Sportovní kariéra.

Jeden z estonských sportovních hrdinů měl od mládí kariéru v judu danou velmi vysoko. Jako reprezentant Sovětského svazu měl všechny předpoklady stát se v seniorském věku prvním Estoncem startujícím na vrcholné akci v barvách této již neexistující země. Jenže v roce 1991, došlo v jeho zemi k velkým změnám. Estonsko na konci léta 1991 vyhlásilo nezávislost, a ke všemu se odmítlo stát členem Společenství nezávislých států. To bylo pro Pertelsona obrovské plus, protože v roce 1992 nemusel řešit nominační problémy.  Na olympijské hry v Barceloně v roce 1992 jel sbírat zkušenosti. Startoval mezi polotěžkými vahami (tehdy -95kg) a v prvním kole prohrál s Britem Stevensem. V opravách ukázal to co ho zdobilo po celou kariéru a to divácky atraktivní způsob boje plného zvedaček a strhů na zem a vůle vyhrávat. Všechny své soupeře porazil na ippon a v boji o třetí místo vyzval Nizozemce Meijera. Vydržel s ním bojovat až do konce zápasu, ale prohrál na větší počet napomínání.  Od roku 1993 startoval mezi těžkými vahami. V prvních sezónách medaile nesbíral, až v olympijském roce 1996 získal první velkou medaili (hned zlatou). Na olympijských hrách v Atlantě v roce 1996 však prohrál v prvním kole se zkušeným Polákem Kubackim na dnes již neexistující pravidlo sogo-gači (judista vítězí pokud má na svém kontě wazari a soupeř 3 napomínání). Do oprav ho Polák nevytáhl.  Na olympijských hrách v Sydney v roce 2000 již patřil k hlavním favoritům na medaili. Své první tři soupeře přejel na ippon po minutě boje. Mezi nimi i stříbrného z minulých her Španěla Pereze. V semifinále se utkal s Francouzem Douilletem. Po minutě a půl držení se a hledání úchopu rozhodčí Pertelsona napomenul šidem za pasivitu. Ten polevil v koncentraci a Francouz toho po chvíli využil uči-matou za ippon. V boji o třetí místo nedal šanci Bělorusu Šarapovovi. Po minutě boje ho dostal na ippon technikou uči-mata. Získal první olympijskou medaili.  Po olympijských hrách byl na vážkách ohledně ukončení kariéry. V sezóně 2002 již zápasil mimo reprezentaci. V roce 2003 se rozhodl vrátit a přidělal tím vrásky na čele svému nástupci Padarovi. Estonsko tak mělo v olympijském roce 2004 dva elitní judisty v těžkých vahách. Na olympijských hrách v Athénách mohl startovat pouze jeden. Nominace nakonec dopadla pro něho. Ve čtvrtfinále se utkal s Rusem Tmenovem, který byl tehdy na vrcholu sil a cesta přes něho nevedla. V opravách si opět stylovým způsobem vybojoval zápas o třetí místo proti Italu Bianchessimu. Turnajem znavený, mohutný Ital (160kg) byl od začátku duelu o krok pozadu a po minutě boje ho Pertelson poslal na zem technikou uči-mata. Vybojoval tak druhou bronzovou medaili.  Po olympijských hrách ukončil sportovní kariéru.

Osobní život.

Po skončení sportovní kariéry začal podnikat. V roce 2013 byl odsouzen k ročnímu trestu za finanční podvody.

Indrek Pertelson, (* 21. dubna 1971 Tallinn, Sovětský svaz) je bývalý reprezentant Estonska a předtím krátce Sovětského svazu v judu. Je majitel dvou bronzových olympijských medailí. Od května 2013 si odpykává roční trest vězení za finanční podvody.

Indrek Pertelson (* 21. April 1971 in Tallinn, Estnische SSR) ist ein ehemaliger sowjetischer bzw. estnischer Judoka. Er war Europameister und Medaillengewinner bei Weltmeisterschaften und Olympischen Spielen.


Život a tituly.

Karel Kristián se narodil 16. ledna 1735 ve Weilburgu. Jeho otcem a zároveň předchůdcem byl Karel August Nasavsko-Weilburský a matka Augusta Bedřiška Vilemína Nasavsko-Idsteinská. Jeho učitelem v dětství byl jmenován Charles de la Pottrie, ten byl i později jeho významnou součástí, například v době, kdy sám Karel Kristián předal politické věci jemu a nechal se naverbovat do holandské armády. Karel Kristián byl velmi dobrým vojevůdcem a o několik let později se stal velitelem nizozemské jízdy. Od roku 1769 velel také jako polní maršál. Později se stal generálem nizozemské pěchoty a guvernérem Bergen op Zoom a Maastrichtu.  Titul hraběte zdědil po svém otci a později se mu povedlo sjednotit jeho území s územími Nasavsko-Saarbrückenskými, Nasavsko-Usingenskými a Nasavsko-Dietzskými. Od roku 1753 pak oficiálně byl prvním knížetem Nasavsko-Weilburským. Jako hrabě Nasavsko-weilburský podporoval vznik penzijních fondů pro duchovní a učitele.  Karel Kristián zemřel v roce 1788 a jeho následníkem se stal jeho nejstarší syn Fridrich Vilém (1788–1816). Ten později vládl společně s bratrancem Fridrichem Augustem a po nich vládl syn Fridricha Viléma; Vilém, zvaný také jako Vilém I.

Manželství a potomci.

Dne 5. března 1760 se v Haagu oženil s princeznou Karolínou Oranžsko-Nassavskou, dcerou Viléma IV., prince oranžského. Spolu měli celkem 15 dětí.  Krom nich se Karolíně narodily ještě čtyři děti (1767, 1778, 1779, 1785), ty ale již při porodu byly mrtvé. Celkem se tedy dospělosti dožilo z patnácti dětí jen sedm.  Po smrti manželky Karolíny se pravděpodobně znovu oženil, s Barbarou Giesen, nicméně, toto morganatické manželství nepodporují žádné dokumenty ani záznamy, je tedy pravděpodobné, že nikdy neexistovalo.

Karel Kristián Nasavsko-Weilburský (16. ledna 1735, Weilburg – 28. listopadu 1788, Kirchheim), byl od narození až do roku 1753 hrabě Nasavsko-Weilburský a od roku 1753 až do svojí smrti pak prvním knížetem Nasavsko-Weilburským.

Karl Christian (* 16. Januar 1735 in Weilburg; † 28. November 1788 in Münster-Dreisen (ca. 8 km vor Kirchheimbolanden)) war von 1753 bis 1788 Fürst von Nassau-Weilburg.


Klubová kariéra.

Mata hrál za rezervní tým Realu Madrid. V roce 2007 odešel do klubu Valencia CF.

Chelsea FC.

Z valencie jej v roce 2011 koupil londýnský klub Chelsea FC za 23,5 milionu liber.  31. srpna 2012 nastoupil v Monaku v základní sestavě Chelsea k utkání o evropský Superpohár proti španělskému Atléticu Madrid, v němž se střetávají vítěz Ligy mistrů (tehdy Chelsea FC) a Evropské ligy (tehdy Atlético Madrid). Mata hrál do 81. minuty, ale porážce 1:4 společně se svými spoluhráči zabránit nedokázal. 25. září 2012 v utkání anglického ligového poháru proti Wolverhamptonu Wanderers vstřelil gól, Chelsea zvítězila 6:0.  Do jarního šestnáctifinále Evropské ligy 2012/13 byl Chelsea přilosován český klub AC Sparta Praha, Mata nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, anglický celek zvítězil 1:0 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara. O týden později se Mata představil v odvetě na Stamford Bridge, Sparta dlouho vedla 1:0, ale gól Edena Hazarda ve druhé minutě nastaveného času znamenal postup Chelsea do osmifinále Evropské ligy. Nakonec s Chelsea postoupil až do finále soutěže proti Benfice Lisabon. 15. května 2013 slavil se spoluhráči titul v Evropské lize po vítězství 2:1 ve finále nad Benfikou Lisabon.  V závěru sezóny 2012/13 byl zařazen do Jedenáctky roku Premier League (Premier League Team of the Year). 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 vstřelil gól v zápase s Evertonem, Chelsea zvítězila 2:1, se ziskem 75 bodů skončila na 3. místě a definitivně si tak zajistila účast v Lize mistrů 2013/14.  V sezoně 2013/14 po příchodu kouče Josého Mourinha nedostával tolik příležitostí, trenér preferoval jiné hráče. Velký zájem o něj projevil v lednu 2014 konkurenční Manchester United FC, který sháněl posilu do středové řady a byl ochoten nabídnout 37 milionů liber.

Manchester United.

Transfer do Manchesteru United se nakonec uskutečnil, částka 37 milionů liber byla nejvyšší v historii přestupů manchesterského klubu, překonala 30,75 milionu liber z roku 2008 za příchod bulharského útočníka Dimitara Berbatova. Debutoval 28. ledna v ligovém utkání proti velšskému týmu Cardiff City FC, v němž si připsal asistenci na gól. Manchester United vyhrál 2:0.  Ve finále Evropské ligy UEFA 2016/17 nastoupil v základní sestavě na pravém křídle, dostajíce přednost před Lingardem. United proti Ajaxu vyhrál 2:0 a Mata tak podruhé triumfoval v Evropské lize.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Mata působil v mládežnických reprezentacích Španělska. Se španělským týmem do 19 let vyhrál Mistrovství Evropy hráčů do 19 let 2006 v Polsku, kde mladí Španělé porazili ve finále Skotsko 2:1. S týmem do 21 let vyhrál roku 2011 Mistrovství Evropy U21 v Dánsku, když Španělé zvítězili ve finále nad Švýcarskem 2:0.  V létě 2012 byl napsán na soupisku pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko (které mělo na soupisce i hráče z A-mužstva) zde bylo po vítězství na Euru 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Mata odehrál všechna tři utkání svého týmu.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska debutoval 28. března 2009 v domácím kvalifikačním utkání proti Turecku, které Španělé vyhráli 1:0. Mata se dostal na hřiště v 63. minutě.  Se španělskou reprezentací vyhrál MS 2010 v Jihoafrické republice a EURO 2012 v Polsku a na Ukrajině. Trenér Vicente del Bosque jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B.

Úspěchy.

Klubové.

Valencia CF  Chelsea FC  Manchester United FC

Statistiky.

"Aktuální k 15. dubnu 2020"

Juan Manuel Mata García (* 28. dubna 1988, Burgos, Španělsko), je španělský fotbalový záložník a reprezentant hrající za klub Manchester United FC.

Juan Manuel Mata García (* 28. April 1988 in Burgos, Kastilien und León) ist ein spanischer Fußballspieler. Der als äußerst beweglich und flink beschriebene Stürmer von Manchester United wird meist auf dem linken Flügel oder als offensiver Mittelfeldspieler eingesetzt. Mit der spanischen Nationalmannschaft wurde er Welt- und Europameister. Mit dem FC Chelsea gewann er 2012 die Champions League und 2013 die Europa League.


Historie.

První písemná zmínka o osídlení této lokality (Horská Kvilda) se datuje k roku 1577. Osidlování souviselo nejspíše s pohybem osob na obchodní stezce. Ta tudy procházela a její dvě větve (ve směru z Čech) se zde spojovaly. Je ale možné, že sem lidé sezónně přicházeli (za drahými kovy) již dříve. Od počátku měla zdejší zástavba charakter rozptýlených usedlostí. Jen na několika místech podél hlavní komunikace byly stavby více koncentrovány. Osídlení zde nemělo výhradně zemědělský charakter (převažoval chov dobytka), což bylo dáno extrémním charakterem zdejšího horského klimatu. Lidé se tu živili dřevařstvím, sklářstvím a také tím, že poskytovali zázemí tudy procházejícím obchodním karavanám. Byl to zejména rozvoj sklářství, který způsobil kulminaci počtu místního obyvatelstva.

Vývoj osídlování.

Osídlení se nejspíše dlouhou dobu udržovalo na počtu jen několika málo usedlostí. V roce 1654 zde byly celkem čtyři, v roce 1713 jich bylo sedm a v roce 1785 již sedmnáct. Významnější přírůstek počtu obyvatel nastal až v 18. a 19. století v souvislosti s rozvojem sklářství a dřevařství v okolních lesích. V té době vznikaly roztroušené samoty či vísky dislokované v izolovaných enklávách v okolních lesích. Pokles počtu obyvatel nastal v první polovině 20. století ale zásadní se odehrál až s odsunem německého obyvatelstva po konci druhé světové války. Úbytek počtu obyvatel pak pokračoval až do konce 80. let dvacátého století. K 1. lednu 1998 zde žilo 32 obyvatel, k 1. lednu 2011 už bylo evidováno 98 obyvatel. Současný (2011) rozsah osídlení samotné Horské Kvildy je prakticky identický s jeho kulminačním rozsahem v 19. a v první polovině 20. století.

Odkazy.

Reference.

<references>  </references

Horská Kvilda () je obec na Šumavě, v okrese Klatovy, 25 km jižně od Sušice. Horská Kvilda zaujímá rozlohu 29,91 km2 a žije zde obyvatel. Součástí obce je i osada Korýtko.

Horská Kvilda (deutsch "Innergefild") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 17 Kilometer westlich von Vimperk und gehört zum Okres Klatovy.


Dějiny rodu.

Pravděpodobný předek rodu Jenec ze Šumberka se připomíná v roce 1281, prokazatelný původ lze doložit až v souvislosti se zmínkou o tvrzi v Prusinovicích z roku 1349. Tas z Prusinovic koupil v roce 1408 panství Potštát a od té doby se jeho potomci psali jako Podstatští z Prusinovic. Prokop Podstatský prodal Prusinovice v roce 1464, ale další členové rod získávali řadu dalších statků na Moravě (Bouzov, Ivanovice na Hané, Malenovice) a dostali se i k zemským úřadům - Jetřich starší byl v letech 1573–1578 moravským nejvyšším zemským písařem. Hlavní rodové sídlo v Potštátě prošlo v 16. století přestavbou z tvrze na renesanční zámek.  Zatímco Jan Felix Podstatský v pobělohorských konfiskacích ztratil Potštát (1623), jeho bratranec Kryštof Karel (†1645) naopak na konfiskacích profitoval, získal například Otrokovice a Zlín, v letech 1625–1628 byl na Moravě nejvyšším dvorským sudím a v roce 1627 byl povýšen do panského stavu. Jeho tři synové založili tři hlavní rodové větve, linie "Podstatský-Lichtenštejn" a "Podstatský-Thonsern" žijí dodnes. Z potomstva nejmladšího syna Kryštofa Karla II. pocházel Jan Nepomuk (1707–1758), císařský rada a moravský zemský soudce, který byl v roce 1744 povýšen do hraběcího stavu. Vlastnil Hustopeče nad Bečvou, zemřel ale bez mužského potomstva.

