Historie.

Patří k nejstarším obcím píseckého okresu. Okolí bylo již v době bronzové a železné osídleno, o čemž svědčí mohyly v lese Chlumu. Mohylníky v lese Chlumu, v lese Osičany a při rybníku Chobot jsou vedené v seznamu kulturních památek v okrese Písek.  Asi jeden kilometr odsud k rybníku Chobot v místě, kde se říká Na Hradišti, stávala původně dřevěná tvrz, pozdější hrad Skalice. Hrad vznikl před polovinou 13. století. Měl obrannou věž a hradní palác. Hradiště bylo obehnané hradbami z kol a trámů. Hradby měly spíš ochranný charakter před zloději, než obranný. Podle Augustina Sedláčka tvořil tento typ hradu přechod mezi hradem slovanským a středověkým. Tvrz zanikla, i její jméno bylo zapomenuté. Teprve Augustin Sedláček znovu objevil polohu tvrze.  První písemná zpráva o Sepekově je z roku 1243. Sepekov dostal dědictvím v roce 1194 nejstarší syn Vítka I. z Prčice – Vítek II. starší. Původně se psal jako Vítek ze Sepekova, avšak později jakožto legendární zakladatel Českého Krumlova a předek pánů z Krumlova získal po vzoru svých potomků také přídomek "z Krumlova". Jeho vnuci Vítek a Budivoj drželi hrad Skalici a Sepekov společně. Vítek se psal v roce 1251 jako Vítek ze Sepekova. V roce 1272 se připomíná Budivoj, který měl se svou manželkou Perchtou z Falkenštejna syna Záviše z Falkenštejna.  Od roku 1279 do roku 1290 ves patřila k majetku pražského biskupa Tobiáše z Bechyně. Jeho pozdější nástupce Jan IV. z Dražic byl nucen obhajovat držení tohoto majetku proti Hynkovi z Lichtenburka. Hynek tvrdil, že mu tento majetek náleží jako dědictví po jeho tchánovi Záviši z Falkenštejna. Král potvrdil biskupský nárok v roce 1306. V roce 1307 vyměnil biskup Jan IV. z Dražic Sepekov i s příslušenstvím s Jindřichem z Rožmberka za jiné statky. Tím byl Sepekov přičleněn k Rožmberskému dominiu. Poté byl Sepekov často zastavován a roku 1484 byl prodán Zdeslavovi ze Šternberka. Za husitských válek byl Sepekov vypálen. Od roku 1530 patřil k bechyňskému panství. V roce 1569 bylo bechyňské panství prodané Petru Vokovi z Rožmberka. Společně s ostatním milevským panstvím přešla ves do držení Hodějovských z Hodějova. Po konfiskaci po Bílé Hoře patřil Sepekov k majetku premonstrátského Strahovského kláštera.  Škola byla zřízena roku 1684. Prvním učitelem byl Jindřich Levhartický se svou manželkou. Vyučovalo se v soukromých místnostech. Roku 1788 byla poblíž budovy fary postavená školní budova. Starý hřbitov, který býval u kostela svatého Mikuláše, byl zrušen 14. června 1787 a zároveň byl založen současný hřbitov. Mariánské poutní místo s milostnou sochou spravovali strahovští premonstráti, kteří také 1730 zahájili přestavbu kostela. Dokončený chrám vysvětil v neděli 27. září 1733 na svátek sv. Kosmy a Damiána pražský pomocný biskup Jan Rudolf Špork. Kostel je obklopen ambity s kaplemi v rozích (1760–1767).  V roce 1842 měl Sepekov 122 domů a 861 obyvatel. V roce 1892 172 domů a 1 136 obyvatel. V roce 1930 zde bylo 206 popisných čísel a 1 063 obyvatel. Sbor dobrovolných hasičů byl v obci založen roku 1891. V roce 1911 si nechaly sestry Blažkovy – Josefina a Růžena – srostlá dvojčata postavit v Sepekově hostinec Na zastávce, kam se vracely trávit svou dovolenou. V roce 1933 před oslavami 200. výročí založení chrámu byly provedeny nákladné opravy kostela a ambitů.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status městyse.

Symboly městyse.

Hlavním symbolem oficiálního znaku a vlajky je zelená pětilistá šípková růže odkazující na počátky městyse, kdy byl Sepekov v držení pánů z Krumlova. Ti měli ve svém erbu zelenou pětilistou růži na stříbrném poli. Pětilistá růže byla symbolem všech rozrodů Vítkovců.

Pověsti.

První pověst se vztahuje k výklenkové kapli Na pokloništi. Podle této pověsti žil v Uhrách slepý hoch. Rodiče, kteří se nechtěli s jeho postižením smířit, putovali od jednoho poutního místa k druhému. Marně. Jednou se jim ve snu zjevil obraz neznámé Panny Marie. Nechali si sen vyložit u místního kněze a za pomoci svatých obrázků poznali svou svatou ze snu. Vydali se do Čech na poutní místo, do Sepekova. Když byli na dohled kostelu, na tomto místě, slepý hoch vykřikl, že již vidí kostelíček. Byl uzdravený. Vděční rodiče nechali postavit na místě, kde dnes stojí kaple, kříž jako projev svých díků.  Druhá pověst se vztahuje k nedalekému Staňkovu, k místu, kde se říká Na Braniborkách. V roce 1744 se zde 3. října strhla bitva mezi Francouzi a Uhry. Generál Nadáczsy bojoval proti Francouzům a Bavorům. Velitel jeho husarů, plukovník Dessewfy se v těchto místech dostal do léčky. Vzpomněl si na obraz Panny Marie, který si den předtím prohlížel v zdejším chrámu. Modlil se k ní, prosil o pomoc. S velikou odvahou se jemu i jeho mužům podařilo dostat se z obklíčení. Později plukovník Dessewfy věnoval z vděčnosti místnímu kostelu dubové vyřezávané lavice, zdobené jeho erbem a dojížděl i na poutě. Dokonce odkázal v závěti svůj majetek zdejšímu kostelu.

Místní části.

Obec Sepekov se skládá ze tří částí na třech katastrálních územích

Sepekov je městys ležící 5 km jihovýchodně od Milevska v okrese Písek v Jihočeském kraji. Žije v něm obyvatel. Sepekovem protéká Milevský potok.

Sepekov (deutsch "Sepekau"; auch "Sepekow") ist eine Minderstadt im Okres Písek in Tschechien. Sie gehört zur Region Jihočeský kraj und liegt fünf Kilometer südwestlich von Milevsko.


Rozšíření.

Rostlina je původem z oblastí evropského a východního Středomoří a do české přírody byl, patrně náhodně, zavlečen již ve středověku. Za její původní areál jsou považované země na východě (Ukrajina) a jihovýchodě Evropy (Albánie, Bulharsko, Rumunsko a bývalá Jugoslávie) a dále oblasti ruského Kavkazu (Předkavkazsko) a Malé Asie (Turecko).  V České republice má tato teplomilná rostlina areál poměrně malý, pouze v oblastech jižní Moravy, hlavně v nížinách okolo dolních toků řek Moravy a Dyje. V Čechách se nevyskytuje.

