicátých a začátku padesátých let dvacátého století diktovány komunistickou stranou. V roce 1949 tu byla založena jednotné zemědělské družstvo a roku 1950 došlo ke scelení pozemků. V roce 1951 sem přišlo 200 řeckých a makedonských dětí a o dva roky později 240 korejských dětí se svými vychovateli. Korejské děti časem opět odjížděls. Poslední korejské děti odjely v roce 1959 a po jejich odchodu byla budova zámku upravena na domov důchodců. Během roku 1968 zde měsíc pobývaly 3 divize okupačních armád a to se podepsalo na místní krajině. Roku 1982 byla otevřena střelnice a domov důchodců byl přeměněn na domov pro mentálně postižené.  Po roce 1989 došlo k mnohým změnám. Obce Chotiněves a Horní Řepčice se osamostatnily. Dále se obnovilo soukromé podnikání a jednotné zemědělské družstvo bylo přeměněno na Zemědělské družstvo Liběšice, které aktuálně obhospodařuje 1961 hektarů, z čehož je 87 hektarů chmelnic. Proměně se ale nevyhnul ani ústav sociální péče (dnes Domov na zámku).

Pamětihodnosti.

Muzeum Liběšicka.

V budově obecního úřadu Liběšice čp. 6 se nachází Muzeum Liběšicka, které názorně ukazuje historii zemědělské činnosti a života v domácnostech v tomto regionu. Vystavené předměty muzeu vesměs zapůjčili občané Liběšic a okolních vsí.

Obec Liběšice (německy Liebeschütz, též Liebeschitz) se nachází v okrese Litoměřice v Ústeckém kraji. Žije v ní obyvatel, z toho v samotných Liběšicích v roce 2011 žilo 910 obyvatel. Celé území obce s výjimkou Dolních Řepčic se nachází v Chráněné krajinné oblasti České středohoří.

Liběšice,, ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt zwölf Kilometer nordöstlich von Litoměřice im Böhmischen Mittelgebirge und gehört zum Okres Litoměřice.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1055. Ploskovice byly zmíněny v nejstarší souvislé české větě, kterou někdo připsal k latinské zakládací listině litoměřické kapituly, původně z let 1057 až 1058. Přípisek je z počátku 13. století. Ploskovice koncem 12. století patřily zámožnému šlechtici Hroznatovi. Roku 1188 je ale daroval řádu johanitů v Praze, kteří si zde postavili opevněné sídlo, komendu. Během husitských válek, v roce 1424, Ploskovice obsadil rytíř Ješek. V roce 1436 král Zikmund Lucemburský Ploskovice zastavil bývalému husitskému hejtmanovi Jakoubkovi z Vřesovic. Ten je roku 1440 vyměnil s Rydkéři z Polenska za hrad Kyšperk. Již před roku 1456 johanité vesnici vyplatili, ale sami ji pak zastavovali.  V druhé polovině 15. století sem přišel Adam z Drahonic, který roku 1483 vyhlásil nové roboty. Ty vedly 13. července 1496 k povstání poddaných, kteří dobyli tvrz a pána donutili k jejich propuštění ze své moci. Poddanství pak nabídli Daliborovi z Kozojed, který se panství ujal. Zemští hejtmané ale jeho čin odsoudili, v roce 1497 vyhlásili na Litoměřicku brannou hotovost a tvrz dobyli. Dalibor byl zajat, uvězněn v čerstvě postavené věži nad Jelením příkopem na Pražském hradě a 13. března 1498 popraven.

Zajímavosti.

Železniční stanice na trati z Lovosic do České Lípy, patrně jen díky zdejšímu zámku patřícímu Habsburské panovnické rodině má toto nádražíčko velmi mohutnou nádražní budovu.  Osamělá nádražní budova vzdálená přibližně 1,3 kilometru od Ploskovic působí v ploché bezlesé krajině impozantně. Ploskovice byly významným centrem chmelařské oblasti a v obci a v nejbližším okolí (Velký Újezd, Býčkovice) nalézaly obživu stovky sezónních pracovníků. Němým pozůstatkem časů prosperity je dnes již zaniklá dřevěná skladištní budova, kterou připomíná rozpadající se kamenná rampa.