Větev Podstatský-Lichtenštejn.

Na počátku současné linie hrabat Podstatských-Lichtenštejnů stál Jiří Valerián (†1688), moravský zemský sudí, majitel Veselíčka a Bartošovic, který rodový majetek rozšířil v roce 1677 přikoupením Slavkova u Opavy. Jeho syn František Dominik (1650? – 1721) zastával vysoké úřady na Moravě (nejvyšší sudí 1702–1714, nejvyšší komorník 1714–1721) a v roce 1707 byl povýšen na hraběte. Jeho syn František Valerián (1678-1741) se oženil s Marií Terezií z Lichtenštejna-Kastelkornu (1693-1748), z tohoto sňatku později vzešel alianční rod Podstatský-Lichtenštejn. Významný moravský osvícenec, diplomat a politik Alois Arnošt Podstatský (1723–1793), převzal na základě předchozích dědických dohod jméno a erb vymřelých Lichtenštejnů z Kastelkornu, jeho syn Leopold I. (1763–1813) v roce 1796 získal i lichtenštejnský majetek (Telč). Od roku 1762 nese tato linie jméno Podstatský-Lichtenštejn, respektive "hrabě Podstatský z Lichtenštejna a Kastelkornu, svobodný pán z Prusinovic".  Teprve ziskem Telče se Podstatští zařadili mezi významnou šlechtu Habsburské monarchie, což kromě rozsáhlého pozemkového vlastnictví dokládají i jejich aktivity v politice a kultuře. Leopold I. proslul jako mecenáš a lidumul, jeho syn Leopold III. propagoval především hudbu a ve Vídni obdržel čestný titul "hrabě dvorské hudby" ("Hofmusikgraf"). Společenský vzestup rodu dokazuje i výběr nevěst z předních šlechtických rodin (Clary-Aldringenů, Paarů, Nosticů, Lobkoviců ad.). Leopold IV. (1903-1979) se přihlásil k německé národnosti a jeho majetek (Telč, Veselíčko) byl v roce 1945 zestátněn. Jeho syn Jiří Kryštof (*1932) sice v roce 1990 získal československé občanství, ale jeho dlouholetý boj o restituci majetku byl neúspěšný. Leopoldův mladší bratr Alois (1905–1982) vyženil s Josefínou Harrachovou (1905–2000) velkostatek Velké Meziříčí. Ti se naopak hlásili k české národnosti a majetek jim byl po roce 1989 vrácen. Současným správcem Velkého Meziříčí je jejich syn Jan Nepomuk Podstatský (*1937).

Větev Podstatský-Thonsern.

Zakladatelem panské větve Podstatský-Thonsern byl pravděpodobně Karel Šebestián, nejmladší syn Kryštofa Karla. Jeho potomci vlastnili na přelomu 17. a 18. století statek Hovězí, ale až díky dědictví po vymřelém rodu Thonsernů nabyli určitého významu. Panství Litenčice na Kroměřížsku zdědili v roce 1778, ale až Vilém František (1781–1833) získal v roce 1804 titul svobodného pána spolu s přijetím jména Thonsern ("Podstatský z Prusinovic, svobodný pán z Thonsernu"). Jeho vnuk Theodor (1844–1910) byl dlouholetým poslancem Moravského zemského sněmu a jeho potomkům patří zámek Litenčice dodnes.

Erb.

V původním znaku nosili na červeném štítě parohy jelena či daňka, s povýšením do panského stavu v roce 1627 byl do erbu přidán zlatý lev v modrém poli. Po přijetí jména vymřelého rodu Lichtenštejn-Kastelkornů obdrželi srdeční štítek se stříbrným klínem v modrém poli.

Podstatští z Prusinovic (psáno též Podstatzky) jsou starý moravský šlechtický rod připomínaný v písemných pramenech od 13. století. Vlastnili řadu statků na Přerovsku a Zlínsku, později zastávali i zemské úřady na Moravě. V roce 1627 byli povýšeni do panského stavu a ve dvou liniích obdrželi v letech 1707 a 1744 hraběcí titul. Dědictvím po vymřelém rodu Lichtenštejnů z Kastelkornu uplatnili v roce 1762 nárok na jejich jméno a erb. Rodina "Podstatský-Lichtenštejn" poté patřila k nejvyšší šlechtě v Rakousku a patřil jí rozsáhlý majetek na Vysočině (Telč) a severní Moravě. Nejdéle se v rodovém majetku udrželo panství Veselíčko, které Podstatským patřilo v letech 1573–1945. Panské linii "Podstatský-Thonsern" patří od počátku 19. století Litenčice na Kroměřížsku.

Die Herren von Prusinowitz, manchmal auch "von Prussinowitz" geschrieben (tschechisch "z Prusinovic") war ein mährisches Adelsgeschlecht, welches seit 1349 zuerst urkundlich erscheint und zahlreiche mährische und böhmische Ländereien hielt. Sein Stammhaus befindet sich nicht in dem Dorf "(Neu-)Prusinowitz" (davor und heute Ranošov, nach dem Gründer Ranosch genannt) auf der Herrschaft Wesselicko, sondern im gleichnamigen "Prusinowitz", Bezirk Holleschau (Holešov) (früher Kreis Prerau) in Nordmähren.


Geografie a geologie.

Kráter Rano Raraku se nalézá ve východní části Velikonočního ostrova asi 12 km od obce Hanga Roa. Rano Raraku je boční kráter rozlehlé sopky Maunga Terevaka a nachází se 9 km jihovýchodně od jejího vrcholu (507 m n. m.). Sopka Terevaka je nejmladší ze tří sopek na ostrově; její stáří se odhaduje na 300 000 let. Vulkány Rano Kau a Poike původně vytvářely oddělené ostrovy. Teprve vulkanický proces vzniku sopky Maunga Terevaka spojil území všech tří sopek a zformovali dnešní tvar ostrova. Povrchové vrstvy kráteru Rano Raraku jsou tvořeny tufem - zhutněným sopečným prachem. Kráter je tvarově výrazně nesymetrický. Jihovýchodní stěny kráteru jsou příkré, zcela znemožňující turistický přístup na hřeben. Severní a severozápadní část kráteru je mírně svažitá a umožňující přístup.

Kráterové jezero.

Slovo "Rano" znamená v jazyce původních obyvatel ostrova "kráterové jezero". Na ostrově jsou tři kráterová jezera, která jsou jedinými přírodními rezervoáry srážkové vody na ostrově. Vedle Rano Raraku je to Rano Kau a Rano Aroi. Jezero Rano Raraku má plochu zhruba 10 ha. Nadmořská výška hladiny je 50 m. Je zhruba kruhového tvaru o průměru přibližně 350 m. Objem vody je přibližně 206 000 m3. Největší hloubka je cca 3m. Voda je téměř neutrální, ph=7,15. Břehy kráterového jezera Rano Raraku jsou porostlé rákosím totora "Polygonum" a "Scirpus californicus". Vegetace pokrývá asi 45% plochy hladiny zejména v jižní třetině jezera a je tvořena plovoucími ostrůvky endemického mechu "Campylopus turficola". Vodovodní rozvod z jezera je zdrojem vody pro usedlosti v blízkém okolí. Jezero je také napajedlem koní.

Chráněná oblast.

Kráter Rano Raraku je součástí Národního parku Rapa Nui, zřízeného roku 1935 chilským ministerstvem pro území a kolonizaci.

Fauna.

V okolí jezera Rano Raraku nežijí žádní vodní ptáci. Ze zpěvného ptactva dnes obývá oblast kolem jezera množství dijuk obecných "Diuca diuca" a vrabců "Passer domesticus" a druhy "Milvago chimango" a "Nothoprocta perdicaria". V okolí jezera se vyskytují vážky "Neuroptera".

Flóra.

V okolí jezera se endemicky vyskytuje křivonožka "Campylopus turficola".

Tufový lom a sochy Moai.

Nedokončené sochy.

Jižní část kráteru Rano Raraku byla lomem, ze kterého domorodci tesali sochy Moai. Naprostá většina soch na ostrově má původ v lomu Rano Raraku. V lomu se nalézají nedokončené sochy i sochy, jejichž tvorba byla přerušena z důvodu výskytu xenolitu v opracovávaném kusu tufu, z něhož byly sochy tesány. V lomu bylo nalezeno množství nástrojů, většinou opotřebených tesáním.

Vztyčené Moai.

Mimo lom, na vnějším svahu kráteru, ale i uvnitř kráteru mezi hřbetem a kráterovým jezerem je množství soch Moai, které jsou po ramena nebo po bradu v zemi. Od ostatních soch na ostrově se liší tím, že nemají oči a pukao a nebyly svrženy v době ostrovní občanské války. Mají špičatou základnu, což vylučuje úmysl vztyčit je na ahu plošinách. V okolí kráteru Rano Raraku se nachází téměř 400 soch Moai.

Tukuturi.

Zcela výjimečná Moai, nacházející se v areálu Rano Rarako se nazývá Tukuturi. Je to socha s vousy a v klečící poloze, což je mezi sochami Moai jedinečné. Tukuturi je vytvořena z červené sopečné strusky, nacházející se na Puna Pau. Nebyla tedy vyrobena u Rano Raraku, jen tam byla dopravena. Patrně má vztah ke kultu Ptačího muže a tedy patří k posledním sochám Moai, které kdy byly vytvořeny. Tukuturi byla vykopána během expedicí Thora Heyerdahla konané v letech 1955-56.

Rano Raraku je boční kráter dnes již neaktivní sopky Maunga Terevaka na Velikonočním ostrově. Vnější svah kráteru Rano Raraku byl v době od šestého do osmnáctého století lomem, ze kterého původní obyvatelstvo ostrova tesalo monolitické sochy Moai.

Der Rano Raraku ist ein erloschener Vulkan, genauer ein Schlackenkegel, mit einer Höhe bis zu 150 m auf der Osterinsel. Er erhebt sich 14,7 km östlich von Hanga Roa übergangslos aus der grasbewachsenen Ebene. Der Südosthang des kegelförmigen Berges ist stellenweise erodiert. Die steile Abbruchkante ist in geologisch erst sehr kurz zurückliegender Zeit durch Küstenerosion entstanden, als der Vulkankegel noch unmittelbar vom Meer angenagt wurde. Ein späterer Lavastrom des Maunga Terevaka veränderte die Küstenlinie, sodass der Rano Raraku jetzt ca. einen Kilometer vom Ozean entfernt ist.


Historie.

S narůstající popularitou v heavy metalu během začátku 1980, kytaristé začali hledat kytary více vhodné k novému stylu, a to jak z hlediska vzhledu (více "špičatý" Agresivní design) a hratelnosti (v snadnosti hraní a tlustší tón, který zní dobře s hi-gain zesilovačem). Kytaristé, jako Ritchie Blackmore, Jon Roth Uli a Dave Murray používali Fender Stratocaster, ale každý z nich měl drobné úpravy provedené na svojem nástroji, aby vyhovoval jeho individuální herního stylu.  Eddie Van Halen jako první sestavil kytaru se superstrat vlastnostmi. Nespokojený s výkonem tehdy dostupných obchodně-off-the-police kytar, Van Halen snažil vytvořit hybridní instrument, který by vyhovoval jeho akrobatickému hernímu stylu. Akciové snímače příslušné Fender Stratocaster byly hlučné, a postrádali výkon nutný řídit zesilovač do tvrdého zkreslení (charakteristika zvuku Van Halen), ale tvar těla a široký hrací rozsah tremola Fender Fulcrum k němu. Zanícený tinkerer, Van Halen sestavil Boogie orgánům Stratocaster: tělo tenké, 21-pražcový javorový krk a vysoce výkonný humbucking Gibson PAF v slot Bridge. Tato kytara, známá jako "Frankenstrat" byla uváděna na debutovém albu "Van Halen Van Halen", a zobrazená na obalu alba. Kytara byla později přemalována krycím červeným povrchem, a měla různé humbucker snímače v průběhu let, některé z nich na zakázku. Brzy, ostatní kytaristé a luthiers použily také podobné vlastní změny svých nástrojů. Mnohé zdroje citují Grover Jackson jako jednoho z prvních (a nejvlivnější) kytarových tvůrců v oboru - kytary se všemi rysy superstrats, přitom již v roce 1981. Později byly všechny tyto zlepšení integrovány do továrního Jacksonova Soloist modelu.

Hromadná výroba.

Kolem 1983-1984, společnosti jako Kramer,Jackson,Charvel,Yamaha,Aria,Ibanez a Hamer začala masová výroba designu superstrat kytary vzhledem k rostoucí poptávce na trhu. Rostoucí popularita heavy metalu vedla k celé nové generacy kytaristů.Některé příklady kytar uváděné na trh k tomuto konkrétnímu publiku patří:  Během zbytku 1980, vzhledem k obrovské marketingové úspěchu, většina kytarových firem měla alespoň jeden model superstrat v sériové výrobě.

Superstrat (někdy hláskován jako sooper strat nebo super-strat) je název pro elektrickou kytaru, která se podobá designu Fender Stratocaster, ale s rozdíly, které jasně odlišují od standardní Stratocaster, obvykle zajišt'uje jiný styl hry. Rozdíly obvykle (ale ne vždy) patří více špičaté agresivní vypadající tělo a krk, různé tvary tonewoods, zvýšený počet pražců, použití humbucking snímačů a Floyd Rose tremolo systémů. Neexistuje žádná formální definice superstrat, kategorizace je stále z velké části k oblíbenému názoru a velmi závisí na umělci spojeném s konkrétním modelem a jak je uváděn na trh. Superstrats jsou obecně vhodné pro heavy metal, protože hrají s high-gain zkreslením.

Superstrat bezeichnet eine seit den 1980er-Jahren verbreitete Bauform der E-Gitarre, die auf dem seit 1954 hergestellten E-Gitarrenmodell "Fender Stratocaster" basiert, vor allem durch Jackson Guitars populär gemacht wurde und die besonders auf die klanglichen und spieltechnischen Bedürfnisse von Rockmusik-Gitarristen zugeschnitten ist.