Ekologie.

Teplomilný hemikryptofyt rostoucí na suchých, kyprých, hlinitopísčitých půdách bohatých na živiny, hlavně dusík a dostatečně obohacených vápníkem. Roste na mezích polí, úhorech i ve vinicích, stejně jako v kompostech, podél cest i na rumištích. Příležitostně se objeví na nesešlapávaných místech osídleného intravilánu, snáší i mírně zasolená stanoviště. Vyskytuje se v nížinách až nevysokých pahorkatinách. Na jaře raší poměrně pozdě a všechny květy na rostlině nevykvétají současně, ale rozvíjejí se postupně, obvykle v období od července do počátku září. Stupeň ploidie x = 4, počet chromozomů 2n = 34.

Popis.

Vytrvalá rostlina s rozvětvenou, silně bělavou, chlupatou lodyhou vysokou 30 až 70 cm, která vyrůstá z dřevnatějícího oddenku. Lodyha je přímá, čtyřhranná, hojně křižmostojně větvená a porostlá vstřícně vyrůstajícími, jednoduchými, řapíkatými listy. Její čepele jsou úzce vejčité až kopinaté či trojúhelníkovité, 2 až 5 cm dlouhé a 0,5 až 1,5 cm široké, u plochého, chlupatého řapíku klínovité, na konci špičaté a po okraji horní části listu jsou vroubkovaně zubaté. Na svrchní straně jsou listy zelené, na spodní hustě bělavě až šedě plstnaté a na povrchu jemně vrásčité podle síťnaté žilnatiny. V horní části lodyhy přecházejí listy v listeny, palisty u tohoto druhu nevyrůstají.  Po jablkách vonící bílé květy s kopinatými listenci jsou uspořádané v šesti až dvacetikvětých lichopřeslenech, jejich stopky vyrůstají z úžlabí listenů podobných listům. Květy jsou oboupohlavné, pětičetné a slabě pyskaté. Srostlý kalich má pět asi 4 mm dlouhých, přímých, ostře špičatých cípů a je vně hustě chlupatý. Dvoupyská koruna je dlouhá asi 10 mm, oboustranně chlupatá, korunní trubku má stejně dlouhou jako kalich, její horní pysk delší spodního je dvoulaločný a vzpřímený, spodní pysk má tři laloky stejně dlouhé a střední z nich je mírně rozšířený. Čtyři dvoumocné tyčinky z koruny nevystupují, jsou překryté horním pyskem, přední delší pár má nitky o polovinu delší než zadní kratší pár; blizna je dvoulaločná. Květy poskytují opylovačům hojně nektaru a jen málo pylu, v případě nedostatku opylujícího hmyzu se mohou opylit i vlastním pylem.  Plod je obvejčitá tvrdka až 2 mm velká, je hnědá a na konci má trs dlouhých bělavých chlupů. Rozpadá se na čtyři drobné plůdky, semena, která se vysévají pro rozmnožení. Vegetativně se nemnoží.

Využití.

Jablečník cizí se již v dávné minulosti využíval pro přípravu léčivých čajů. Používá se hlavně jeho nať, která se sklízí v době před rozvitím květů a následně se suší při teplotě do 35 °C. Tato droga obsahuje éterické oleje v kterých převládají látky beta-karyofylen, germakren D a bicykclogermakren. Dále jsou její součásti mnohé prospěšné látky, například marrubiin, třísloviny, silice, saponiny, sliz, pryskyřice, cholin, lipidy a další. Vnitřně se podává ve formě nálevu na léčbu dýchacích cest, při chorobách zažívacího traktu i ke snížení vysokého tlaku. Vně se nálevu používá pro obklady na špatně se hojící rány. Protože je rostlina chráněna zákonem, nelze její nať ani jiné části sbírat ve volné přírodě.

Jablečník cizí ("Marrubium peregrinum") je vytrvalá rostlina porostlá jemnými, bílými až šedými chlupy s hustě rostoucími a někdy až poléhajícími lodyhami. Bylina koncem léta nakvétá mnoha nevelkými, bílými květy a má obdobné léčivé účinky na trávicí a dýchací cesty jako příbuzný jablečník obecný, podobný druh také rostoucí v české přírodě.

Der Ungarische Andorn ("Marrubium peregrinum"), auch Grau-Andorn und Pannonischer Andorn genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung Andorn ("Marrubium") in der Familie der Lippenblütler (Lamiaceae).


Definice a kontext.

Zákon o pojišťovnictví z roku 2009 definuje technickou úrokovou míru jako „zaručený podíl na výnosech z finančního umístění v životním pojištění“. Česká národní banka k tomu dodává, že jde o „zhodnocení pojistné rezervy. Tato rezerva je určena ke krytí budoucích závazků ze životních pojištění.“

Pojistná funkce životního pojištění.

Smyslem pojištění je zmírnění škod vzniklých na hodnotách, a to materiálních i nemateriálních jako třeba zdraví a život. Pojištěný (klient) svěřuje pojistiteli (pojišťovně) své finanční prostředky ("pojistné"), ať už jednorázovou úhradou nebo v menších pravidelných splátkách. Část z těchto prostředků pojistitel užívá na pokrytí svých nákladů a část ukládá do tzv. "pojistného fondu". Nastane-li pojistná událost, z pojistného fondu je vypláceno "pojistné plnění" pojištěnému nebo jiným oprávněným osobám (např. pozůstalým).

Finanční umístění.

V době mezi přijetím finančních prostředků z pojistného a jejich vyplacením na pojistné plnění se pojišťovna snaží o jejich co nejlepší zhodnocení s cílem dosažení zisku. Použití těchto prostředků na nákup aktiv (cenných papírů, nemovitostí, uměleckých děl...) je nazýváno "finančním umístěním". Pojišťovna tím realizuje svou investiční strategii a investiční činnost.

Technické rezervy.

Vedle pojistných událostí málo pravděpodobných jako jsou např. mimořádné přírodní katastrofy nebo výjimečné úrazy, dochází také k takovým pojistným událostem, které s určitostí nebo velkou pravděpodobností nastanou, jen není známo kdy a jak velké bude pojistné plnění. Takovou událostí je typicky např. úmrtí pojištěného, neboť to nastane s jistotou, ale není známo kdy a za jakých okolností. Podobně s velkou pravděpodobností může nastat dožití se určitého věku, přičemž pravděpodobnost mohou pojišťovny odvodit z úmrtnostních tabulek. Pro takové budoucí závazky vytváří tzv. "technické rezervy", jejichž vymezení a tvorba vyplývá ze zákona o pojišťovnictví.  Investiční činnost pojišťovny má přímý vliv na výsledky jejího hospodaření a v případě životního pojištění mohou špatné investice významným způsobem ohrozit splnitelnost závazků vůči klientům. Pro zaručení, že pojišťovna bude schopna dostát svým závazkům, je povinna udržovat finanční umístění svých technických rezerv podle zákonem stanovených zásad, limitů a v určeném složení. Zjednodušeně řečeno: musí s nimi zacházet obezřetně a hospodárně a musí být schopna je včas zpeněžit. Výše technických rezerv je přitom stanovena pojistně-technickými výpočty podle vyhlášky.  Podle údajů ČNB tvořily v roce 2011 čisté technické rezervy českých pojišťoven částku přesahující 242 miliard korun, to jest 61 % všech jejich pasiv (zdrojů financování). Dalších 13 % tvořily čisté technické rezervy takového životního pojištění, u něhož je nositelem rizika pojistník, tedy osoba platící pojistné (tj. investiční životní pojištění). Více než 70 % z celkových rezerv tvořily rezervy z životního pojištění, zbytek byl z neživotního pojištění.