Obec Ploskovice (německy "Ploschkowitz") se nachází v okrese Litoměřice, kraj Ústecký, zhruba 5,5 kilometru severovýchodně od Litoměřic. Žije v ní obyvatel. Obec je známá svým romantickým zámkem z let 1720–1730.

Ploskovice (deutsch "Ploschkowitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer nordöstlich von Litoměřice im Böhmischen Mittelgebirge und gehört zum Okres Litoměřice.


Historie.

1851–1963.

Komerční těžba ropy na pobřeží Severního moře začala v roce 1851, když James Young získal ropu z torbanitu těženého v skotském Midland Valley. V moři u Německa našli ropu u města Wietze nedaleko Hanoveru v roce 1859, což vedlo k objevení dalších 70 ropných polí, zásoby většinou pocházejí ze spodní křídy a jury a produkují celkově kolem 1340 m3 (8400 barelů) denně.  Zemní plyn byl objeven náhodou ve studně u Hamburku v roce 1910, což vedlo k menším objevům v dolomitech Zechsteinu v Německu. V Anglii firma British Petroleum objevila zemní plyn v podobných nalezištích v Eskdale v roce 1938 a v roce 1939 našli komerční ropu z doby karbonu u Eakringu v Nottinghamshire. Další objevy v East Midlands zvýšily produkci na 400 m3 (2500 barelů) denně, a druhá vlna objevů od roku 1953 do 1961 našla pole Gainsborough a 10 menších polí.

Rezervy a produkce.

Britské a norské části obsahují nejvíc z velkých ropných zásob. Odhaduje se, že jen norská část obsahuje 54 % mořských zásob ropy a 45 % zásob plynu. Víc jak polovina mořských rezerv byla podle oficiálních norských i britských zdrojů vytěžena.

Oddělení oxidu uhličitého.

V Severním moři norská platforma na těžbu zemního plynu Sleipner odděluje oxid uhličitý z plynu pomocí aminových rozpouštědel a skladuje jej pomocí geologické sekvestrace. Sleipner redukuje emise CO o asi 1 milion tun ročně, což je 1/9000 celkových emisí. Náklady na geologickou sekvestraci jsou v porovnání s celkovými provozními náklady malé. Od dubna 2005 BP uvažuje o testu velké sekvestrace oxidu uhličitého odděleného z emisí elektrárny na ropném poli Miller, protože její zásoby jsou vyčerpány.

Severomořská ropa je směs uhlovodíků obsahující kapalnou ropu a zemní plyn a produkuje se z ropných zásob pod Severním mořem.

Mit Nordseeöl werden Kohlenwasserstoffe (Erdöl und -gas) bezeichnet, die unter dem Boden der Nordsee lagern. Anfang der 1960er-Jahre wurde Öl in der Nordsee entdeckt, die Förderung begann 1971. Nach der Ölkrise von 1973 wurde die Nordseeförderung in großem Stil rentabel und ausgebaut. 1975 wurde eine Pipeline nach Teesside, Großbritannien, eröffnet.


Život.

Narodil se jako Jan Bucek nebo Bucka či Bucca patrně v Praze, protože je uváděn také jako Ioannes Pragensis (Jan Pražský), ale přesné datum není známo. V pramenech se vyskytuje i jako Johann der Eiserne (Jan Železný) a Ioannes Germanus (Jan Němec). Zřejmě byl vyšehradským kanovníkem, a to až do doby, kdy se stal biskupem v Litomyšli. Biskupské svěcení přijal dne 28. 4. 1389 a uváděl se zde jako Jan IV. V roce 1395 se stal členem panské jednoty proti králi Václavovi IV. a o rok později se stal členem královské rady, která byla králi vnucena, čímž Jan získal politický vliv. Za druhého zajetí krále Václava IV. (1402–1403) ho Zikmund Lucemburský jmenoval jedním ze zemských správců. Pokusil se získat uvolněný pražský arcibiskupský stolec, avšak Zikmundovy neshody s papežem Bonifácem IX. vedly k tomu, že kurie potvrdila volbu Zbyňka Zajíce z Hasenburgu. Po Zbyňkově smrti v roce 1411 usiloval Jan o volbu arcibiskupem ještě jednou, ale neuspěl pro nesouhlas Václava IV.