Dějiny.

Nejstarší zpráva o obci je z roku 1269, kdy král Béla IV. dal rytíři Bohumíru vesnici Trstené v Liptově za jeho dosavadní vesnice Plaveč a Žehru. Z ní vyplývá, že vesnice existovala již před 12. století. Kolem roku 1100 uherský král Koloman usadil vysunutou stráž plavce (Polovci) na ochranu hranic Uherska, od nichž starší vesnice dostala nové pojmenování Plaveč. Od té doby až do 2. poloviny 13. století byla spolu se svým okolím majetkem uherské koruny.  Přes Plaveč vedla zemská cesta táhnoucí z údolí Torysy do údolí Popradu.

Památky.

Kostel sv. Margity.

Kostel sv. Margity, římskokatolický, trojlodní, existoval již v 13. století. Původně gotický, v období renesance rozšířen o renesanční kapli, v roce 1730 při renovaci dále upraven v barokním slohu. Další úpravy byly provedeny v letech 1892 a 1901-1903. V roce 1936 byl opraven. Ke kostelu patří hradní kaple sv. Kříže z roku 1711, kaple sv. Trojice z roku 1773, kolem níž jsou pohřbeny oběti epidemie cholery, kaple sv. Anny z roku 1867 a Panny Marie z roku 1834.

Symboly obce Plaveč.

Předpokládaný vznik prvního pečetidla obce můžeme datovat již do počátku 14. století. Po dosažení výsad zeměpanského městečka v 15. stol. Plaveč obecní pečetidlo už určitě měl, i když se nedochovalo. Na pečetidlo ze dne 16. stol. je symbol sv. Margity, která je zobrazena s mečem v pravé ruce a s drakem pod nohama. Tentýž symbol se nachází i na pečetidle z roku 1868.

Znak obce.

Znak obce Plaveč má takovou podobu: v červeném štítě stojí na zlatém drakovi stříbrná sv. Margita se zlatou korunou, která v pravici drží stříbrný meč a v levici stříbrnou řetěz s uvázaným drakem.

Zástava obce.

Vlajka obce Plaveč tvoří pět podélných pruhů: červený, žlutý, bílý, žlutý a červený.

Pečeť obce.

Pečeť obce Plaveč je kulatá, uprostřed se symbolem obce Plaveč a nápisem do kruhu OBEC Plavec.

Plaveč (mezi lety 1927–1948 "Plaveč nad Popradom",,, ) je obec na Slovensku v okrese Stará Ľubovňa. V roce 2016 zde žilo 1 811 obyvatel. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1287.

Plaveč (1927 bis 1948 slowakisch „Plaveč nad Popradom“; deutsch "Plautsch", ungarisch "Palocsa") ist eine Gemeinde in der Nordostslowakei. Sie liegt am Fluss Poprad am Fuße des Berglands Ľubovnianska vrchovina, etwa 9 km von der polnischen Grenze und 15 km von Stará Ľubovňa entfernt.


Rodina.

Albertina Anežka se narodila v Haagu a byla šestá z devíti dětí narozených Frederikovi a Amálii. Někteří z jejích sourozenců ale zemřeli již v dětství a ze sedmi dcer se dožily dospělosti pouze čtyři: Luisa Henrietta, Henrietta Kateřina a Marie. Dvě její sestry zemřely ještě jako novorozeňata, Alžběta Šarlota se dožila deseti let. Měla také dva bratry: Viléma a Jindřicha Ludvíka, který zemřel jako novorozeně.  Albertininými prarodiči z otcovy strany byli Vilém I. Oranžský a jeho čtvrtá manželka Luisa de Coligny. Henriettin děd Vilém byl zavražděn na příkaz Filipa II. Španělského, zastánce katolického Španělska, který věřil, že Vilém zradil španělského krále a všechny katolíky. Jejími prarodiči z matčiny strany byli Jan Albrecht I. zu Solms-Braunfels (dědeček) a jeho manželka Anežka ze Sayn-Wittgensteinu.  Roku 1652 se jako osmnáctiletá provdala za svého bratránka Viléma Fridricha Nasavsko-Dietzského. Spolu měli tři děti:

Život.

Po smrti svého manžela v roce 1664 se stala regentkou ve Frísku, Groningenu a Drentsku. V roce 1665 Anglie a biskupství Münster vyhlásilo válku Nizozemsku. Většina peněz, které byly v tu dobu k dispozici, tak byla využita k nákupu loďstva. Když byla provincie Groningen v obležení, Albertina Anežka spěchala do města, aby zdejší obyvatele morálně podpořila. Tlak krále Ludvíka XIV. Francouzského nakonec obležení rozbil a provincie byla zachráněna. O šest let později ale Angličané opět začali Nizozemsko obléhat, tentokrát z jihu. Ludvík XIV. se svojí armádou nemohl včas přijet na pomoc, a proto Albertina organizovala obranu sama.  V roce 1676 si koupila sídlo v Oranjewoud a nazval ho Oranjewoud Palace. Zde roku 1696, ve svých 62 letech, zemřela.

Albertina Anežka Oranžská (9. dubna 1634, Haag – 26. května 1696, Leeuwarden) byla pátá dcera Frederika Hendrika, prince oranžského, a Amálie zu Solms-Braunfels. Také místodržitelka Fríska, Drentska a Groningenu.

Prinzessin Emilie Albertine Agnes von Oranien-Nassau (* 9. April 1634 in Den Haag; † 24. Mai 1696 in Oranjewoud) war eine niederländische Prinzessin aus dem Haus Oranien und durch Heirat Fürstin von Nassau-Dietz.


Starobylá japonská architektura.

Ukázky architektury starého Japonska do čtvrtého století skoro chybí. Informací o architektuře tohoto období je ve starobylých japonských textech „Kodžiki“ a „Nihonšoki“ velmi málo. Vzhled staveb raného Japonska známe díky nalezeným hliněným vzorům domů (Haniwa) a obrázkům na bronzových zrcadlech.  Vykopávky a výzkumy ukazují, že typické stavby raného období japonských dějin (období před naším letopočtem), které se nazývají „Tate-ana-džuke“ („obydlí z jam“), představují zemljanky se střechou krytou slámou a větvemi. Později se objevují stavby na kolech.  V prvním až třetím století v Japonsku vzniká tradice stavění šintoistických svatyní – komplexů symetricky rozmístěných staveb. Zvláštností šintoistických svatyní jsou vrata torii při vstupu do chrámu. Torii nemají veřeje, jsou ve formě «П» se dvěma horními břevny. Od poloviny šestého století se v Japonsku šiří buddhismus, který měl velký vliv na architekturu Japonska té doby. Jednou z nejdůležitějších změn se stalo použití kamenného fundamentu. Důsledkem šíření buddhismu bylo také mnohem častější použití dekoračních prvků, stavby byly barveny jasnými barvami a doplňovány kovovými a dřevěnými elementy.  Jedna z nejstarších zachovaných dřevěných staveb na světě je buddhistický chrám Horjúdži ve městě Ikaruga, který byl založen princem Šotoku v roce 607.

Japonská středověká architektura.

Chrám Todaidži je příklad architektury Japonska druhé poloviny prvního tisíciletí. Chrám byl postaven v letech 743-752 a je dodnes největší dřevěnou stavbou na světě.  V závislosti na krajině, kde byl chrám postaven – hory nebo roviny – se jeho architektura lišila. Pokud chrám byl postaven na rovině, jeho součásti se rozmísťovaly symetricky. Pro chrámy v horách taková symetrie nebyla možná.  Ve středověkém Japonsku třináctého století se často projevuje čínské vidění architektury. Chrámový komplex „zen“ se tradičně skládal ze dvou vrat a dvou chrámů (domu božstva, kde se nacházela socha Buddhy, a budovy pro modlitbu).  Kinkakudži (Chrám zlatého pavilonu) – je jedna z nejdůležitějších ukázek kulturního dědictví architektury konce čtrnáctého století. Byl postaven Yoshimitsem v roce 1397.  Čajové domy – charakteristický příklad tradiční architektury Japonska. Většina budov čajových domů je prostá, bez nadbytku, protože jsou ztělesněním smíření a asketismu.

Moderní Japonská architektura.

Tradice, které byly založeny v Japonsku před několika stoletími, se uchovávají i v moderní kultuře a architektuře. Většina budov postavených v 70. až 80. letech 20. století je kombinací pravoúhelníkových elementů. Nicméně v posledních deseti letech je vidět, že současné japonské budovy se trochu liší od předchozích použitím nových druhů materiálů a změnou formy. Dnes se pravoúhelníková forma spojuje s kruhovou a půlkruhovou.  Příkladem etalonu moderní architektury Japonska je muzeum Osaka Maritime ve městě Osaka, které bylo postaveno v roce 2002 francouzským architektem Paulem Andrewem. Jedná se o velkou skleněnou kupoli vysokou 70 metrů. Velké skleněné panely, ze kterých se skládá fasáda budovy, byly použity pro získání přirozeného světla uvnitř muzea.

Naoshima.

Hlavním městem japonské moderní architektury je ostrov Naoshima, jehož infrastruktura se výrazněji rozvinula až v posledních 40 letech. Na začátku dvacátého století se Naoshima nelišil od ostatních ostrovů Japonska, ale v roce 1980 se japonský podnikatel Tadashi Fukutake rozhodlvytvořit z ostrova centrum vzdělání, kde by se mohly setkávat děti z různých kultur. Tadaši ve spolupráci s primátorem města Naoshima začali rozvíjet malý ostrov a vytvořili na něm několik objektů ve stylu moderní architektury.  V průběhu několika let se směr původního plánu postupně změnil a nakonec se z ostrova stalo centrum moderní architektury. Dnes tento ostrov přitahuje architekty a designery z celého světa.  Všechna hlavní muzea Naoshimy byla postavena Tadao Andem – japonským architektem samoukem známým na celém světě. Jeho styl je typický použitím prostých materiálů, pomocí kterých tvořil důmyslné prostory. Většina Andových budov je postavena z panelů holého betonu. Jedno z jeho muzeí na ostrově nese název Benese House Museum, bylo otevřeno v roce 1990. Jeho hlavní zajímavostí je kompozice betonových schodišť, můstků a balkonů.  Součásti tohoto muzea je také luxusní designerský hotel, jehož pokoje vycházejí na betonový ovál.  Druhé hlavní muzeum Naoshimy – Chichu Art Museum bylo otevřeno v roce 2004. Chichu v japonštině znamená „v zemi“, což odpovídá jeho umístění – skoro celé muzeum se nachází pod zemí v zásobníku z betonu s pouze několika otvory. V tomto objektu vystavují pouze tři umělci – jeden z nich je Claude Monet (v jednom ze sálů se nachází jeho obraz „Lekníny"), ale jako ve všech muzeích Tadao Ando hlavní je především architektura a prostory budov.

Japonská architektura je tradičně definovaná jako dřevěné struktury trochu povznesené nad zemí s taškovými nebo slaměnými střechami. Posuvné dveře (fusuma) sloužily jako zeď, což umožňovalo použít prostor v místnosti pro různé příležitosti. Lidé obvykle sedí na polštářcích nebo na podlaze. Židle a vysoké stoly nebyly používaný do 20. století. Nicméně od 19. století Japonsko převzalo hodně elementů od západní, moderní a post-moderní architektury a teď je lídrem v moderním světovém designu a architektuře.

Die Japanische Architektur (, "Nihon kenchiku") reicht von den ersten Siedlungen der Yayoi-Zeit und den großen Kofun-Hügelgräbern über die chinesisch beeinflussten Bauten des klassischen und mittelalterlichen Japans und die Städte und Burgen der Edo-Zeit bis hin zur Moderne. Die moderne japanische Architektur ist weltweiter Vorreiter, was Katastrophenschutz und Erdbebensicherheit angeht, und ist aber auch durch weltweit bekannte Stararchitekten in Form und Gestaltung führend.


Týmové soutěže.

V německém fedcupovém týmu debutovala v roce 2008 čtvrtfinálem Světové skupiny proti Spojeným státům, v němž získala jediný bod družstva překvapivou výhrou nad Lindsay Davenportovou. Poté však podlehla Ashley Harkleroadové. Ve Fed Cupu 2014 byla členkou týmu, který se po 22 letech probojoval do finále proti České republice. Za rozhodnutého nepříznivého stavu 0:3 na zápasy vyhrála s Görgesovou čtyřhru a získala jediný bod Němek, které z Prahy odjely poraženy 1:3. Do roku 2015 v soutěži nastoupila k devíti mezistátním utkáním s bilancí 5–5 ve dvouhře a 4–0 ve čtyřhře.  Za německý výběr nastoupila v letech 2009 a 2010 na perthském Hopmanově poháru. Při první účasti startovala s Nicolasem Kieferem. Ve dvouhře zdolala Australanku Casey Dellacquovou a Američanku Meghann Shaughnessyovou. Naopak nestačila na slovenskou hráčku Dominiku Cibulkovou. S poměrem 2:1 na zápasy skončil německý tým na druhé – první nepostupové, příčce základní skupiny. Další ročník se stal jejím partnerem Philipp Kohlschreiber. Na turnaji dosáhla jediné výhry nad Britkou Laurou Robsonovou. Zbylé singly proti zástupkyni ruského tenisu Jeleně Dementěvové a kazašské tenistce Jaroslavě Švedovové nezvládla. Po třech porážkách skončilo Německo v základní fázi poslední.  Německo také reprezentovala na londýnských Hrách XXX. olympiády, kde do soutěže dvouhry vstupovala jako patnáctá nasazená. Po dramatickém třísetovém boji vypadla ve třetím kole s ruskou turnajovou trojkou a pozdější stříbrnou medailistkou Marií Šarapovovou. Společně s Angelique Kerberovou vypadly jako páté nasazené ve druhém kole ženské čtyřhry se sestrami Serenou a Venus Williamsovými, které se následně staly olympijskými šampionkami. Po boku Christophera Kase nastoupili do smíšené čtyřhry, v níž prohráli v semifinále. Proti Američanům Lise Raymondové a Mikeu Bryanovi pak odešli poraženi ze zápasu o bronzovou medaili.

Tenisová kariéra.

Počáteční fáze kariéry.