Spořicí funkce životního pojištění.

Právě v případech, kdy s určitostí dojde k pojistné události, připomíná pojištění svou povahou spoření. Klient postupně střádá prostřednictvím pojišťovny částku, kterou později dostane vyplacenou. Vedle své hlavní pojistné funkce plní takové pojištění i funkci spořicí. Tyto druhy pojištění jsou nazývány "rezervotvorná pojištění" a patří mezi ně např. pojištění pro případ smrti nebo dožití (kapitálové životní pojištění), důchodové pojištění, univerzální životní pojištění, investiční životní pojištění a další. Obecně jde o pojistné produkty spojené s dožitím se určitého věku.  Zatímco u pojištění jde v principu o ochranu pojištěného proti rizikům a pojišťovna vystupuje v roli poskytovatele služby, za kterou si klient platí, u spoření jde více o poskytnutí finančních prostředků, s kterými může pojišťovna volně disponovat, zhodnocovat je a těžit z nich zisk. Proto se očekává, že poskytne pojištěnému podíl na tomto zisku, zaplatí mu za možnost investovat jeho prostředky. Takto v rovině poplatků působí přidaná spořicí funkce proti funkci pojistné a prostředky uložené v rezervách pro klienty pojištění zlevňují.

Zaručené zhodnocení.

Při naplňování spořicí funkce jde o to, že pojišťovna investuje úspory klientů s očekáváním zisku. Investice jsou z principu zatíženy určitou mírou rizika. Protože však primární funkcí pojištění zůstává funkce pojistná a klienti očekávají především zabezpečení proti rizikům, také od pojišťovny mnohdy očekávají určité záruky zhodnocení těchto investic. Pojišťovna tak pojištěncům smluvně zaručuje alespoň minimální míru zhodnocení finančních prostředků. Tato garantovaná míra zhodnocení je vyjádřena pomocí technické úrokové míry.

Působení TÚM.

Zhodnocení vyjádřené technickou úrokovou mírou se netýká celého zaplaceného pojistného, ale jen jeho části, po odečtení ceny rizik krytých pojistkou a nákladů pojišťoven na uzavření a správu pojistné smlouvy. Jde o zhodnocení pojistné rezervy. Výsledná garantovaná pojistná částka je ovlivněna nejen výší TÚM, ale též výší nákladových koeficientů, které snižují celkovou rezervu a výší podílu na zisku přiznaného klientovi, která závisí na konstrukci pojistného produktu.

Příklad.

Ve skutečnosti pojišťovna může dosahovat i většího zhodnocení než jaká je výše technické úrokové míry. Může tedy klientovi vyplatit větší podíl na zisku např. formou prémie k pojistné částce. Skutečné zhodnocení se pak skládá ze dvou složek: z technické úrokové míry a z podílu na zisku. Pokud se pojišťovně naopak nepodaří aktiva dostatečně zhodnotit, musí chybějící výnosy dorovnat z vlastních zdrojů nejméně do výše TÚM.  Vyšší TÚM znamená pro klienta levnější pojištění, pro pojišťovnu však větší tlak na zhodnocování aktiv a větší riziko platebních problémů. Nižší TÚM naopak pro klienta pojištění zdražuje a pojišťovně snižuje konkurenceschopnost. Případný podíl ze zisku formou prémie totiž může nižší TÚM vyrovnat, ale je nejistý a konzervativní klient může dávat přednost garantovanému zhodnocení před nejistou prémií. Výše TÚM se proto stává nástrojem konkurenčního zápasení mezi pojišťovnami.

Regulace v ČR.

Aby pojišťovny v konkurenčním zápasení o klienty neslibovaly až nereálně vysoké zhodnocení, stanovovalo Ministerstvo financí ČR a od roku 2006 stanovuje Česká národní banka vyhláškou maximální výši technické úrokové míry.  Hodnota limitu je zvolena tak, aby pojišťovna byla dlouhodobě schopna dosahovat tohoto výnosu a o tento úrok byla schopna zhodnotit své pojistné rezervy. Kdyby se pojišťovna zavázala k vysoké TÚM, ale nedokázala by ve skutečnosti rezervy sama dostatečně zhodnotit, musela by garantovanou míru dorovnat ze svých prostředků. Stát tak regulací usiluje o stabilitu celého sektoru, aby chránil klienty pojišťoven, které by jinak slibovaly přemršťané garance, jaké by nebyly schopny dodržet, a zkrachovaly by. Minimální výše TÚM upravena není.  První regulace byla ustanovena už od 1. dubna 2000 vyhláškou č. 75/2000 Sb., tehdy ve výši 4 %. Předtím byly nabízeny i pojistky s 5–8% garantovanou úrokovou mírou.  V roce 2004 byla maximální výše snížena vyhláškou Ministerstva financí č. 303/2004 Sb. na 2,4 %. Vyhláška reagovala na evropskou směrnici z roku 2002, upravující rámec životního pojištění.  K 1. dubnu 2006 došlo legislativní změnou ke sjednocení dohledu nad finančním trhem a Česká národní banka převzala funkce Úřadu státního dozoru v pojišťovnictví a penzijním připojištění (ÚDPP). Nadále už je to ona, kdo vyhláškou reguluje maximální TÚM.  Vyhláška České národní banky č. 434/2009 Sb. ze dne 24. listopadu 2009 upravila s účinností od 1. ledna 2010 postup pro výpočet TÚM: „Maximální výše technické úrokové míry se stanoví v rozsahu maximálně 60 % váženého aritmetického průměru průměrných výnosů státních dluhopisů v korunách českých s dobou splatnosti nejméně 5 let vydaných v průběhu posledních 36 kalendářních měsíců bezprostředně předcházejících měsíci, kdy bude zveřejněna maximální výše technické úrokové míry.“ V únoru 2010 došlo formou úředního sdělení ČNB k další změně, tentokrát k nepatrnému zvýšení na 2,5 %.

Regulace ve světě.