Kardinál.

V konzistoři 24. května 1426 jej papež Martin V. jmenoval kardinálem - knězem titulu sv. Cyriaka.  Biskup Jan Železný se stal zastáncem světského panování církve a rozhodným odpůrcem mistra Jana Husa a husitství vůbec. Od ledna 1415 se účastnil koncilu v Kostnici, kde vyžadoval zákaz přijímání pod obojí způsobou. Před koncilem také vystupoval jako jedním z žalobců proti Janu Husovi. Proto byl v Čechách nenáviděn a kališnická šlechta mu plenila statky. Po návratu v říjnu 1415 se nemohl ani ukazovat na veřejnosti a snažil se z Litomyšle udělat oporu boje proti husitství. V roce 1416 byl zvolen částí olomoucké kapituly biskupem, ale na olomoucký biskupský stolec dosazen milec krále Václava IV. Aleš z Březí, který byl násilně 29. 11. 1416 uveden do katedrály. Od 15. 12. 1416 byl Jan Železný jmenován koncilem jako administrátor olomoucký, přičemž zároveň zůstal biskupem v Litomyšli. Nový papež Martin V. spor nakonec vyřešil směnou, když dne 14. 2. 1418 potvrdil Jana Železného biskupem olomouckým a Aleše z Březí biskupem litomyšlským.

Administrátor pražské arcidiecéze.

V roce 1421 byl olomoucký biskup Jan XII. jmenován administrátotem pražské arcidiecéze a patriarchou akvilejským. Po vypuknutí husitských válek se stal jedním z úhlavních nepřátel husitů. Vedl svá vojska na koni v brnění do boje, proto dostal přízvisko ""Železný."" V roce 1422 svedl boj u Litomyšle, o rok později u Černé Hory. Roku 1423 proti němu uspořádali kališníci výpravu na Moravu a obléhali Kroměříž. O rok později se ubránil náporu husitů na hradě Mírově. Jeho vojsko mělo 3000 mužů a roku 1427 se s utrakvisty střetlo u Brna. Jeho zásluhou nezapustilo na Moravě husitství takové kořeny jako v Čechách.  Ke konci svého episkopátu mohl přestat s válčením a začal se věnovat obnově své diecéze. Došlo však k pronásledování katolického duchovenstva kališníky, před nimiž musel uprchnout do Uher za králem Zikmundem, jehož nároky na český trůn podporoval. Král mu nabídl uvolněné vácovské biskupství a Jan požádal papeže o dispens. Ta stačila ještě dojít, avšak kardinál Jan Železný zemřel 9. 10. 1430 v Ostřihomi. Pohřben byl ve Vácu v nynějším františkánském kostele. Po své smrti byl ctěn jako ctihodný.

Jan XI. (XII.) Železný jako olomoucký biskup, předtím Jan IV. jako litomyšlský biskup (kolem poloviny 14. století, pravděpodobně Praha — 9. října 1430 Ostřihom), byl český pozdně středověký biskup a později kardinál, Husův odpůrce a účastník kostnického koncilu.

Johann von Bucca (auch: "Johann der Eiserne"; "Johann de Bucca"; "Johannes von Prag"; nach der Bischofsliste von Leitomischl: "Johannes IV. von Bucca, der Eiserne"; nach der Bischofsliste von Olmütz: "Johannes XII. von Bucca, der Eiserne"; tschechisch "Jan Železný"; * vermutlich Prag; † 9. Oktober 1430 in Gran oder Preßburg) war Bischof von Leitomischl und von Olmütz, Administrator von Prag und von Waitzen sowie Kardinal.