V roce 2004 začala trénovat v Tenisové akademii Nicka Bollettieriho ve floridském Bradentonu, kde ji sponzorovala firma IMG. Hlavním koučem je otec Richard Lisicki. V počáteční fázi kariéry neměla finanční prostředky na leteckou přepravu po turnajích. Rodiče ji tak vozili napříč Evropou autem. K tomu se tenistka vyjádřila: "„Rodiče udělali vše, co bylo v jejich silách, abych mohla hrát tenis. Velmi si toho cením. Táta dělal od osmi ráno do devíti večer, jen abych se mohla věnovat tenisu. Také jsme museli rušit účasti, protože jsme si to nemohli dovolit“".  První hlavní soutěž na turnaji okruhu WTA Tour odehrála na Berlin Open 2006, kam obdržela divokou kartu. V úvodním kole ji vyřadila Mara Santangelová po třísetovém průběhu 6-3 2-6 1-6. Na kalkatském Sunfeast Open 2006 nepostoupila z kvalifikace, když nejdříve zdolala Raginiu Vimalovou, aby ji stopku do hlavní soutěže vystavila v kvalifikačním kole Sanaa Bhambriová.  Během sezóny 2007 se jí dařilo na nižším ženském okruhu ITF. Premiérový titul dobyla v říjnu na britském ostrově Jersey, kde ve finále události dotované 25 tisíci dolary přehrála Chorvatku Petru Martićovou 6–3, 6–4. O měsíc později si připsala druhou trofej ITF v Montréalu, když v posledním duelu porazila Argentinku Maríu José Argeriovou. Bodový zisk znamenal postup ze 497. příčky na hranici první dvoustovky, když ji v závěru patřilo 198. místo žebříčku WTA.

Kariéra od 2008.

Premiérovým grandslamem se pro ni stal Australian Open 2008, na kterém porazila šestnáctou nasazenou Dinaru Safinovou, poté další Rusku Marii Korytcevovou a ve třetím kole skončila na raketě Dánky Caroline Wozniacké. Ke konci roku postoupila poprvé do finále na okruhu WTA na Tashkent Open, kde prohrála ve třech setech se Soranou Cirsteaovou.  V roce 2009 vyhrála svůj první titul. V Charlestonu porazila mimo jiné 2. nasazenou Venus Wiiliams, 6. nasazenou Marion Bartoli a ve finále pak 5. nasazenou Caroline Wozniackou. Mezi další úspěchy patřilo finále v Lucemburku a samozřejmě také čtvrtfinále ve Wimbledonu ve dvouhře (porazila například čerstvou vítězku French open) a finále ve čtyřhře.  Vše se však změnilo o rok později, kdy získala mimo jiné ocenění za comeback roku, na konci se vyšplhala až na 15. místo. Vyhrála dva tituly - V Birminghamu a také v Dallasu, kde prohrála za celý turnaj pouze 11 her. Ve Wimbledonu 2011 se probojovala do semifinále dvouhry, kde podlehla Šarapovové a spolu s Australankou Samathou Stosurovou do finále ženské čtyřhry, v němž nestačily na Peschkeovou se Srebotnikovou. Stala se druhou tenistkou v historii Wimbledonu, která postoupila až do semifinále singlu jako hráčka startující na divokou kartu.  Rok 2012 opět doprovázela četná zranění a nemoci, přesto se Sabine probojovala do čtvrtfinále Wimbledonu, kde porazila i Marii Šarapovovou a bylo to již potřetí za sebou, co porazila na Wimbledonu čerstvou vítězku Roland Garros. Prohrála s Němkou Angelique Kerber. Na konci roku se ocitla na 37. místě.  V roce 2013 si zahrála první grandslamové finále ve dvouhře, když ve Wimbledonu zdolala úřadující vítězku French Open a světovou jedničku Serenu Williamsovou a také Agniezsku Radwanskou - porazila tak obě finalistky z loňského roku. Ve finále prohrála s Marion Bartoliovou, která šest týdnů po prvním titulu na grandslamu ukončila kariéru.  V utkání prvního kola červencového turnaje Bank of the West Classic zahrála nejrychlejší podání v historii ženského tenisu, když jí proti Aně Ivanovićové bylo naměřeno 211 km/h, čímž překonala hodnotu 208 km/h Venus Williamsové z US Open 2007.

Soukromý život.

Narodila se roku 1989 v západoněmeckém Troisdorfu do rodiny doktora sportovních věd Richarda Lisického s polským a německým původem a polské keramické malířky Elisabeth Lisické. Rodiče z Polska do Spolkové republiky Německo emigrovali v roce 1979.  V rozhovoru z roku 2009 pro německé noviny "Die Welt" otec sdělil: „"Sabine je Němka – nikoli jen kvůli tomu, že se narodila tady [v Německu]"“. Tenis začala hrát v sedmi letech.

Sabine Lisická, celým jménem Sabine Katharina Lisicki, výslovnost:, (* 22. září 1989 Troisdorf) je německá profesionální tenistka s polskými kořeny. Na okruhu WTA Tour vyhrála ve své dosavadní kariéře čtyři turnaje ve dvouhře a čtyři ve čtyřhře. V rámci okruhu ITF získala dva singlové tituly. Od července 2014 do února 2018 držela rekord nejrychlejšího podání v ženském tenisu, když jí byla naměřena hodnota 211 km/h.

Sabine Katharina Lisicki [] (* 22. September 1989 in Troisdorf) ist eine deutsche Tennisspielerin. 2013 stand sie in Wimbledon als erste Deutsche seit Steffi Graf 1999 im Einzelfinale eines Grand-Slam-Turniers.


Konstrukce.

"Terra Nova" (z latiny; anglicky "Newfoundland", česky "Nová Země") byla postavena v roce 1884 společností Alexander Stephen and Sons v Dundee jako loď pro velrybaření a lov tuleňů. Konstrukčně byla vhodná na cesty do polárních oblastí.  Deset let se účastnila sezónních lovů tuleňů v Labradorském moři, což prověřilo její vlastnosti v náročných podmínkách a vhodnost pro polární expedice.

Podpora expedic.

V roce 1903 plula s další bývalou velrybářskou lodí SY "Morning" pomoci vyprostit plavidlo "Discovery" uvězněné v ledu McMurdo Sound, na němž se přepravovala první britská polární výprava Discovery.  Po návratu z Antarktidy ji zakoupil americký milionář William Ziegler. Následně se plavila pod vedením norského kapitána Kjelda Kjeldsena. Ze Země Františka Josefa odvezla členy expedice Zieglera a Fialy do Norska. Během výpravy došlo ke ztrátě lodi "America", zničené svírajícím ledem při pokusu proniknout k severnímu pólu.  V roce 1906 se "Terra Nova" vrátila do Newfoundlandu, kde plnila obchodní povinnosti tehdejších vlastníků z firmy Bowring Brothers.

Britská antarktická expedice.

V roce 1909 odkoupil "Terru Novu" britský kapitán Robert Falcon Scott za 12 500 liber, jakožto hlavní expediční loď plánované polární výpravy Terra Nova. Pro pohyb v ledových sevření byla vyztužena na bocích a zádi dubovým dřevem.  Z cardiffských doků vyplula 15. června 1910 pod velením kapitána Scotta, který její následný střet s ledem popsal slovy: „"Nádherně překrásná ledová loď... když mohutnými otřesy narážela do ker, klestila si cestu skrz lámáním, skřípěním a točením, ve snaze vyhnout se dalším, vypadala jako živá věc svádějící mohutný boj."“  Ačkoli dvacet čtyři důstojníků a vědečtí pracovníci prováděli u břehů Viktoriiny země pozorování a experimenty v řadě oborů – biologii, geologii, glaciologii, meteorologii a geofyzice, hlavní událostí výpravy se stalo úmrtí Scotta a čtyř jeho souputníků. Scott, Henry Bowers, Edgar Evans, Lawrence Oates a Edward Wilson přezimovali na Evansově mysu Rossova ostrova. Poté se vydali na cestu k jižnímu pólu s cílem stanout na jižní točně jako první lidé v historii a porazit tak paralelní Amundsenovu expedici z lodě "Fram". Na startu měli k dispozici traktory a sibiřské poníky. Posledních 1 300 kilometrů trasy již putovali bez podpory. Pólu dosáhli 17. ledna 1912. Na místě však nalezli Amundsenův stan se zprávou datovanou 34 dní nazpět. Během návratu všech pět mužů zahynulo. Tři umrzlá těla byla nalezena o osm měsíců později v listopadu 1912.

Období 1913–1943.

Po návratu z Antarktidy byla "Terra Nova" odkoupena v roce 1913 zpět předešlými majiteli, kteří ji využívali pro rybářský průmysl a lov tuleňů ve vodách Newfoundlandu. Roku 1918 ji najala společnost DOSCO pro přepravu uhlí z dolů v novoskotském North Sydney na ostrov Bell Island v provincii Newfoundland a Labrador. V únoru 1918 také pomáhala při neštěstí plavidla "Florizel".  Roku 1942 si ji pronajala společnost Newfoundland Base Contractors pro odvezení zásob na stanici v Grónsku. Signál SOS vyslala 12. září 1943 ve 22.05 hodin, když voda zcela zatopila kotle a čerpadla byla nefunkční. Kutry americké pobřežní stráže "Atak", "Amarok", "Laurel" a "Manitou", nacházející se v grónském perimetru, na tísňové volání zareagovaly. "Atak" dorazil k lodi 13. září. Všichni členové posádky byli zachráněni a plavidlo zapáleno. "Amarok" a "Manitou" se otočily nazpět a "Laurel" pokračoval na souřadnice "Terry Novy". Hořící loď byla potopena výstřelem v 16.25 hodin téhož dne na souřadnicích 60° 15' 15" severní šířky a 45° 55' 45" západní délky.

Artefakty.

Galionová figura z "Terry Novy" byla sejmuta v roce 1913 a odeslána do velšského národního muzea. Lodní zvon je vystaven ve Scottově polárním vědeckém institutu, součásti Cambridgeské univerzity. Artefakt ústavu věnovala lady Nicholsonová 20. října 1952 poté, co jej obdržela od synovce Ela Atkinsona, chirurga poslední Scottovy expedice. Kompasnice lodi je vystavena v apartmá přístavní cardiffské budovy Pierhead Building, nedaleko níž vyplula Scottova výprava.  K nalezení vraku "Terry Novy" došlo v červenci 2012 plavidlem "Falkor", vlajkovou lodí Schmidtova oceánského institutu.

Terra Nova byla šroubová paroplachetní velrybářská loď s barkovým oplachtěním, která sloužila polárním výpravám. Známou se stala nasazením v britské antarktické expedici mezi lety 1910–1913, během níž zahynul vedoucí výpravy Robert Falcon Scott.

Die Terra Nova ( für "Neue Welt/Erde") war ein britischer Walfänger und ein Expeditionsschiff, das vor allem für seinen Einsatz bei der britischen Antarktisexpedition von 1910 unter der Leitung von Robert Falcon Scott bekannt ist. Sie wurde 1884 für die Wal- und Robbenfangflotte von Dundee gebaut und zehn Jahre beim Robbenfang in der Labradorsee eingesetzt, bevor sie für Expeditionen genutzt wurde.


Rodina.

Čuan-sü byl vnukem Žlutého císaře a jeho ženy Lei-cü, jeho otcem byl Čchang-yi a jeho matka se podle S'-ma Čchiena jmenovala Čchang-cchü a Niu-čchü dle "Bambusových análů". Později byl Čuan-sü prohlašován za předka mnoha dynastií včetně Mi z království Čchu a Jüe, Jing z království Čchin a Cchao z Wei.

Vláda.

Čuan-sü je mnoha lidmi považován za jednoho z Pěti vladařů. Podle S'-ma Čchienových "Zápisků historika" po smrti Žlutého císaře Čuan-süův strýc Šao-chao nevládl jako císař, jak uváděly jiné záznamy. Spíše byl Kao-jang vybrán za nového vůdce klanu na úkor svého otce a všech jeho strýců a získal jméno Čuan-sü. Poté porazil Kung-kunga, potomka císaře Jana.  Avšak v záznamech z "Bambusových análů" stojí, že Čuan-sü se v deseti letech stal pomocníkem svého strýce císaře Šao-šao a stal se právoplatným císařem, když mu bylo 20.  Přispěl k jednotnému kalendáři, astrologii, náboženství, aby potlačil šamanismus, prosadil patriarchát (namísto předešlého matriarchátu) a zakázal příbuzenské sňatky. "Bambusové anály" mu také připisují složení jedné z prvních písní, známé jako "Odpověď mrakům'.  Čuan-sü byl přemožen svým bratrancem, Šao-šaovým synem Kchuem. V "Zápiscích historika" kritizoval jednoho ze svých synů pro bytí hlupákem. Protože byly tam byly jmenováni pouze dva synové, mohl to být Kun, otec Jüa Velkého, nebo Čchiung-čchan, předek Šuna. Také Jao kritizoval Kuna pro jeho inkompetenci a destruktivnost. "Zápisky historika" označily Čuan-süa za bezvýznamného prostého občana, ač nevysvětlily, jak přišel o přízeň. Také měl osm nejmenovaných synů s dobrou reputací, kteří později pracovali pro Šuna.

Kalendář.

"Bambusové anály" zaznamenaly, že v třináctém roce své vlády Čuan-sü "vynalezl kalendářní kalkulace a vymezení nebeských těles".  Protože Čuan-sü byl prohlášen za zakladatele dynastie Čchin, bylo jeho jméno použito Š' Chuangtiem k inauguraci nového kalendářního systému.

Mytologie.

Čuan-sü byl také zmiňován jako bůh Polárky a jako otec Tchao-wua.

Čuan-sü (čínsky: tradič. <unk>, zjed. 颛顼, pinyin: "Zhuānxū"), též známý jako Kao-jang (trad. 高陽, zj. 高阳, pin.: "Gāo-yang", byl mýtický císař starověké Číny. Podle tradičních záznamů sepsaných S'-ma Čchienem byl Čuan-sü vnukem Žlutého císaře, jenž vedl klan Ši při migraci na východ do dnešního Šang-tungu, kde se uzavíráním sňatků s lidmi zvanými Tung-ji rozšířil kulturní vliv klanu a počet členů. Ve dvaceti letech se stal jejich panovníkem, a pak následovala jeho 78 let trvající vláda až do jeho smrti.