Kontrola horní hranice technické úrokové míry má v národních ekonomikách velký význam pro zachování stability pojistného sektoru. Existují však mezinárodní rozdíly v přístupu k regulaci. Liberální přístup s ponecháním větší zodpovědnosti na pojišťovně uplatňuje např. Austrálie. Institucionální regulaci podobně jako Česká republika uplatňovalo ve stejné době např. Německo, Portugalsko či Finsko a postupně ji zavedla celá Evropská unie.  Slovensko začalo stanovovat maximální technickou úrokovou míru referenční sazbou podobně jako ČR koncem roku 2003, v návaznosti na směrnici Evropského parlamentu a Rady EU č. 2002/83/ES. Na základě zákona č. 95/2002 Z.z. ve znění novely zákona č. 430/2003 Z.z. bylo Ministerstvo financí SR od 1. listopadu 2003 oprávněno stanovit maximální výši technické úrokové míry.. Později přešla tato pravomoc na Národní banku Slovenska a ta ji poprvé uplatnila vyhláškou č. 172/2006 Z. z. s účinností od 31. března 2006, jíž stanovila maximální TÚM na 2,5 %. Snížila tak předchozí sazbu, která byla stanovena vyhláškou MF č. 50/2004 Z. z. z 19. ledna 2004 ve výši 4 %.

Technická úroková míra (TÚM) je úroková míra, kterou používají pojišťovny při výpočtu pojistného v životním pojištění. Představuje takové zhodnocení rezervy pojistného, na které má klient smluvní nárok. Maximální výše technické úrokové míry je v ČR regulována vyhláškou.

Mit dem Höchstrechnungszins, amtlich Höchstbetrag für den Rechnungszins oder Höchstzinssatz (fälschlich oft auch als "Garantiezins" bezeichnet), legt das Bundesfinanzministerium den Zinssatz fest, den Versicherer bei der Berechnung der Deckungsrückstellungen höchstens verwenden dürfen. Festgelegt wird der Höchstrechnungszins für:


Ekologie.

Roste na místech, kde dochází k obnažování povrchových vrstev půdy. Nejlépe však na humózních, lehkých půdách, které jsou bohaté na živiny, dobře snáší i polostín. Vyskytuje se obvykle na úhorech, kompostech, rumištích a kolem komunikací, odkud se šíří na obdělávanou půdu polí a zahrad. Jeho výška a rozvětvení odpovídá úrodnosti půdy a množství vláhy. Roste na místech s holou, jinou vegetací nepokrytou půdou. Je rostlinou citlivou na nízkou teplotu a po prvních podzimních mrazících usychá.

Popis.

Jednoletá rostlina s lodyhou vysokou 60 až 100 cm, která vyrůstá z kořene sahajícího do hloubky téměř 2 m. Podélně rýhovaná, poléhavá nebo vzpřímená, bohatě rozvětvená lodyha porůstá střídavými nebo protistojnými listy. Řapíkaté listy mají chobotnaté čepele v obryse troj až pětiúhelníkovité s dvěma až třemi ostrými zuby po obou stranách. Čepel je na bázi mělce srdčitá, na vrcholu dlouze a ostře špičatá a bývá dlouhá 8 až 20 cm a široká 6 až 15 cm. Mladá rostlina je šedavá a slabě pomoučená, v dospělosti je sytě zelená a lesklá. Rozemnutá rostlina nepříjemně páchne.  Široce rozkladitým květenstvím je řídká lata vidlanů chudokvětých klubíček, které jsou tvořeny oboupohlavnými, nenápadnými květy. Jejich pětičetná nálevkovitá okvětí mají lístky zelenavé barvy, které jsou volné neb nejvýše v dolní třetině srostlé. Květy kvetou v období od května do října a jsou opylovány větrem.

Rozmnožování.

Merlík se rozmnožuje výhradně semeny, což jsou okrouhlé, zploštělé nažky, asi 2 mm velké. Po obvodě jsou kýlnaté a vytrvalé bělavé okvětí mají silně přitlačeno k hnědému až černému osemení se síti nepravidelných důlků. Na jedné rostlině může uzrát i několik tisíců semen.  Nažky mají nepravidelnou dormanci, v menším množství klíčí brzy po vysemenění, masově po přezimování v půdě. Nejlépe vzcházejí přímo z povrchu půdy nebo z nevelké hloubky při teplotě 5 až 30 °C, klíčivost si podržují více než desetiletí.

Význam.

Plevelná rostlina vyskytující se nejčastěji v širokořádkových plodinách, v okopaninách a v zelinářských zahradách, řidčeji v nezapojených porostech obilnin nebo víceletých pícnin. Je konkurenčně silnou rostlinou, odčerpává užitkovým rostlinám živiny, vláhu a světlo. Protože existuje osvědčený způsob jak zabránit dalšímu šíření, nedovolit rostlině vysemenit se, bývá merlík zvrhlý posuzován jako plevel méně významný.

Externí odkazy.

Merlík zvrhlý ("Chenopodium hybridum") je jednoletá, středně vysoká, rozvětvená bylina, druh z rodu merlík. Tento polní plevel je rozšířen hlavně v mírném pásmu Evropy a Asie, jeho jižní hranice areálu prochází severní Afrikou, Íránem, Irákem a Čínou. V České republice roste především v teplejších oblastech, ve vyšších chladnějších polohách je méně častý.

Der Bastard-Gänsefuß ("Chenopodiastrum hybridum", Syn.: "Chenopodium hybridum" ), auch Unechter Gänsefuß, Stechapfelblättriger Gänsefuß oder Sautod-Gänsefuß genannt, ist ein in Mitteleuropa heimischer Vertreter der Unterfamilie Chenopodioideae der Amaranthaceae. Er soll aufgrund seines Leucin-Gehaltes angeblich für Schweine giftig sein.


Popis.

Průměrná velikost tohoto ptáka činila 23 cm. Byl většinou černý, s jasně žlutým peřím na zádech a holeni běháků a s bílou skvrnou na křídlech. Měl malé, černé oči a asi 7,5 cm dlouhý, dolů zahnutý tmavý zobák. Mladí jedinci mohli mít zobák světlejší. Tento plachý druh žil v lesích a živil se nektarem z trubkových květů lobelek. Ozýval se dlouhým tesklivým pískáním.

V havajské kultuře.

Šatovník byl před příchodem Evropanů jedním z nejvíce ceněných ptáků v havajské společnosti. Jeho žluté peří se využívalo k výrobě oděvů a pokrývek hlavy pro vladaře. Odhaduje se, že k výrobě proslulého žlutého pláště krále Kamehamehy I. bylo potřeba peří z 80 000 ptáků. Lov ptáků pro jejich peří přispěl k významnému snížení počtu žijících jedinců tohoto živočišného druhu. Obyvatelé Havajských ostrovů chytali ptáky tak, že z mízy santalovníku a chlebovníku vyrobili lep, jímž pomazali okolí květu lobelky. A zatímco hladový šatovník pil nektar, jeho nohy uvízly v lepu. Někteří badatelé tvrdí, že domorodci drželi šatovníky po oškubání jako drůbež a jako domácí ptáky. Podle jiných byli prý ptáci propouštěni. I kdyby však byli ptáci po oškubání propuštěni, byli by v šoku a hrozilo by jim zranění. Nicméně havajští ptáci jsou relativně krotcí a nemají strach, jsou-li chyceni, takže mohli polapení a oškubání přežít lépe než většina ostatních ptáků.