Historie.

Zvornik patří k nejstarším městům v Bosně a Hercegovině, poprvé je zmíněn roku 1410, a to pod názvem "Zvonik". Založen byl na obchodní cestě mezi tehdejší Bosnou a východními územími expandující Osmanské říše, na obchodní cestě spojující Bělehrad se Sarajevem. Během turecké vlády bylo město centrem samosprávného útvaru, známého jako sandžak. V roce 1910 mělo město přes tři a půl tisíce obyvatel; Rakousko-uherská správa zavedla evropské vzdělání (první gymnázium bylo otevřeno v roce 1886 a pomohla s rozvojem infrastruktury, převážně cest a železnic.  Most, který spojuje Mali Zvornik s bosenským Zvornikem (Republika srbská), byl vybudován v době existence meziválečného Království Jugoslávie.  Na začátku druhé světové války, která v tehdejší Jugoslávii vypukla v dubnu 1941 (tzv. dubnová válka), bylo město připojeno k fašistickému Nezávislému státu Chorvatsko (NDH). Nacházelo se v zóně německého vlivu a byla zde přítomna německá okupační vojska. V červenci 1943 bylo město osvobozeno 1. proletářskou údernou brigádou Jugoslávských partyzánů. Po skončení války bylo rozhodnuto, že se bude nacházet v republice Bosně a Hercegovině; jeho předměstí Mali Zvornik na druhém břehu řeky Driny se stalo součástí srbské republiky v rámci nové Jugoslávie.  V roce 1945 se město stalo sídlem vlastní správní jednotky ("srezu"), jehož hranice vycházely ještě z doby existence Rakousko-uherska. Mezi lety 1955 až 1958 byly k Zvorniku ještě připojena z administrativního hlediska města Vlasenica a Srebrenica.  V roce 1960 byly v blízkosti Zvorniku odhaleny pozůstatky lomu z doby existence Římské říše.  V dobách socialistické Jugoslávie byly ve městě a jeho okolí vybudovány různé průmyslové podniky, v padesátých letech byla např. jižně od města zbudována vodní elektrárna. Ke konci 80. let se zde budovala železniční trať do Tuzly.  Během občanské války v 90. letech minulého století zde došlo k velkým změnám z hlediska složení obyvatelstva, stejně jako v celé oblasti východní Bosny město opustili Chorvati a Muslimové a nastěhovali se sem ze západních částí země vyhnaní Srbové; docházelo zde k masakrům muslimského obyvatelstva. Řada Bosňáků se po skončení války a normalizování poměrů vrátila.

Charakter města.

Dnes je Zvornik znám hlavně řekou Drinou, která jím protéká, rozdělený na Mali Zvornik patřící Srbsku a na zbytek města, který spadá pod Bosnu a Hercegovinu. Většina jeho obyvatel je tvořená Srby, kteří před válkou žili na západě země. V okolí města se nacházejí hory s krásnou přírodou. Severně od města se nachází obec Karakaj, ve které je silniční hraniční přechod do Srbska.

Zdravotnictví.

První nemocnice byla ve Zvorniku zřízena během období Rakousko-uherské nadvlády pro potřeby vojenské posádky. Sloužila nicméně i civilnímu obyvatelstvu. Před vypuknutím druhé světové války byla zaměněna modernější institucí, v roce 1957 byla vybudována i poliklinika. Ta byla roku 1957 rozšířena a přejmenována na Lékařské centrum (bosensky "Medicinski centar").  První lékarna ve Zvorniku byla otevřena v roce 1958.

Sport.

Ve Zvorniku hraje fotbalový klub "Drina", který byl založen v roce 1945 po skončení druhé světové války.

Zvornik (srbskou cyrilicí Зворник) je město v Bosně a Hercegovině, v Republice srbské. Je administrativním centrem regionu Vlasenica, leží na hranici se Srbskem. Podle posledního sčítání lidu zde žilo 14 852 obyvatel.