Zhuanxu (), oder auch bekannt als Gāoyáng () ist ein legendärer Monarch des antiken China. Er ist der Enkel des Huangdi und soll von 2490 bis 2413 v. Chr. regiert haben. Er ließ den „Shi“-Klan ostwärts nach Shandong auswandern, wo sie sich mit dem „Dongyi-Klan“ verbündeten und durch Hochzeiten vergrößerten. Mit 20 Jahren wurde er deren Monarch und starb nach 78 Jahren Herrschaft.


Obsah.

Loutkář je určen divadelníkům, profesionálním loutkářům, amatérům i pedagogům. Obsahuje teoretické i historické studie, portréty významných osobností i souborů z minulosti i současnosti, rozhovory, kritiky, informace o dění v loutkářském světě v Česku i ve světě.

Historie.

Současný časopis "Loutkář" je nástupnickým listem časopisu "Český loutkář", "Loutkář", "Loutková scéna" a "Československý loutkář". První ročník časopisu "Český loutkář" vyšel v r. 1912 (vycházel do června 1913), posléze od r. 1917 pod názvem "Loutkář" (do r. 1939), od r. 1939 byl na kratší dobu nahrazen buletinem "Zprávy loutkářského soustředění" a od r. 1940–41 a 1945–1951 časopisem "Loutková scéna". Od r. 1951 vychází už znovu bez přerušení jako specializovaný měsíčník "Československý loutkář", po rozdělení Československé republiky od r. 1993 opět pod názvem "Loutkář". Ve funkci šéfredaktora se vystřídala řada výrazných osobností českého loutkářského života – především Jindřich Veselý, Jan Malík a dále delší dobu v šéfredaktorské funkci působil Miloslav Česal, Eva Hanžlíková, Pavel Vašíček a od r. 2000 do června 2015 Nina Malíková. Současnou šéfredaktorkou je Kateřina Lešková Dolenská. Revue "Loutkář" sehrála i značnou roli i v historii Mezinárodní loutkářské organizace UNIMA (založené v roce 1929 v Praze), jejímž tiskovým orgánem byla např. v letech 1929–30 a o jejíž činnosti přináší dodnes pravidelně informace.

Vývoj a výsledky působení.

Vznik nového časopisu se stal pro české loutkové divadelnictví mimořádnou a nečekanou záležitostí. Do té doby nikde na světě, ani v zemích s daleko rozvinutějším loutkovým divadlem, se nikdo nepokusil o vydávání loutkářského časopisu. Během dvou let, kdy "Český loutkář" vycházel, soustředil kolem sebe na jedné straně skupinu spolupracovníků, kteří cítili potřebu prezentovat na jeho stránkách svůj vztah k loutkovému divadlu i své názory na jeho vývoj, na druhé straně první čtenářskou obec, která mohla ocenit informace i rady, které jí časopis poskytoval.

Loutkář je nejstarší loutkářský odborný časopis na světě. Vychází s pauzou válečných let od roku 1912 dodnes a je tak vlastně živou kronikou českého loutkového divadla. Obsahuje rovněž anglické resumé a vychází čtyřikrát ročně v rozsahu přibližně 100 stran.

Loutkář ("Der Puppenspieler") ist eine tschechische Zeitschrift über das Puppentheater. Gegründet 1912, ist sie die weltweit älteste, immer noch herausgegebene, auf Puppentheater spezialisierte Theaterzeitschrift und erscheint derzeit sechsmal pro Jahr. Herausgegeben wird das Magazin vom Verein für die Herausgabe der Zeitschrift Loutkář ("Sdružení pro vydávání časopisu Loutkář"), Chefredakteurin ist Kateřina Lešková Dolenská.


Historie.

Mešita byla postavena mezi lety 1830 až 1848 v káhirské citadele na místě starých mamlúckých budov, avšak zcela dokončena byla až v roce 1857 za vlády Saída I. Architektem byl Yusuf Bushnak z Istanbulu, který se inspiroval tamější mešitou Yeni Cami. Na základy mešity byly použity sutiny z budov, které se dříve v citadele nacházely.  Ještě před dokončením mešity byly alabastrové panely z horních částí zdí odstraněny a použity na stavbu paláce Abbáse I. Tyto panely byly následně nahrazeny dřevem, které bylo upraveno tak, aby vypadalo jako mramor. V roce 1899 vykazovala mešita známky popraskání, a proto podstoupila řadu oprav. Postupem času se však stav budovy stal opět katastrofálním, a proto král Fuad I. v roce 1931 nařídil kompletní rekonstrukci, která byla dokončena až v roce 1939 za vlády jeho syna Farúka I.  Muhammad Alí byl po své smrti v této mešitě pochován.

Architektura.

Muhammad Alí se rozhodl postavit svojí mešitu v architektonickém stylu svých bývalých vládců z Osmanské říše. Tímto se lišil od svých předchůdců, Mamlúků, kteří navzdory tomu, že oficiálně patřili pod nadvládu Osmanů, stavěli ve stylu dřívějších mamlúckých dynastií.  Dominantou Alabastrové mešity je hlavní středová kupole. Kolem ní se nacházejí další čtyři menší a čtyři půlkruhové kupole. Mešita byla postavena na ploše 41x41 metrů. Hlavní kupole měří v průměru 21 metrů a výška budovy je 52 metrů. Dva minarety, postavené v tureckém stylu se dvěma balkóny a kuželovitou špičkou, jsou situovány na západní straně mešity a dosahují výšky 82 metrů. Použitím tohoto stylu, který byl hlavním rysem pro mešity stavěné samotnými sultány, tak Muhammad Alí de facto vyhlásil egyptskou nezávislost.  Hlavním materiálem, který byl na stavbu použit, je vápenec, avšak nižší podlaží a nádvoří je až do výšky 11,3 metrů obloženo alabastrem. Na jihovýchodní stěně se nachází mihráb, který sahá až do výšky tří pater. Ve druhém patře jsou dvě arkády, které jsou zastřešeny kupolemi. Z nádvoří, které měří 50x50 metrů a je obklopeno sloupořadím, vedou dovnitř tři vchody, avšak obvykle se používá ten severovýchodní. Rovněž se zde nachází mosazná věž s hodinami, kterou Muhammad Alí obdržel v roce 1845 od francouzského krále Ludvíka Filipa. Na oplátku poslal Muhammad Alí opačným směrem luxorský obelisk, který nyní stojí na pařížském náměstí Place de la Concorde.

Mešita Muhammada Alího, známá též jako Alabastrová mešita, (), je mešita nacházející se v káhirské citadele a byla postavena mezi lety 1830 až 1848 za vlády Muhammada Alího. Stavba, která byla největší postavenou mešitou v první polovině 19. století, je situována na vrcholku citadely a díky svému tvaru a dvěma minaretům je nejvíce viditelnou mešitou v Káhiře. Mešita byla postavena jako památka na Alího nejstaršího syna Tusuna Pašu, který zemřel v roce 1816.

Die Muhammad-Ali-Moschee (), manchmal auch als Alabastermoschee bezeichnet, ist eine der großen Moscheen in Kairo. Sie wurde im Auftrag von Pascha Muhammad Ali in den Jahren 1824 bis 1884 im osmanischen Stil mit barocken Elementen erbaut. Verantwortlich für den Bau zeichnete der Grieche Boşnak Yusuf aus Istanbul, der sich stilistisch an der dortigen Neuen Moschee (türk. "Yeni Cami") orientierte.


Poloha.

Zbytky hradu se nacházejí v jižním údolí řeky Liesingu v nadmořské výšce 420 metrů.

Historie.

Zřícenina se dnes počítá mezi nejstarší zříceniny hradů pocházejících z 11. století. Původní název hradu "Chemerstain" není odvozen od šlechtického rodu ale od úřadu jeho zakladatele Otty II. z Perchtoldsdorfu, "rakouského komořího".  Hrad postavil jako výšinný Otto II., poté co byl původní hrad Perchtoldsdorf za Otty I. při šlechtickém povstání vypálen. Ottovi II. se však podařilo získal si zpět přízeň císaře Fridricha II. (1194-1250).  Za Rudolfa I. Habsburského (1218-1291) byl hrad lénem, byl však znovu obsazen. Rakouská šlechta se bouřila proti synovi Rudolfa I. Albrechtu I. (1255-1308). Otto II. zemřel v Lilienfeldu a je pohřben v tamním klášteře Lilienfeld. Také jeho syn Otto III. se zúčastnil povstání. Když byl hlavní hrad Perchtoldsdorf zničen, stáhl se Otto zpátky na hrad Kammerstein. Teprve za použití lsti se ho podařilo vylákat do Vídně, načež se jeho nepřátelé zmocnili hradu. Otto prý z Vídně viděl hořící hrad. Následovalo jeho doživotní uvěznění.

Popis.

Hrad měl rozlohu 40 × 25 metrů, s 15 metrů vysokým opevněním. Díky tomu, že přístupu bránily ze tří stran příkré skály, byl hrad dostupný jenom přes padací most o šířce jednoho metru. Na jihovýchodní okrouhlé zdi byl postaven čtyřpodlažní palác.  Na nejvyšším místě stála pětistranná hradní věž se zdmi až tři metry silnými. Do jednotlivých pater byl přístup pouze po žebřících.  Do dnešních dní se dochovala pouze okružní zeď a zbytky zdiva hradní věže.

Zřícenina hradu Kammerstein je bývalý hrad na okraji městysů Perchtoldsdorf a Kaltenleutgeben v okrese Mödling v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy.

Die Burgruine Kammerstein ist die Ruine einer Höhenburg südlich des Tales der Dürren Liesing auf im Grenzgebiet der Gemeinden Perchtoldsdorf und Kaltenleutgeben im Bezirk Mödling in Niederösterreich.


Mládí (před Scottem).

Ponting se narodil v Salisbury, Wiltshire v jižní Anglii v roce 1870. Velmi brzy jej přitahovaly napínavé příběhy amerického západu a ve svých dvaceti letech se přestěhoval do Kalifornie. Tam pracoval jako horník a roku 1890 koupil ranč s ovcemi. Poté, co se mu na ranči nedařilo, začal se v roce 1900 věnovat fotografování na volné noze. Pořídil reportážní snímky o rusko-japonské válce 1904-05, cestoval po Asii, fotografoval ve státech jako Barma, Korea, Java, Čína a Indie. Technický rozvoj tisku umožnil masově prodávat snímky časopisům a publikovat fotografické ilustrace.  Ponting prodával své práce čtyřem předním časopisům v Londýně: "Graphic, Illustrated London News, Pearson's Magazine" a "Strand Magazine". V časopisu "Strand" se Pontingovy fotografie objevovaly vedle příběhů Sherlocka Holmese od Arthura Conana Doyla, Pontingova současníka.  Ponting pořídil řadu fotografií také v Japonsku, zachycoval krajinu, architekturu, tradice, portréty a v roce 1910 vydal knihu "In Lotus-land Japan". Byl zvolen členem Královské geografické společnosti (FRGS). Jeho vybraný smysl pro žurnalistiku a schopnost kombinovat fotografické ilustrace s vyprávěním jej přivedl k účasti na expedici "Terra Nova". Stal se tak prvním profesionálním fotografem, který absolvoval antarktickou expedici.

Expedice Terra Nova a Antarktida.

Jako člen „pobřežní skupiny“ se roku 1910 vydal na expedici Terra Nova, která tábořila u Mysu Evans na Rossovu ostrově. Jiná skupina, ve které byl také Robert Falcon Scott, však zahynula na zpáteční cestě z pólu hladem, zimou a vyčerpáním v mimořádně špatném počasí. Stan s těly mrtvých členů výpravy, deníky a sbírkami vědeckého materiálu našla záchranná výprava až 12. listopadu roku 1912.  Tábor „pobřežní skupiny“ obsahoval malou fotografickou tmavou komoru. Ačkoli se expedice konala více než 20 let od vynálezu fotografického filmu, Ponting upřednostňoval vysoce kvalitní a komplikovanější snímky pořízené na skleněné fotografické desky.  Ponting byl jedním z prvních mužů, kteří v Antarktidě použili přenosnou filmovou kameru. Primitivní zařízení zvané "cinematograph" mohlo pořizovat krátké videosekvence. Ponting měl s sebou také několik autochromových desek a pořídil několik průkopnických barevných fotografií.  Expediční vědci studovali chování velkých antarktických zvířat, zejména kosatky dravé, ploutvonožce (lachtany, mrože...) a tučňáky. Ponting se snažil dostat co nejblíže k těmto zvířatům, a to jak na lodi "Terra Nova" na moři tak na ledovci a později na Rossově ostrově. Na počátku roku 1911 ve vodách zálivu McMurdo Sound jen těsně unikl smrti, kdy se kvůli hejnu osmi kosatek odlomila ledová kra, na které zůstal sám i se svou kamerou.  Během zimy 1911 pořídil Ponting celou řadu fotografií s bleskem Scotta a dalších členů expedice v chatě Cape Evans (Cape Evans hut). Začátek sezóny 1911-1912 Ponting fotografoval další členy výpravy na pobřeží a čekaly zda trek bude úspěšný. Po 14. měsících na mysu Evans, Ponting spolu s osmi dalšími muži, nastoupil na loď "Terra Nova" a v únoru 1912 se rozhodli k návratu do civilizace, zajistit soupis více než 1700 fotografických desek a sepsat celý příběh expedice. Ponting ještě ve svém vyprávění v roce 1913 očekával návrat kapitána Scotta.

Život po Scottovi.