Dopad činnosti osadníků.

V procesu rozšiřování zemědělských ploch pro pěstování užitkových plodin a pro chov dobytka měnili evropští osadníci necitlivě životní prostředí šatovníků, což ohrožovalo jejich zdroje potravy. Dobytek se mnohdy volně pohyboval po lesích a ničil tak jejich původní ekosystém. Přestože se na to přišlo poměrně brzy, začali šatovníci rychle mizet. Jedince, kteří mohli přežít devastaci svého přirozeného biotopu, zřejmě zabily neštovice ptáků.  Šatovníci žlutoocasí byli vysoce ceněni i mezi evropskými a americkými sběrateli.  Mnoho exemplářů tohoto ptáka se nachází v amerických a evropských přírodovědných muzeích. Zdá se, že tento druh zmizel z přírody v roce 1899, ale zprávy o jeho výskytu se objevovaly ještě několik dalších let. Poslední potvrzené pozorování proběhlo v červenci 1898 v blízkosti Kaumany na ostrově Havaj. Učinil je sběratel Henry W. Henshaw, který, jak napsal australský ekolog Tim Flannery ve své knize "A Gap In Nature", postřelil ptáka, jehož pronásledoval, ten mu však utekl.

Šatovník žlutoocasý ("Drepanis pacifica") je vyhynulý druh havajského šatovníka. Tento endemický druh Havajských ostrovů vyhynul kvůli ztrátě přirozeného prostředí, způsobené lidskou činností, a nadměrnému lovu.

Der Königskleidervogel ("Drepanis pacifica"), auch als Mamo bezeichnet, ist eine ausgestorbene Vogelart aus der Tribus der Kleidervögel. Er war auf der Insel Hawaiʻi endemisch.


Historie.

Hrad je znám od třináctého století, kdy náležel rodu Vítkovců. Jeho zakladateli byli pravděpodobně Vítek V. z Příběnic a jeho bratr Vok I. z Rožmberka, kteří jsou uvedeni jako majitelé v roce 1243. Po smrti Vítka z Příběnic v roce 1259 hrad zůstal Vokovi a po něm ho zdědili jeho synové Jindřich I. z Rožmberka a Vítek II. z Příběnic. Po Jindřichově smrti získal hrad jeho syn Petr I. z Rožmberka, který začal s výraznou přestavbou, během níž na hradě vznikla kaple. Petr I. zemřel roku 1347 a jeho synové Petr II. z Rožmberka, Oldřich I. z Rožmberka, Jan I. z Rožmberka a Jošt I. z Rožmberka si rodový majetek rozdělili mezi sebe a hrad spravoval purkrabí Přibík z Vyšetic.  Pan Jindřich III. z Rožmberka, syn Oldřicha I., spravoval hrad. Projevoval silné nesympatie ke králi Václavu IV. Patřil k panské jednotě, která se odhodlala k otevřené vzpouře proti králi v roce 1394. Když se král vracel z hradu Žebrák, zajali jej a odvezli k internaci do Prahy. Odtud do Příběnic, kde byl král krátce vězněn a posléze, protože se jim Příběnice nezdály příliš bezpečné, do Českého Krumlova.  V patnáctém století pobýval na hradě Jindřichův syn Oldřich II. z Rožmberka. Zpočátku byl přívržencem husitů, a dokonce dovolil na svých panstvích kázat podobojí způsob. Vzhledem k nebezpečné blízkosti radikálního Tábora však později přešel na stranu katolíků, vyhnal husitské kněze ze svých panství a pokusil se Tábor oblehnout. Táborité to komentovali: "„nejprve jenom kulhal, ale nyní ochoravěl na duchu.“" Obléhání Tábora nedopadlo v Oldřichův prospěch a tak nechal vsadit do vězení na Příběnicích všechny kněze, které dostihl. Zároveň byli někteří uvězněni i na Choustníku a Helfenburku.  Jedním z vězněných knězů na Příběnicích byl Václav Koranda. Ve věži se mu podařilo uvolnit z klády a osvobodit ostatní táborské vězně. Společně potom zajali stráže a strážného Odolena, který se k husitům přidal, vyslali do Tábora pro pomoc za hejtmanem Zbyňkem z Buchova. Táborité poté hrad snadno dobyli, protože bývalí vězni vrháním kamenů z věže znemožnili posádce účinou obranu. Nepomohl ani rožmberský oddíl, který dorazil ze Soběslavi až v okamžiku, kdy Táborité útočili na bránu. Událost připomínal památný strom Korandův smrk, který padl roku 2000. Husité na Příběnicích získali velkou kořist, protože řada církevních institucí na pevný hrad ukryla velké množství cenností. Pobýval zde i titulární nikopolský biskup Heřman z Mindelheimu, kterého husité v roce 1417 donutili světit své kněze. Přesto byl u Příběnic odsouzen k trestu smrti utopením a hozen do Lužnice. Biskup však mělkou řeku snadno překonal a teprve na břehu byl utlučen kameny.  V roce 1421 byl na hradě vězněn Bohuslav ze Švamberka. Pod hradem se usídlila sekta adamitů, které odtud vyhnal Jan Žižka. Padesát lidí přitom nechal upálit. Později jich bylo upáleno ještě 25, ale už za jeho nepřítomnosti. V období 1422–1427 docházelo k častým střetnutím katolíků s husity, čímž trpělo zejména okolí hradu. V roce 1428 bylo vypáleno městečko Příběnice.  Po bitvě u Lipan v roce 1434 byl táborský svaz nucen odolávat zvětšujícímu se tlaku Rožmberků. V roce 1437 však uzavřeli mírovou dohodu, jejíž součástí bylo zboření obou příběnických hradů i podhradního městečka. Po roce 1667 byl hrad v zemských deskách uváděn jako zbořený se zbytky, které jsou zarostlé lesem.

Stavební podoba.

Přístupová cesta vedla od jihovýchodu. Nejprve prošla předhradím chráněným příkopem a valem. Potom překonala druhý příkop a vstoupila do čtyřdílného jádra hradu. Nad příkopem stál částečně dochovaný neobvykle osmiboký bergfrit. Cesta však pokračovala dlouhým parkánem podél západní strany hradu na první nádvoří, kde se dochovaly pouze zbytky čtyřhranné věže. Je možné, že zde stála také dosud nelokalizovaná hradní kaple. Na nádvoří se cesta otočila o 180° a průjezdem v palácovém křídle vstoupila na malé střední nádvoří obklopené ze všech stran dalšími palácovými křídly. Jihozápadní křídlo byly částečně vykopáno v první polovině dvacátého století. Jeho nádvorní stranu podpíraly opěráky, které mohly nést pavlač. Na jih od paláce bylo třetí nádvoří s neznámou zástavbou a za ním nádvoří čtvrté se zmíněnou osmibokou věží. V patnáctém století byly na nejstrmější severovýchodní straně palácového okrsku postaveny dvě hranolové bašty spojené parkánem.