Zvornik () ist eine Stadt im Nordosten von Bosnien und Herzegowina und Verwaltungssitz der Opština Zvornik. Die Stadt liegt auf dem Gebiet der Republika Srpska am linken Ufer der Drina, welche hier die Grenze zu Serbien bildet, südlich Bijeljinas. Südlich der Stadt befindet sich der angestaute Zvorniksee.


Klubová kariéra.

Začínal v Prušánkách, potom hrál v SK Hodonín a do 1. FC Brno přišel v roce 2003. Do ligového kádru byl přeřazen v létě 2006. V zimě 2006/07 o něj projevilo zájem několik evropských velkoklubů - Juventus, Inter Milán, londýnský Arsenal, ale Mazuch dal přednost německému Leverkusenu. Součástí přestupu za 40 miliónů korun byla podmínka, že Mazuch bude ještě jeden a půl roku hrát (hostovat) za Brno. Leverkusen však nedodržel termín splátek a Brno Mazucha v létě 2007 prodalo do Fiorentiny. V létě 2009 poslala Fiorentina Mazucha na roční hostování do Anderlechtu. Součástí dohody byla také opce na případný přestup. S Anderlechtem získal v sezóně 2009/10 belgický ligový titul. Do Anderlechtu nakonec přestoupil a strávil zde dvě sezóny. V letech 2012–2015 byl hráčem ukrajinského klubu Dněpr Dněpropetrovsk. V březnu 2015 prodělal vážné zranění kolena.  V prosinci 2015 podepsal smlouvu se Spartou Praha na 4,5 roku, zájem měly podle jeho agenta Viktora Koláře i anglické kluby Leicester City FC (tou dobou vedoucí tým Premier League), Norwich City FC, Middlesbrough FC, ruský FK Dynamo Moskva, belgické Bruggy a New York City FC z USA. Do mužstva přišel jako volný hráč (zadarmo), neboť mu v létě 2015 vypršela smlouva s Dněprem. Ve Spartě si vybral dres s číslem 2.  Nový italský kouč Sparty Andrea Stramaccioni s jeho službami přestal počítat, Mazuch byl tedy v červenci 2017 na zkoušce v anglickém druholigovém klubu Hull City AFC. Testy dopadly úspěšně a Mazuch podepsal s Hullem smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Od patnácti let také hraje za mládežnické reprezentace. Největších úspěchů dosáhl s reprezentací do 17 let v roce 2006, kdy ve finále mistrovství Evropy prohrál český tým s Ruskem až na penalty a získal tak stříbrné medaile. V roce 2007 na mistrovství Evropy do 19 let získal bronzovou medaili.  Byl součástí mládežnického reprezentačního týmu ČR do 20 let, který na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2007 konaného v Kanadě získal stříbrné medaile, když ve finále podlehl Argentině 1:2. Hrál i na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2009 v Egyptě, kde ČR vypadla v osmifinále s Maďarskem na penalty 3:4 (po prodloužení byl stav 2:2).

A-mužstvo.

V A-mužstvu České republiky debutoval 22. května 2010 v přátelském utkání v USA proti Turecku (prohra ČR 1:2). Další příležitost dostal až pod trenérem Josefem Pešicem 15. října 2013 v kvalifikačním zápase s Bulharskem (výhra ČR 1:0).

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Ondřeje Mazucha v české reprezentaci do 21 let

Ondřej Mazuch (* 15. března 1989, Hodonín) je český fotbalový obránce a reprezentant, od července 2017 působící v Hull City AFC. Mimo Českou republiku působil na klubové úrovni v Německu, Itálii, Belgii a na Ukrajině, od léta 2017 je v Anglii. Jeho oblíbeným obráncem je Tomáš Řepka.

Ondřej Mazuch (* 15. März 1989 in Hodonín, Tschechoslowakei) ist ein tschechischer Fußballspieler, der derzeit beim FK Mladá Boleslav unter Vertrag steht.