Katastrofální konec "Scottovy poslední expedice" ovlivnil pozdějším život Pontinga i jeho kariéru. Když se "Terra Nova" vydávala na jih v roce 1910, zanechal za sebou obrovské dluhy. Očekávalo se, že se Scott vrátí z jižního pólu jako celebrita a že bude moci se svými pohyblivými obrázky pořádat one-man show. Skutečně - Pontingovy kinematografické sekvence, společně s magickými diapozitivy promítané laternou magikou byly klíčovým prvkem finanční návratnosti expedice.  Nicméně – záchranná výprava 12. listopadu roku 1912 ve stanu na Rossově ledové pláni v listopadu 1912 nalezla mrtvá těla Scotta a jeho společníků. Byly nalezeny také sbírky vědeckého materiálu a jejich deníky a poznámky. V těchto záznamech polárníci popisovali, jak v posledních dnech „"trpí podchlazením, podvýživou a zoufale se snaží dostat se ke skladišti potravin a pohonných hmot, které by je mohly zachránit..."“ Scott věděl, že jsou odsouzeni k zániku, a využil svých posledních hodin k tomu, aby sepsal prosby ke svým krajanům, aby se postarali o blaho vdov a pozůstalých.  Výřečné apely zveřejňované v britském tisku, způsobily masivní dary pozůstalým od veřejnosti. Dary uhradily veškeré náklady expedice, peníze byly pečlivě rozdělovány podle postavení a pozice v expedici pro vdovy a pozůstalé. Značný přebytek se použil jako spouštěcí dotace institutu Scott Polar Research Institute (SPRI), pobočky Cambridge University.  Za těchto podmínek se Pontingovy komerční snahy staly nadbytečnými. Brzy poté začala první světová válka.  S koncem války začal přicházet Pontingův archiv do centra zájmu. V roce 1921 vydal fotograficky ilustrovaný příběh expedice s názvem "The Great White South", který se stal populárním a úspěšným a pomohl produkovat krátký zvukový film založený na jeho pořízených krátkých videosekvencích s názvem "Ninety Degrees South" (1933). O Antarktidě také uskutečnil mnoho přednášek. Tato práce mu částečně přinesla osobní kompenzaci, nicméně jeho další fotografické práce na tom tak dobře nebyly.  Ponting zemřel v Londýně v roce 1935.

Odkaz.

Scottův Polární Výzkumný ústav (Scott Polar Research Institute SPRI) koupil Pontingovu sbírku v roce 2004 za 533 000 liber. V roce 2009 SPRI a společnost Salto Ulbeek vydalo několik platinotisků a publikovalo výběr z této kolekce.  Kromě toho byla rekonstruována jedna z Pontingových fotografických temných komor a vystavena ve sbírkách Ferrymead Heritage Park v Christchurch, Nový Zéland.

Verše.

Ponting je také autorem humorných veršů "Spací pytel", které jsou líčeny ve filmu "Scott of the Antarctic".

Herbert George Ponting (1870 Salisbury, Wiltshire, jižní Anglie - 7. února 1935 Londýn) byl profesionální anglický fotograf. Je známý jako fotograf a kameraman expedice polárníka Roberta Falcona Scotta na Antarktidu "Terra Nova" konanou v letech 1910-1913 s cílem dosáhnout Jižního pólu. V této roli zachytil některé z nejtrvalejších obrazů Zlatého období dobývání Antarktidy.

Herbert George Ponting (* 21. März 1870 in Salisbury; † 7. Februar 1935 in London) war ein englischer Fotograf. Bekannt wurde er als Expeditionsfotograf und Kameramann auf Robert Falcon Scotts Terra-Nova-Expedition ins Ross-Meer und zum Südpol (1910–1913). In dieser Funktion nahm er einige der bekanntesten Fotos aus der Anfangszeit der modernen Antarktisforschung auf.


Dějiny.

Stavba (18. století).

V roce 1700 přišli z Polska rabín Jehuda he-Chasid (Segal) a jeho 300 až 1 000 studentů (číslo se liší v závislosti na zdroji), kteří zakoupili nádvoří vedle Rambanovy synagogy, která byla z muslimského popudu zavřena Osmany roku 1589. Na tomto místě pak kvůli narůstajícímu počtu Židů začali stavět synagogu.  Kvůli náhlé smrti svého rabína a následnému poklesu velikosti komunity, nebyli imigranti schopni dokončit stavbu a splácet dluhy. V roce 1721 byla nedokončená stavba a s ní 40 svitků Tóry, která se v ní nacházely, podpálena arabskými věřiteli. Od té doby se na tomto místě nacházely ruiny, která byly známy pod názvem Churvat Rav Jehuda he-Chasid (Ruina rabína Judy Chasida), zkráceně Churva („Ruina“).

Obnova (50. léta 19. století).

Toto místo zůstalo opuštěné po dalších 140 let. V roce 1816 přišel ze Safedu do Jeruzaléma rabín Menachem Mendel ze Šklovu, který doufal, že od Osmanů získá firman, který by odpustil aškenázům všechny dluhy, což by umožnilo opětovnou výstavbu synagogy. Byl žákem Gaona z Vilny a patřil k asketickým Židům, známým jako "Perušim", kteří do Palestiny imigrovali mezi lety 1809–1812 z Litvy. Původně žili v Safedu, ale časté vypuknutí nemocí jich mnoho přinutilo přestěhovat se do Jeruzaléma.  Když dostal rabín Menachem Mendel ze Šklovu souhlas zprošťující aškenázy od všech nezplacených dluhů, získal rovněž detailní informace o hranicích původního nádvoří, kteří Židé před lety zakoupili. Nicméně stále bylo nezbytné a velice obtížné, získat od osmanských vůdců svolení ke stavbě synagogy, jejichž stavba byla zakázána. Když roku 1832 převzal Muhammad Ali Egyptský kontrolu nad Jeruzalémem, udělil povolení pouze k opravě již existujících synagog. Nespokojení "perušim" se snažili získat podporu mezi ruskými a rakousko-uherskými konzuly a nakonec díky zvučným jménům barona Salomona Mayera von Rothschilda, rabína Šlomo Zalman Cofera, kteří vyjednávali jménem "perušim", začala stavba roku 1836. O rok později již existovala Synagoga Menachem Sijón. Ve stejný rok však město Safed postihlo zemětřesení, které vedlo k další vlně židovských uprchlíků do Jeruzaléma, což vedlo k potřebě výstavby ještě větší synagogy.  Řešení tohoto problému opět připadlo na rabína Šlomo Zalmana Corefa. Nakonec díky snahám britského filantropa Sira Mosese Montefioreho a pomoci britských konzulů v Jeruzalémě a Konstantinopoli byl nezbytný firman získán od osmanského sultána Abdülmecida I. v roce 1856.  Edikt byl doručen samotným Mošem Montefiorem během jeho páté cesty do Svaté země, avšak dokončení stavby se již nedožil rabín Coref, který byl zabit místními Araby. Základní kámen byl položen roku 1856 za přítomnosti vrchního rabína Šmuela Salanta, který byl nápomocný při získávání nezbytné podpory a barona Alfonse Jamese de Rothschilda, bratra Edmonda Jamese de Rotschilda, který věnoval velkou část svého života podpoře Židů v Palestině. Synagoga byla oficiálně nazvána "Bejt Jákov" (Dům Jákobův), po jejich otci Jamesi (Jákov) de Rotschild, ačkoliv si synagoga udržela svůj název Churva. Jak pokračovala výstavba, zdroje vysychaly a nakonec stavba trvala 8 let, do roku 1864, než byla dokončena. Největší sponzorský dar od jednotlivce byl od Jechezkela Reubena, bohatého sefardského Žida z Bagdádu. Jeho syn Menaše a dcera Lady Sasson později ještě dále přispívali. Tyto dary od rodiny Reubenů nakonec pokryly více než polovinu celkových nákladů. Počin rodiny Reubenů byl důležitým krokem ke sjednocení sefardů a aškenázů ve městě.  Jiný dárce byl král Fridrich Vilém IV. Pruský, jehož jméno bylo napsáno nad vstupními dveřmi, spolu se jmény ostatních dárců. Také mimo jiné v Prusku povolil shromažďování finančních prostředků od židovských subjektů.  Když se v roce 1866 při jedné ze svých cest do Jeruzaléma vypravil Moše Montefiore, navštívil slavnou synagogu Churva a na jeden ze svitků Tóry umístil stříbrný štít (chošen). Když synagogu navštítvil znovu v roce 1875, přišel ho přivítat dav tří tisíc Židů.  Po následujících 84 let byla budova pokládána za nejkrásnější a nedůležitější synagogu v Zemi izraelské. Synagoga Churva rovněž poskytovalo přístřeší části ješivy Ec Chajim, největší ješivy v Jeruzalémě. Byla ohniskem židovského náboženského života ve městě a byla sídlem vrchního aškenázského rabína jak pro Palestinu tak pro Jeruzalém.  3. února 1901 se v synagoze pořádala pamětní bohoslužba za královnu Viktorii, z vděčnosti za britskou ochranu Židů v Jeruzalémě. Bohoslužba byla vedena vrchním aškenázským rabínem Šmuelem Salantem. Podle záznamu z židovské kroniky byla budova „naplněna po její největší kapacitu a policisté museli silou zabraňovat davům, kteří se chtěli bohoslužby zúčastnit.“

Demolice (1948).

V bitvě o jeruzalémské Staré město v izraelské Válce o nezávislost vytvořili bojovníci Hagany obrannou pozici uvnitř synagogy a na jejím nádvoří. Poté, co Židé odmítli nabídku kapitulace, zprostředkovanou Červeným křížem, vojáci jordánské Arabské legie vystřelili ve zdi, která obklopovala synagogu díru. V následujících 45 minutách bojů byla synagoga obsazena. Legionáři vstoupili do synagogy a pokusili se vyšplhat na vrchol její kopule a umístit tam jordánskou vlajku. Tři z nich byli zastřeleni ostřelovači Hagany, ale čtvrtý uspěl. Synagoga Churva byla nejvyšší budovou Starého města a tak jordánská vlajka byla jasně patrná i z Nového města a značila triumf Legií. Dva dny po obsazení židovské čtvrti Legiemi, vyhodili jordánsci synagogu do povětří. Jordánský velitel, který vedl tuto operaci následně řekl svým nadřízeným: "„Poprvé za tisíc let nezbyl v židovské čtvrti jediný Žid. Ani jedna budova nezůstala nedotčena. To činí židovský návrat nemožným.“"

Vzpomínkový oblouk (1978).

Po Šestidenní válce (), byly vytvořeny a předloženy návrhy pro vybudování nové synagogy na stávajícím místě. Jelikož v té době nemohlo být přijato žádné trvalé řešení, bylo přijato alespoň řešení symbolické. V roce 1978 byl znovu vztyčen jeden ze čtyř podpůrných oblouků, které byly nosnými oblouky obří kopule. Šestnáct metrů vysoký kamenný oblouk, který se klene nad místem, kde stávala synagogy Churva byl vztyčen dvěma architekty. Výšky původní budovy, včetně kopule, byla dvakrát tak velká, jako symbolický oblouk. Spolu se zbytky budovy a informačními tabulemi tak měl být upomínkou toho, co zde kdysi stálo.

Vzpomínková známka (1998).

V roce 1998 vydal středoamerický karibský stát Antigua a Barbuda známku, znázorňující synagogu Churva.

Plány obnovy a rekonstrukce.

Kahnovy plány (1968–1973).

V rámci celkové rehabilitace Židovské čtvrti Starého Města byly po sjednocení Jeruzaléma po Šestidenní válce předneseny plány na znovu-vybudování synagogy Churva. Představitelem kampaně za znovu-vybudování Churvy byl prapravnuk rabína Šlomo Zalmana Cofera, Jákov Salomon. Zpracováním návrhu budovy byl pověřen světoznámý architekt, Louis Kahn, který byl rovněž zakládajícím členem Jeruzalémské komise. Během let 1968 až 1973 Kahn představil tři návrhy pro stavbu synagogy. Ruiny původní synagogy byly začleněny do vzpomínkové zahrady a na přilehlé parcele měla vzniknout nová stavba a promenáda „Stezka proroků,“ která měla vést k Západní zdi.  Kahn navrhl stavbu ve stavbě. Ta vnější se skládala z šestnácti pilířů, pokrytých jeruzalémským kamenem, nařezaným do bloků stejných rozměrů, jako jsou ty, ze kterých je Západní zeď. Při základech čtyř dvoupatrových, dvanáct metrů vysokých pilířů, umístil malé výklenky pro meditaci nebo individuální modlitby. Vnitřní místnost, tvořená čtyřmi obrácenými podpůrnými jehlany, měla být využívána pro každodenní bohoslužby a měla kapacitně vyhovovat většímu množství lidí při šabesu nebo svátcích. Kahnův model byl vystaven v Izraelském muzeu, ale když v roce 1974 zemřel, jeho plán byl odložen. Bývalý starosta Jeruzaléma, Teddy Kollek, napsal v roce 1968 Kahnovi, že "„rozhodnutí o vašich plánech je v podstatě politické. Měli bychom mít v Židovské čtvrti budovu velkého významu, která bude soutěžit s mešitou a bazilikou Svatého hrobu, a měli bychom obecně mít budovu, která bude svým významem soupeřit se Západní zdí?“"  Bostonský architekt Moše Safdie, který již v minulosti mnohokrát v Jeruzalémě stavěl a spolupracoval s Kahnem ve Filadelfii byl rovněž pro použití moderního designu při obnově synagogy: "„Je absurdní rekonstruovat Churvu, jako by se nic nestalo. Pokud máme touhu ji obnovit, mějme také odvahu nechat velké architekty, aby to provedli.“"  Během těchto sporů o moderní fasádu navrhované budovy, kterou si mnozí nedokázali spojit s Židovskou čtvrtí a zdála se jim neestetická, se chopil iniciativy angličan Sir Charles Clore, který souhlasil s financováním projektu, s tím, že by byl hotový během stanoveného časového horizontu (jeho přání bylo vidět stavbu hotovou ještě před jeho smrtí). Sir Denys Lasdun připravil plány a projektovou dokumentaci, která byla rovněž moderní, avšak více se držela originálu. Stavba nicméně narazila na odpor tehdejšího premiéra Menachema Begina, který stavbu odmítl povolit, a tak stavba nemohla začít. Čas běžel a Churva stále nebyla obnovena.

Vykopávky (2003).

Během července a srpna 2003 proběhlo archeologické odkrytí půdy v místech, kde stála synagoga Churva. Vykopávky byly provedeny Archeologickým institutem Hebrejské univerzity a Israel Exploration Society. Financovány byly společností Jewish Quarter Development Company of Jerusalem.  Před započetím výkopových prací dohlédli zaměstnanci Izraelské památkové správy () na odkrytí kamenné podlahy, která byla položena po Šestidenní válce v roce 1967. Na ploše 300m2 pak byla odkryt půdní pokryv do hloubky dvou metrů. Tyto výkopové práce odhalily doklad o čtyřech hlavních osidlovacích obdobích: První chrám (800-600 př. n. l.), Druhý chrám (100 n.l.), Byzantské a Osmanské.

Zahájení obnovy (2005).