Latrán.

Na jihozápadní straně ostrožny se nacházelo podhradní městečko, ze kterého se dochovaly zbytky domů a hradeb. Součástí městečka byl mlýn.

Přístup.

Hrad je volně přístupný. Přímo přes něj vede žlutě značená turistická trasa z Tábora. V bývalém latránu také končí modře značená trasa z Malšic a prochází jím červeně značená trasa údolím Lužnice.

Příběnice jsou zřícenina hradu 3,5 kilometru severozápadně od Malšic a osm kilometrů jihozápadně od Tábora v okrese Tábor. Hrad stál na výrazné ostrožně obtékané meandrem Lužnice v nadmořské výšce 410 metrů. Součástí sídelního komplexu byl také latrán a menší hrad Příběničky na protějším břehu řeky. Společně jsou chráněny jako kulturní památka.

Die Ruine der Burg Příběnice, auch "Burg Pribenitz" genannt, ist die Ruine einer Höhenburg auf dem Gemeindegebiet von Malšice im tschechischen Kreis Tábor, Land Jihočeský kraj, am linken Ufer der Lainsitz, etwa acht Kilometer südwestlich von Tábor. Auf dem gegenüberliegenden Ufer befand sich die kleinere Burg Příběničky.


Stavba.

Torpédoborec postavila britská loděnice Vickers-Armstrongs v Newcastle upon Tyne. Do služby byl přijat 30. srpna 1943.

Služba.

Torpédoborec "Haida" do služby vstoupil roku 1943, tedy na vrcholu druhé světové války. V prvních měsících své služby operoval ze Scapa Flow a dvakrát doprovázel arktické konvoje do Murmansku (JW 55A a JW 55B). Německý pokus o napadení konvoje JW 55B vedl k potopení bitevního křižníku "Scharnhorst" v bitvě u Severního mysu. Část eskorty konvoje se bitvy zapojila, zatímco další (včetně torpédoborce "Haida") chránily samotný konvoj.  Od ledna do dubna 1944 se podílel na operacích v Lamanšském průlivu a Biskajském zálivu, přičemž v červnu 1944 se zapojil do invaze do Normandie. V dubnu 1944 se podílel na potopení německých torpédovek třídy "Elbing" T-29 a T-27, v červnu 1944 se podílel na potopení německého torpédoborce Z-32 typu Zerstörer 1936A Narvik a ponorky U-971 Typu VIIC a v srpnu 1944 ještě minolovky M-486. V září 1944 odplul do Halifaxu kvůli údržbě. Počátkem roku 1945 se vrátil do Evropy, aby v březnu 1945 doprovodil další konvoj do SSSR a následně se podílel do operací podél norského pobřeží. Po skončení války v Evropě odplul do Halifaxu a v březnu 1946 byl převeden do rezervy.  Do služby se vrátil roku 1947 a následně se po tři roky účastnil cvičení NATO. V letech 1950–1952 byl modernizován (mimo jiné dostal vrhač Squid). Do služby se vrátil 11. března 1952 jako HMCS "Haida". Stal se tak první válečnou lodí nesoucí označení HMCS. Následně byl v letech 1953–1954 dvakrát výslán do Korejské války, přičemž v obou případech obeplul svět. Po válce sloužil k výcviku. Dne 11. října 1963 byl vyřazen ze služby.

Muzejní loď.

Původně bylo plánováno torpédoborec sešrotovat. Skupina obyvatel Toronta však zorganizovala úspěšnou sbírku na jeho odkoupení a přeměnu na památník. V srpnu 1965 byl v Torontu zpřístupněn veřejnosti jako muzejní loď. Od roku 1970 do roku 2002 kotvil v Ontario Place v Hamiltonu. Roku 2002 jej koupila organizace Parks Canada, která jej po opravě přesunula na nádřeží Hamiltonu.  Dne 26. května 2018 se torpédoborec "Haida" stal ceremoniální vlajkovou lodí kanadského námořnictva.

HMCS Haida (G63) je torpédoborec Kanadského královského námořnictva třídy "Tribal". Byl jedním z osmi torpédoborců této třídy provozovaných kanadským námořnictvem. Ve službě byl v letech 1943–1963. Bojově nasazen byl za druhé světové a korejské války. Po vyřazení byl zachován jako muzejní loď. Je to poslední dochovaný torpédoborec třídy "Tribal".

HMCS Haida (G63) ist ein Zerstörer der (zweiten) Tribal-Klasse der Royal Canadian Navy (RCN) und das einzige von 27 für die australische, britische und kanadische Marine gebaute Schiff ihrer Klasse, das heute noch existiert. Am 23. November 1984 wurde die "HMCS Haida" zur National Historic Site of Canada erklärt.


Historie.

Klášter založil mezi lety 1184 až 1187 pán Jiří z Milevska. Na výstavbě kláštera se podílel i budoucí první opat milevského kláštera Jarloch se svými řeholníky.  V roce 1191 klášter vyhořel, byl ale opět obnoven. K jeho vysvěcení došlo 1. října 1201. Opat Jarloch zemřel v Milevsku roku 1228 a byl zde pohřben. Později sídlilo v klášteře až 30 řeholníků, kteří se kromě duchovní správy věnovali i hospodářským činnostem, pěstovali víno, obilí, chmel. Když byl 23. dubna 1420 klášter přepaden husity, bylo Jarlochovo tělo odneseno řeholníky na Zvíkov. Tam byl pohřben na neznámém místě. Část mnichů odešla do toužimského proboštství, které klášteru patřilo. V době husitských válek byl klášter zpustošen. Tehdejší opat kláštera veškeré cennosti odvezl na hrad Příběnice, ale po dobytí tohoto hradu, došlo i ke zničení ukrytých cenností. V 15. století jej vlastnili Rožmberkové, po nich Švamberkové. Kryštof I. ze Švamberka klášter v 16. století prodal pánům z Hodějova. Za jejich působení byl klášter částečně opravován, byla obnovena hráz rybníka, byly vytvořeny nové příkopy a hradby. Zvláštní péče byla věnována důkladnějším zpevněním hrází rybníka. Po Bílé Hoře byl pánům z Hodějova zkonfiskován majetek, včetně Milevského kláštera. Klášter byl zpustošený a okolní vesnice opuštěné a podle slov kronikáře "v Milevsku vše zelo chudobou, bídou a lidským pláčem." Císařským rozhodnutím byl klášter přidělen premonstrátskému klášteru v Praze na Strahově. Opět začíná další snaha o znovuobnovení původní slávy kláštera. V době církevních reforem císaře Josefa II. se museli premonstráti vrátit do Prahy, avšak nakonec se jim podařilo zajistit, aby byl klášter přidělen ke klášteru Strahovskému. Nemalou měrou se přičinil opat Strahovského kláštera Václav Josef Mayer v roce 1786.  Hlavní branou z roku 1885 se vstoupí na klášterní nádvoří. Uprostřed prostranství nádvoří se nachází kašna z roku 1855, která původně stávala na hlavním milevském náměstí a do kláštera byla přenesena v roce 2008. Po pravé straně vchodu na první nádvoří je budova bývalé latinské školy. Jednalo se o nejstarší školu v kraji, která se připomíná již v roce 1543.  Dnes v dolní částí sídlí charita a v prvním patře ve velkém sále se pořádají přednášky a výstavy, v druhé místnosti je trvalá expozice barokní knihovny, s knihami zapůjčenými ze Strahova.