V roce 2005 konečně izraelská vláda oznámila, že bude v brzké době realizován návrh Assada Effendiho, který spočívá v designu 19. století. Vládou financovaná společnost Jewish Quarter Development Corporation, měla uvolnit 6,2 milionu $ (24 milionů šekelů), což je zhruba 85 % celkového rozpočtu stavby a zbytek měl být financován ze soukromého sektoru. Nakonec vláda zaplatí pouze 11 milionů šekelů a zbytek bude financovat ukrajinský židovský podnikatel a filantrop Vadim Rabinovič.  V roce 2005 byly zahájeny stavební práce. Obnova synagogy byla dokončena a synagoga byla zasvěcena 15. března 2010.

Synagoga Churva (hebrejsky: בית הכנסת החורבה, fonetická transkripce: "Bejt ha-Kneset ha-Churva"), která se nachází v jeruzalémském Starém Městě, byla hlavní aškenázskou synagogou v Jeruzalémě od 16. do 20. století, kdy byla během izraelské Války o nezávislost zdemolována jordánskými vojáky. Od roku 2005 do roku 2010 byla rekonstruována. 15. března 2010 byla synagoga zasvěcena a byly v ní zahájeny pravidelné bohoslužby.

Die Hurva-Synagoge (hebr. בית הכנסת החורבה, "Beit HaKnesset HaChurva", vollständiger Name "Churvat Rabbi Jehuda Hechassid"), im jüdischen Viertel der Jerusalemer Altstadt gelegen, ist eine aschkenasische Synagoge und war eine der bedeutendsten Synagogen im Jischuw und bis zu ihrer Zerstörung im Arabisch-Israelischen Krieg 1948 Jerusalems Hauptsynagoge.


Předehra.

Dne 30. června roku 1421 uskutečnil kněz Jan Želivský převrat, kterým sloučil Staré a Nové město Pražské do jedné obce, jejíž správou bylo pověřeno třicet nově zvolených konšelů. Posléze se věnoval organizování svatoprokopské synody, které se účastnilo duchovenstvo všech husitských obcí, a posilování svých pozic ve městě. Souběžně s touto činností organizoval vojenskou výpravu proti základnám krále Zikmunda na severu Čech, jež soustavně ohrožovaly spojence z Žatce a Loun. Nepočetná vojenská výprava vyrazila krátce po ukončení synody k Roudnici, kde měla sraz spolu se Žateckými. Spojené vojsko posléze v rychlém sledu přepadlo kláštery premonstrátek v Doksanech, benediktínek v Teplicích a cisterciáků v Oseku. Rychlým útokem pak dobylo a vypálilo město Duchcov, 12. července obsadilo Bílinu a o den později i stejnojmenný hrad. Z Bíliny odeslal Jan Želivský do Prahy žádost o další posily na výpravu proti Mostu. O podpoře tohoto tažení rozhodla velká obec 21. července a její účast byla uložena straníkům uvězněných kněží a sousedům. Této skupině bylo pod trestem smrti zakázáno ve vojsku vyvolávat třenice. Mimo tohoto odřadu se akce zúčastnili i všichni v Praze přítomní žoldnéři.  Před Most přitáhlo Želivského posílené vojsko 24. července a svůj tábor rozložilo poblíž kláštera záhražanských magdalenitek na jižním úpatí homolovitého kopce Hněvína, na jehož vrcholu stál hrad mostecký hrad, který Přemysl Otakar II. původně pojmenoval Landeswart. Želivský i jeho hejtmani se rozhodli nejprve dobýt hrad obsazený míšeňskou posádkou, neboť se domnívali, že po jeho pádu již nebudou obyvatelé Mostu vzdorovat. Aby mohli dvěma velkými puškami a dvěma praky ohrožovat hradní osazenstvo, obsadili nejprve hřeben kopce. Odtud posléze působili obleženým nemalé škody. Za této situace se velitel hradu purkrabí Nitcze Gorrentz, jenž každým dnem očekával příchod vojska míšeňského markraběte Fridricha, pokusil vést zdržovací taktiku a nabídl husitům rokování. Po neúspěšném pokusu vést jednání o kapitulaci, podnikli husité na pevnost útok a vypálili celé její podhradí. Teprve po této demonstraci síly projevili obležení ochotu se vzdát, avšak vrchní velitel pražanů kněz Jan Želivský byl rozhodnut s nimi tvrdě zúčtovat, neboť jak sám poznamenal: "„Copak by nám bylo platno zde je nechat odejít a potom jich na jiném hradě znovu dobývat?“" Jiného názoru však byli jeho hejtmani, kteří viděli, že se jim nabízí zisk hradu bez dalších ztrát a možnost brzkého útoku na město před příchodem míšeňského vojska.

Bitva.

Oddíly míšeňských markrabat dorazily k severnímu předpolí Mostu 5. srpna. Cestou nabraly nepatrné zpoždění, neboť čekaly, až se k nim připojí spojenecké družiny českých pánů Hynka Hlaváče z Dubé, děčínského Zikmunda z Vartenberka a Mikuláše Chudého z Lobkovic. K městu vojsko nastupovalo seřazeno v bojové formaci. Také husité, oproti obvyklým zvyklostem, nevyčkávali protivníka pod ochranou vozové hradby, ale shromáždili se k útoku.  Nepříliš detailně o průběhu bitvy hovoří několik dobových pramenů různé výpovědní hodnoty. Nejautentičtější popis je zaznamenán v "Husitské kronice" literáta, mistra artistické fakulty pražské university a přímého účastníka husitských válek, Vavřince z Březové. Podle všech náznaků je zřejmé, že husitský kronikář nebyl příznivcem politiky Jana Želivského a toto zaujetí se patrně odrazilo i ve zveličení mostecké porážky. Oproti Vavřincově práci asi nejsrozumitelněji o bitvě hovoří nepříliš obsáhlý text "Třeboňské kroniky" s níž se shoduje i tzv. "Kronika starého pražského kolegiáta". Další, poměrně stručnou, zprávu lze dohledat v rukopisech "Starých letopisů českých", jež pochází ze zápisů rozličných autorů z různých časových období, které do jednoho uceleného díla jako první soustředil historik František Palacký. Rámcově lze tedy předpokládat, že husité jako první podnikli neuspořádaný útok po dolním úbočí Hněvína, který Míšeňští byli schopni zadržet. Tvrdý odpor pražany a Žatecké překvapil, navíc je zanedlouho zaskočil i boční úder mostecké hotovosti, která spojencům vyrazila na pomoc z městské brány. Přední řady husitů zakolísaly a brzy se obrátily na ústup, který strhl zbytek vojska k panickému útěku. I když muži Jana Želivského urychleně vyklízeli bitevní pole, protivníci se k pronásledování odhodlávali jen velmi vlažně, neboť neměli jistotu, zda nejde o protivníkův taktický záměr. Veškerou jejich snahu v tomto směru směru nakonec zmařili střelci z velkých pušek, kteří měli své zbraně postaveny na vrchu Hněvíně a způsobili Míšeňským další ztráty.

Bilance a důsledky.

I když existují určité náznaky, že svědectví Vavřince z Březové, který vyčíslil ztráty na obou stranách kolem tisícovky mužů, je přemrštěné, lze se domnívat, že i přesto byly počty mrtvých a zraněných v bitvě vysoké. Husité navíc na bojišti zanechali takřka celé obléhací zařízení a utrpěli značný šrám na své reputaci. Není zřejmé, zda byl Jan Želivský ochoten pokračovat dál v boji, je však známo, že druhého dne po bitvě se vydal zpět k Praze, neboť přes noc se část jeho vojska v panice rozprchla. Zvěst o porážce se do české metropole donesla ještě před Želivského příchodem a pražská velká obec na ni jednotně zareagovala organizací nového vojska. Do pole byla vyslána hotovost tří čtvrtí, k níž se měli připojit vojáci z dalších měst hlásících se k pražskému svazu. K tomuto vojsku se připojil i táborský hejtman Jan Žižka, který se toho času v metropoli zotavoval z následků poranění druhého oka u hradu Rábí. Mezitím, co Praha formovala nové ozbrojené síly, Míšeňští oblehli Bílinu a Žatec. Tyto akce však netrvaly dlouho, neboť sotva se markrabě Fridrich dozvěděl o blížících se nepřátelích, dal povel svým vojákům k ústupu za české hranice. I přes tuto příznivou okolnost se pražané město Most znova dobýt nepokusili. Fridrich byl za úspěch v bitvě povýšen císařem Zikmundem na kurfiřta saského.

Bitva u Mostu se odehrála dne 5. srpna 1421 v okolí vrchu Hněvína přiléhajícího k severní části dnešního města Most. Pražské vojsko, pod velením kněze Jana Želivského, obléhající mostecký hrad, zde bylo poraženo oddíly míšeňského markraběte Fridricha IV. Svárlivého, který v severních Čechách operoval jako zmocněnec českého, uherského a římskoněmeckého krále Zikmunda Lucemburského. Střetnutí bylo první porážkou husitů ve velké bitvě a královští vítězství využili k obležení Bíliny a Žatce.

Mit der Schlacht bei Brüx am 5. August 1421 endete ein Feldzug radikaler Hussiten aus Prag gegen Nordböhmen. Die hussitischen Truppen unter dem Kommando von Jan Želivský unterlagen dabei sächsischen Truppen Friedrichs von Meißen. Es blieb eine der wenigen Niederlagen der Hussiten gegen kaiserlich-katholische Truppen in den von 1419 bis 1436 dauernden Hussitenkriegen.


Historie.

Počátky.

V roce 1903 uskutečnili bratři Wrightové první let motorového letounu. Následovaly další pokroky v konstrukci létajících strojů těžších než vzduch, které nezůstaly Japoncům utajené. Již dříve císařské námořnictvo experimentovalo s balóny, ovšem až do konce prvního desetiletí 20. století zůstal japonský zájem o letectví na strojích těžších než vzduch v rovině čistě teoretické – v Japonském císařství žádná letadla nebyla. V březnu 1909 vydal "šósa" ( ~ korvetní kapitán) Eisuke Jamamoto svoje "Kókúdžucu kenkjú ni kan suru ikenšo" ( ~ Psané pojednání o studiu leteckého umění). Jamamoto prosazoval, aby se námořnictvo zabývalo o "tako-šiki kúčú hikóki" ( ~ vzdušný létající stroj dračího typu), ale cesta k jím předpovězené „létající válečné lodi úžasného potenciálu“ byla ještě dlouhá...  Dne 30. června 1909 byla založena "Rindži gunjó kikjú kenkjúkai" ( ~ Dočasná společnost pro výzkum vojenského využití balónů), která sice byla společným dílem císařského námořnictva a císařské armády, ale toto vzácné spojenectví obou ozbrojených složek nebylo rovnocenné. "Kenkjúkai" byla financovaná armádou a rovněž hlavní posty v "kenkjúkai" byly obsazené armádními důstojníky. Armádní členové "kenkjúkai", kteří byli vysláni na stáži do Evropy, přivezli v roce 1910 do Japonska první dva letouny těžší než vzduch, což vedlo ke vzniku císařského armádního letectva. Císařské námořnictvo, které od svého založení usilovalo o nezávislost na armádě, založilo 26. června 1910 "Kaigun kókúdžucu kenkjúkai" ( ~ Námořní společnost pro výzkum leteckého umění; též "Kaigun kókúdžucu kenkjú iinkai" ). Ta se skládala z 22 důstojníků námořnictva, mezi nimiž vedoucí pozici zastával "daisa" ( ~ námořní kapitán) Kazujoši Jamadži.  V roce 1911 sestrojil "kikan tai'i" ( ~ poručík/technik) Tecukiči Isobe první hydroplán v Japonsku. Letoun byl sestaven z bambusu a Isobe s ním uletěl vzdálenost 60 metrů a dosáhl výšky 3 metrů. Let ale skončil lehkou havárií, když se letoun převrátil. V témže roce bylo šest důstojníků císařského námořnictva (mezi nimi i někteří členové "Kaigun kókúdžucu kenkjúkai" ) vysláno do Francie a do USA, aby se naučili pilotovat a udržovat letouny. Ve Francii se výcviku v pilotní škole v Paříži zúčastnili Józó Kaneko, Kanehiko Umekita a Fumihiko Kohama. Ve Státech se cílem druhé trojice ve složení Sankiči Kóno, Čúdži Jamada a Čikuhei Nakadžima stala letecká škola Glenna Curtisse v Hammondsportu ve státě New York a v San Diegu. Mezitím se Jamamoto vydal studovat vojenské využití letadel do Německého císařství, kde přišel na myšlenku představit létající stroje na námořní přehlídce císaři. Přes počáteční nedůvěru nadřízených se mu na svoji stranu podařilo získat ministra námořnictva "danšaku" ( ~ baron) "čúdžó" ( ~ viceadmirál) Makoto Saitóa. Do Japonska se proto spěšně vrátili Kaneko z Francie s hydroplánem Maurice Farman a Kóno z USA s hydroplánem Curtiss.  K prvnímu letu námořního letounu císařského námořnictva (Isobův hydroplán byl soukromý, nepatřil námořnictvu) došlo 6. října 1912 v Oppamě, severně od Jokosuky, když Kaneko provedl patnácti– nebo třicetiminutový let s Farmanem, při kterém dosáhl výšky 100 stop (30,5 m). Necelý měsíc poté dosáhl 2. listopadu stejné výšky při desetiminutovém letu i Kóno s Curtissem. Již 12. listopadu byly oba stroje předvedeny císaři éry Taišó během námořní přehlídky ( "kankanšiki" ) v Jokohamě. Zatímco Kóno s Curtissem kroužil nad přehlídkou, Kaneko s Farmanem přistál na hladině poblíž chráněného křižníku "Čikuma", z jehož paluby sledoval přehlídku císař, a poté opět odstartoval. Obavy pesimistů z neúspěchu se nenaplnily.  V únoru 1914 "tai'i" ( ~ poručík) Kišiči Magoši dosáhl v hydroplánu Farman výšky 3500 metrů a v březnu se udržel ve vzduchu šest hodin bez mezipřistání.

"Wakamija Maru" a první bojové nasazení námořního letectva.