Program záchrany architektonického dědictví.

V rámci Programu záchrany architektonického dědictví bylo v letech 1995-2014 na opravu kláštera čerpáno 5 900 000 Kč.

Bazilika Navštívení Panny Marie.

Dnešní štíhlá silueta průčelí klášterní baziliky Navštívení Panny Marie se dvěma výraznými věžemi byl původně nevelký románský kostel z roku 1187, založený v době vzniku kláštera. Velká část stavby chrámu byla provedena za opata Jarlocha. Ve 13. století byl raně goticky přestavěn se zachovaným románským vstupem, přičemž vstupní brána a hradební zeď jsou zbytky někdejšího opevnění. Další přestavba v 19. století dala kostelu novorománskou podobu. Nyní je po celkové rekonstrukci.  Jižní strana baziliky je organicky napojena na budovy starého klášterního konventu. Jsou též novorománské, stejně tak budova sakristie a části ambitů. Konvent má uzavřený čtvercový tvar, uprostřed bývala rajská zahrada. V jeho areálu bývaly vystaveny archeologické nálezy z města, kláštera a dobová platidla. Budovy děkanství, konvent, oltáře, obrazy a i hrobky byly za husitských bouří poškozeny.  Na druhém klášterním nádvoří býval pivovar, cukrovar a hospodářské budovy. Pivovar byl postavený roku 1691 opatem Vítem Seipelem místo již zaniklého původního pivovaru. Pivovar fungoval do roku 1907, kdy byl zrušen. Opat Seipel také dostavěl hospodářské budovy.

Kostel sv. Jiljí.

Původně románský kostel svatého Jiljí stojící uprostřed současného hřbitova, dle archeologických výzkumů pochází z poslední třetiny 12. století. Od svého vzniku do založení kláštera sloužil jako vlastnický kostel Jiřího z Milevska. Na počátku 15. století byl goticky přestavěn s architektonicky cennou síťová klenba tzv. milevského typu, který se stal vzorem při výstavbě kostela svatého Víta v Českém Krumlově. Z původní románské stavby je zvenku patrná pouze věž ze žulových kvádrů s dřevěnou střechou napojená ke kostelu na západní straně. Po založení zdejšího kláštera začal kostel sv. Jiljí plnit funkci farního kostela, zatímco chrám Panny Marie v klášterním areálu sloužil potřebám řeholníků. V roce 1785 byla funkce farního kostela přenesena do chrámu Panny Marie a kostel sv Jiljí postupně chátral. Až do roku 1883 byl uzavřen a o jeho obnovu se přičinil strahovský opat Zikmund Antonín Starý.  Okolo kostela se nachází hřbitov. Poslední rozšíření hřbitova bylo v roce 1899 a v tomto roce byl i nově vysvěcen. Od 80. let 20. století kostel sv. Jiljí slouží jako smuteční síň.

Současný řeholní život.

V současné době i nadále spadá Milevský klášter pod správu Královské kanonie premonstrátů v Praze na Strahově. Žije zde pět bratří, kteří spravují 14 farností (21 kostelů) pastoračního obvodu Milevsko (dvě farnosti - Milevsko a Sepekov jsou inkorporované (pod patronací strahovského kláštera). Jejich hlavní náplní je:

Nabídka služeb v Milevském klášteře.

Prohlídka s průvodcem, dva okruhy: Klášterní obchůdek - nabídka z klášterních produktů vína, marmelády, sušenky, křestní svíčky a roušky, keramiku. Dále čokolády dle původu kakaového bobu. Křížky, růžence a šátky.

Milevský klášter je premonstrátský klášter na severovýchdoním okraji města Milevsko, okres Písek. Byl založen mezi lety 1184 a 1187, jedná se tak o nejstarší klášter na jihu Čech. Založil jej Jiří z Milevska. Na jeho výstavbě se podílel i budoucí opat Jarloch se svými řeholníky. Čtyři roky po jeho založení klášter vyhořel. V době husitských válek byl klášter vypleněn. Tehdejší opat kláštera veškeré cennosti ukryl na hradě Příběnice, ale po dobytí Příběnic došlo ke zničení i těchto cenností. Celý areál milevského kláštera, stejně jako klášterní bazilika Navštívení Panny Marie a hřbitovní kostel sv. Jiljí jsou zapsány na seznamu kulturních památek píseckého okresu.

Das Kloster Milevsko (ältere Schreibweise: "Milewsk"; deutsch: "Kloster Mühlhausen"; lateinisch: "Mileuz") ist ein Prämonstratenserkloster in der gleichnamigen Ortschaft Milevsko im Okres Písek in Tschechien.


Hráčská kariéra.

V nejvyšší československé lize působil v Dukle Jihlava, se kterou získal mistrovské tituly v letech 1967–1972, 1974 a 1982.  Za československou reprezentaci hrál pravidelně od konce 60. do konce 70. let, přičemž pomohl vybojovat na světových šampionátech tři stříbrné a jednu bronzovou medaili. Startoval také na Zimních olympijských hrách 1976, kde národní tým získal stříbro.  V roce 1979 ukončil studia oboru Učitelství všeobecně vzdělávacích předmětů zeměpis-tělesná výchova na Pedagogické fakultě Masarykovy univerzity.

Trenérská kariéra.

Po ukončení hráčské kariéry byl řadu let trenérem Dukly Jihlava, se kterou získal v roce 1991 i mistrovský titul. Zkušenosti prokázal i v první extraligové sezoně ve Zlíně (1992/1993) kde společně s Milošem Říhou v posledním "federálním ročníku" obsadili střed tabulky. První českou samostatnou sezonu 1993/1994 pokračoval ve Zlíně a v jejím průběhu přešel do HC Olomouc. Hanáky tehdy vyvedl z krize a dokázal je i dostat do bojů play off. V těch postupně porazili České Budějovice (3:0 na zápasy), vítěze základní části extraligy Poldi Kladno (3:2 na zápasy) a Pardubice (3:1 na zápasy). Olomouc tak Josef Augusta o překvapivě dovedl k mistrovskému titulu.  Jako trenér vedl českou hokejovou reprezentaci na Mistrovství světa 1999, kde společně s Vladimírem Martincem asistoval Ivanu Hlinkovi. Již v pozici hlavního trenéra působil u českého národního týmu na mistrovstvích světa 2000, 2001 a 2002. Hlavním koučem byl i na Zimních olympijských hrách 2002. Zlaté medaile s reprezentací získal na MS 1999, 2000 a 2001.  Na podzim 2015 mu byla diagnostikována rakovina slinivky, které ve věku 70 let dne 16. února 2017 v Jihlavě podlehl.