V roce 1913 císařské námořnictvo rozhodlo přestavět nákladní loď "Wakamija Maru" (ex ruský "Lethington") na nosič hydroplánů. Loď poté mohla nést až čtyři hydroplány (z toho dva v rozloženém stavu), které startovaly z mořské hladiny. Během námořního cvičení u Saseba v roce 1913 byla "Wakamija Maru" a její Farmany součástí „modrého loďstva“ (t.j. útočníků), zatímco další hydroplány v Oppamě byly k dispozici „červenému loďstvu“ (t.j. obráncům). Již v létě následujícího roku se ale "Wakamija Maru" dočkala válečného nasazení, když během bitvy o Čching-tao na počátku první světové války dva Farmany z "Wakamija Maru" bombardovaly 5. září 1914 dělostřeleckou baterii Bismarck v Čching-tao. Jako pum bylo použito upravených dělostřeleckých granátů. Když byla 30. září "Wakamija Maru" poškozena najetím na minu a musela se vrátit do Japonska, pokračovaly její hydroplány v operacích proti Čching-tao z pobřežní základny. Dne 13. října se "tai'i" Hideho Wada (účastník náletu z 5. září) zúčastnil prvního vzdušného souboje císařského námořnictva. Toho dne se Wada a tři letouny císařské armády pokusily zasáhnout proti německému průzkumnému letounu Rumpler Taube, který pilotoval "Leutnant" (~ poručík) Gunther Plüschow a kterému se nakonec podařilo uniknout. Celkem podnikly námořní letouny 49 letů nad Čching-tao a svrhly 199 pum. Ačkoliv celé nasazení císařských námořních letounů během dobývání Čching-tao bylo pouze malým příspěvkem na epizodním válčišti Velké války, japonské námořní letectvo tím ukázalo, že je „značně napřed před jakoukoliv jinou zemí“.

Další vývoj císařského námořního letectva na pozadí Velké války.

Účast na dobývání Čching-tao byla pro císařské námořní letectvo prakticky jedinou významnější akcí Velké války. Námořní letectva ostatních států, aktivně se účastnících Velké války, se vyvíjela dál a císařské námořnictvo tento vývoj sledovalo prostřednictvím svých pozorovatelů. V letech 1916 až 1917 byl jedním z nich "tai'i" Kaneko, který v Evropě a v USA sledoval vývoj prvních letadlových lodí. Stejně tak "tai'i" Torao Kuwabara, který v druhé polovině roku 1917 pozoroval pokroky Royal Naval Air Service: ve skotském Dalmuir u Glasgow navštívil loděnici William Beardmore and Company, ve které se stavěla HMS "Argus" – první hladkopalubová letadlová loď – a dva týdny pozoroval letecké operace na letadlové lodi HMS "Campania". "Daisa" Tamaki Torisu, který byl pozorovatelem u Royal Navy v letech 1916 a 1917, informoval nejenom o využití vzducholodí pro průzkum, ale i o přestavbě bitevního křižníku HMS "Furious" na letadlovou loď a o zahájení stavby HMS "Hermes" – první letadlové lodě na světě stavěné od počátku pro tento účel.  Mezitím v Japonsku pokračoval boj – vedený převážně mladými důstojníky námořnictva – za novou zbraň. Již v roce 1912 Kaneko ve svém dopise z Francie adresovaném Jamamotovi předpověděl ohrožení, které by pro zakotvené lodě v přístavu představovaly letouny vybavené torpédy. Tarent a Pearl Harbor o více než čtvrt století později mu daly za pravdu...  V lednu 1915 poslal "kikan tai'i" Čikuhei Nakadžima dopis předsedovi "Kaigun kókúdžucu kenkjúkai", ve kterém obhajoval letadla jako perspektivní zbraň a dokonce srovnával ničivou sílu boční salvy bitevního křižníku "Kongó" s údernou sílou 3000 torpédy vybavených letounů, které by se daly pořídit za stejnou částku, jako "Kongó". V roce 1917 Nakadžima odešel z námořnictva a založil první soukromou společnost na výrobu letadel v Japonsku: Nakadžima.

Japonské císařské námořní letectvo (: "Dai-Nippon teikoku kaigun kókútai" ) byla letecká složka japonského císařského námořnictva, která byla zodpovědná za letecké operace na podporu císařského námořnictva (průzkum, vzdušné krytí, dálkové údery, vzdušný transport, etc...) a s tím související obranou domácích ostrovů. Své úkoly císařské námořní letectvo plnilo od svého vzniku v roce 1912 až do kapitulace Japonského císařství v roce 1945.

Die Kaiserlich Japanischen Marineluftstreitkräfte (jap., "Teikoku Kaigun Kōkūtai") waren die Luftstreitkräfte der Kaiserlich Japanischen Marine im Zweiten Weltkrieg. Sie standen unter dem Befehl des Generalstabs der Kaiserlich Japanischen Marine und des Marineministeriums und entsprachen in ihrer Funktion dem Fleet Air Arm der britischen Royal Navy, der Marineluftfahrt der US Navy, der Aviazione Ausiliara per la Marina der italienischen Regia Marina oder der Seefliegerkräfte der sowjetischen Marine.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1296. Budmerice, tehdy ještě Pumurich, patřily, stejně jako okolní obce, Vištuk a Jablonec k panství Červený Kameň. Zdejší obyvatelé se živili vinařstvím a povoznictvím, později též chovem ryb a od 17. století také hrnčířstvím.  Roku 1561 získala obec znak. V 16. století začali noví majitelé Červeného Kamene Pálffyové zakládat v jejím okolí rybníky, čímž se z části zdejších obyvatel stali, jak je již uvedeno výše, chovatelé ryb. V roce 1705 došlo v blízkosti obce k bitvě mezi povstaleckým vojskem Františka Rákocziho a císařským vojskem, jež vedl palatin hrabě Ján Pálffy. Povstalci byli v této bitvě poraženi a obec vypálena.  V roce 1888 nechal hrabě Ján Pálffy, pán na Červeném Kameni, velký milovník přírody a myslivosti, zbudovat v polesí Lindava v těsné blízkosti obce lovecký zámek v novogotickém slohu.  Po roce 1945 prodělala obec, tak jako řada jiných slovenských vesnic, značný vývoj. V roce 1948 pak získala svoje dnešní jméno Budmerice.

Památky.

Nejznámější památkou Budmeric je již zmíněný zámek, jenž dnes slouží jako Dům slovenských spisovatelů.  Z církevních staveb je to pak římskokatolický kostel Povýšení sv. Kříže z roku 1780, postavený původně v gotickém slohu. Za zmínku stojí též kaple zasvěcená Panně Marii Sedmibolestné, kterou dal postavit Rodolf I. Pálffy.  Z řady mlýnů se dochoval Silnický mlýn, jenž dnes slouží Ministerstvu školství Slovenské republiky jako středisko pro vzdělávání.

Slavní rodáci.

V Budmericích se narodil slovenský avantgardní básník, prozaik, novinář, překladatel a surrealistický grafik Rudolf Fabry.

Budmerice jsou obec na Slovensku v okrese Pezinok. Nacházejí se 37 km východně od Bratislavy v Trnavské pahorkatině. V katastru obce se nalézá přírodní rezervace Lindava. Žije zde obyvatel.

Budmerice (bis 1948 slowakisch „Pudmerice“; deutsch "Pudmeritz", ungarisch "Gidrafa" – bis 1907 "Pudmeric") ist eine Gemeinde in der Westslowakei mit Einwohnern (Stand ).


Život.

Původ a novinářská činnost.

Chášukdží pocházel ze známé a mocné saúdskoarabské rodiny. Byl vnukem Mohameda Chášukdžího, tureckého lékaře, který si vzal za ženu Saúdskou Arabku a stal se osobním lékařem zakladatele a prvního krále země Abd al-Azíze ibn Saúda. Byl také synovcem Adnana Chášukdžího, mimořádně bohatého obchodníka se zbraněmi, známého mj. účastí v aféře Írán-Contras. Jeho bratrancem byl Dodi Al-Fayed, který byl přítelem britské princezny Diany a v roce 1997 s ní zahynul při automobilové nehodě v Paříži.  Chášukdží zahájil svou novinářskou kariéru prací pro anglicky psaný list "Saudi Gazette". Dále pracoval pro několik arabských novin a prosadil se jako zahraniční korespondent píšící zprávy z Afghánistánu, Alžíru, Súdánu a Středního východu. V této době se setkal s Usámou bin Ládinem, který bojoval proti Sovětům v Afghánistánu. Chášukdžímu poskytl bin Ládin několik rozhovorů. Tehdy s ním Chášukdží sympatizoval, po bin Ládinově příklonu k mezinárodnímu terorismu se s ním však názorově rozešel.  V letech 1999 až 2003 byl Chášukdží zástupcem šéfredaktora listu "Arab News", hlavního anglicky psaného deníku v Saúdské Arábii. Krátce poté a znovu v letech 2007–2010 vedl saúdskoarabský deník "Al Watan", z nějž byl vyhozen za „posouvání hranic debaty uvnitř saúdské společnosti”, jak uvedl na své osobní stránce. V roce 2010 se stal ředitelem nového zpravodajského kanálu "Al-Arab" v Bahrajnu. Kanál byl vypnut 11 hodin po svém spuštění, protože Chášukdží publikoval rozhovor se zástupcem ší'itské většiny v tomto státě.

Kritika saúdského režimu a exil.

Chášukdží kritizoval wahhábismus, přísnou formu islámu, která je vyznávána v Saúdské Arábii, a také politiku saúdskoarabského režimu a korunního prince Mohameda bin Salmána, například zatýkání lidskoprávních aktivistů a kritiků vládnoucí rodiny, saúdskou blokádu Kataru, saúdskou vojenskou intervenci v Jemenu nebo diplomatické konflikty s Kanadou a Libanonem. Předmětem jeho kritiky byly také izraelské osady, které Izrael buduje na okupovaných palestinských územích. Podle listu "The New York Times" se Chášukdží pokoušel bojovat také proti oficiální saúdskoarabské twitterové kampani, kterou vládnoucí dynastie spustila proti svým exilovým kritikům.  Od roku 2017 pobýval z obav o svou bezpečnost ve Virginii ve Spojených státech a přispíval do amerického deníku "The Washington Post". Od začátku roku 2018 navštěvoval stále více Turecko, kde se několikrát setkal i s prezidentem Erdoğanem, jehož přívržencem se stal. V Istanbulu se seznámil s doktorandkou jménem Hatice Cengiz, s níž se chtěl po rozvodu oženit, a proto dvakrát navštívil saúdskoarabský generální konzulát v Istanbulu – nejprve 28. září a poté 2. října 2018, kdy tam byl zavražděn. Následně vznikla kolem případu jeho zmizení mezinárodní krize, kvůli níž mj. navštívil americký ministr zahraničí Mike Pompeo jak Rijád, tak Ankaru.

Vražda a mezinárodní reakce.

Krátce po Chášukdžího zmizení dne 2. října 2018 zveřejnily turecká policie a úřady svůj názor, že Chášukdží byl na saúdském generálním konzulátu v Istanbulu při „výslechu“ členy královské gardy a saúdské tajné služby umučen, jeho tělo bylo následně rozčtvrceno a rozpuštěno v kyselině. Za tímto účelem přiletěla téhož dne ráno z Rijádu do Istanbulu skupina patnácti mužů, včetně vojáků, příslušníků tajných služeb a forenzního patologa, který podle těchto zpráv po Chášukdžího brutálním mučení (včetně uříznutí prstů na rukou) a uškrcení, jež mělo trvat sedm minut, jeho tělo rozřezal speciální pilkou. Následně mělo být Chášukdžího mrtvé tělo rozpuštěno v kyselině. Skupina mužů se ještě tentýž večer vrátila do Rijádu. Po vynuceném svolení saúdských úřadů s prohlídkou generálního konzulátu hledala turecká policie následně stopy po činu přímo na něm a také začala hledat Chášukdžího pozůstatky v Bělehradském lese na předměstí Istanbulu a na pobřežní farmě u Marmarského moře.  Saúdská Arábie vraždu nejdříve popřela a tvrdila, že Chášukdží z jejího konzulátu odešel. Jeho zabití přiznala po více než dvou týdnech, ačkoli při té příležitosti neuvedla, co se stalo s jeho tělem. Posléze tamější prokuratura oznámila zatčení osmnácti podezřelých osob a ministr zahraničí dokonce vyjádřil nad činem politování. Přibližně tři týdny po vraždě ji odsoudil i samotný korunní princ Mohamed bin Salmán a saúdskoarabský generální prokurátor uznal, že byla předem naplánovaná.  Americký republikánský senátor Rand Paul již v reakci na zmizení Chášukdžího vyzval k zastavení prodeje amerických zbraní do Saúdské Arábie, která je blízkým spojencem Spojených států. Americký prezident Donald Trump se k činu postavil zdrženlivě, zatímco německá kancléřka Angela Merkelová ohlásila reakci v podobě pozastavení dodávek zbraní do Saúdské Arábie. Další evropské země (Spojené království, Francie, Španělsko a Česká republika) navzdory Chášukdžího vraždě a válce v Jemenu pokračují ve vývozu zbraní do Saúdské Arábie. Některé evropské státy (Spojené království, Francie a Nizozemsko) společně s USA odřekly účast svých ministrů na investiční konferenci v Rijádu, jež se konala koncem října 2018.

Džamál Chášukdží (někdy Džamál Chášakdží, جمال أحمد حمزة خاشقجي "Ǧamāl Aḥmad Ḥamzaẗ H̱āšuqǧī", známý též jako "Jamal Ahmad Khashoggi"; 13. října 1958, Medína, Saúdská Arábie – 2. října 2018 Istanbul, Turecko) byl saúdskoarabský žurnalista, kritik politiky korunního prince Mohameda bin Salmána i účasti země ve válce v Jemenu. Od roku 2017 působil v exilu ve Spojených státech. V říjnu 2018 byl zavražděn na saúdském generálním konzulátě v Istanbulu.

Jamal Ahmad Khashoggi (englische Transkription; deutsche Transkription: Dschamal Ahmad Chaschuqdschi; * 13. Oktober 1958 in Medina; † 2. Oktober 2018 in Istanbul) war ein saudi-arabischer Journalist. Er war Direktor der saudi-arabischen Tageszeitung "Al-Watan" und Medienberater des saudi-arabischen Prinzen Turki ibn Faisal. Ab Sommer 2017 lebte er in den USA und war u. a. Kolumnist der "Washington Post". Seit dem 2. Oktober 2018 galt er als vermisst, nachdem er das saudi-arabische Konsulat in Istanbul betreten und nicht wieder verlassen hatte. Mehr als zwei Wochen später räumte Saudi-Arabien die Tötung Khashoggis an jenem Tag ein.