Josef Augusta (24. listopadu 1946 Havlíčkův Brod – 16. února 2017 Jihlava) byl český hokejový útočník a pozdější trenér. Jako hráč získal s týmem Duklou Jihlava osmkrát titul mistra republiky. Úspěchy slavil i jako trenér – v domácí soutěži dovedl k titulu Jihlavu a Olomouc, s reprezentačním celkem pak získal dvě zlaté medaile jako hlavní kouč a jednu jako asistent trenéra. V roce 2008 byl uveden do Síně slávy českého hokeje.

Josef Augusta (* 24. November 1946 in Havlíčkův Brod, Tschechoslowakei; † 16. Februar 2017 in Jihlava) war ein tschechischer Eishockeytrainer und ehemaliger -spieler. Sein Sohn Patrik ist ebenfalls ein ehemaliger Eishockeyspieler und fungiert seit 2008 als Manager des HC Dukla Jihlava.


Historie.

V roce 1937 architekt Wright koupil pozemek v poušti nedaleko města Scottsdale na jižním svahu s výhledem na blízké údolí. Zaplatil 3 dolary a 50 centů za akr půdy.  Architekt Wright byl přesvědčen, že je to dobré místo na stavbu budov pro bydlení, podnikání a výuku. Protože v poušti nebyla k dispozici voda, musel investovat přes deset tisíc dolarů na vykopání dostatečně hluboké studny, aby bylo k dispozici dostatečné množství vody pro celý areál.

Design.

Taliesin West je architektonicky řešen v duchu funkčnosti, užitečnosti a přirozeného začlenění do Sonorské pouště. Architekt Wright chtěl, aby celý komplex přirozeně zapadal do pouště. Typický vzhled Sonorské pouště, skládající se z jílovité, červené půdy s velmi malým obsahem humusu, ale s velkým množstvím různých kamenů a s vegetací typickou pro tuto oblast, skládající se z nízkých keřů, trávy a různých druhů kaktusů, byly inspirací pro celkové řešení.

Umístění.

Místo, kde se nachází komplex Taliesin West, je na mírném svahu hory "McDowell Mountain". Wright použil při stavbě budov materiál, který se tu běžně vyskytuje – písek, štěrk a kameny. Vzhledem k celkovému klimatu a mírným zimám v Sonorské poušti byla stavba navržena s velkými průsvitnými či průhlednými plochami, což umožňuje maximální využití přirozeného světla.

Pobyt v komplexu Taliesin West.

Během celého svého pobytu v komplexu Taliesin West, což bylo déle než 30 let, zde Frank Lloyd Wright prováděl různé změny. Vznikly další části komplexu, které byly dílem jeho studentů.  Při pobytu v komplexu Taliesin West Wright navrhl mnoho známých staveb, mezi jinými Guggenheimovo muzeum v New Yorku a Grady Gammage Memorial Auditorium v Tempe v Arizoně.  Taliesin West je dnes provozován Wrightovou nadací "Frank Lloyd Wright Foundation" a hostí školu architektury ("School of Architecture"). Návštěva areálu je povolena v určitou dobu během určeného období. Celý komplex se stal v roce 1982 národní kulturní památkou.

Zajímavost.

Taliesin West slouží jako místo pro část akce jednoho z dílů science fiction románu Dana Simmonse Kantos Hyperionu.

Taliesin West je komplex budov s několika funkcemi, který navrhl a postavil americký architekt Frank Lloyd Wright. V současnosti je sídlem nadace "The Frank Lloyd Wright Foundation" a sídlem společnosti architektů "Taliesin Associated Architects". Nachází se ve Scottsdale v Arizoně. Taliesin West byl ateliérem a zimním sídlem architekta od roku 1937 až do roku 1959.

Das Taliesin West ist ein Wohn- und Atelierhaus des amerikanischen Architekten Frank Lloyd Wright, der es auch selbst entworfen hatte. Es wurde 1937 fertiggestellt und befindet sich in Scottsdale im US-Bundesstaat Arizona.


Původ.

Původní konference se konala v hotelu de Bilderberg, nedaleko Arnhemu v Nizozemsku od 29. května do 31. května 1954. Setkání bylo iniciováno několika lidmi, včetně polského politika Józefa Retingera, kteří se obávali růstu antiamerikanismu v západní Evropě a navrhli mezinárodní konferenci na níž by se setkali představitelé evropských zemí a Spojených států s cílem podpořit atlanticismus – lepší porozumění mezi kulturami západní Evropy a Spojených států s cílem spolupráce v oblasti politické, hospodářské a otázkách obrany. Retinger se obrátil na prince Bernharda, jenž souhlasil s podpořením této myšlenky, společně s belgickým premiérem Paulem Van Zeelandem a s předním představitelem Unileveru Holanďanem Paulem Rijkensem. Bernhard následně kontaktoval Waltera Bedella Smithe, tehdejšího ředitele CIA, který požádal Eisenhowerova poradce Charlese Douglase Jacksona, aby se s návrhem konference vypořádal. Seznam hostů se měl vypracovat s tím, že vyzve dva účastníky z každé země, přičemž jeden z nich bude obhajovat konzervativní a další sociálně liberální názory. První konference se zúčastnilo padesát delegátů z 11 zemí západní Evropy spolu s 11 Američany. Prvním předsedou skupiny Bilderberg se stal nizozemský Princ Bernhard.  Úspěch setkání vedl jeho organizátory ke každoročnímu pořádání konference. Byl založen stálý řídící výbor, který jmenoval na místo stálého tajemníka Retingera. Řídící výbor stejně jako organizování konferencí udržuje registr účastníků, jména a kontaktní údaje, s cílem vytvořit neformální síť jednotlivců, kteří by se mohli soukromě obracet s žádostmi jeden na druhého. Konference se v následujících třech letech konaly ve Francii, Německu a Dánsku. V roce 1957 se konference poprvé konala v USA – v St. Simons ve státě Georgie financovaná 30 000 dolary od Nadace Ford. Nadace dále financovala konference v letech 1959 a 1963.

Organizační struktura.

Schůzky organizuje řídící výbor, který má dva členy za každou z přibližně 18 zemí. Oficiální funkcí je kromě předsedy čestný generální tajemník. Jednací řád skupiny nezná kategorii „členství ve skupině“. Jediná kategorie, která existuje, je „člen řídícího výboru“. Vedle výboru existují také samostatné poradní skupiny, i když jejich členství se překrývá.  Holandský ekonom Ernst van der Beugel převzal místo stálého tajemníka v roce 1960 po smrti Józefa Retingera. Princ Bernhard pokračoval v předsedání schůzí až do roku 1976, kdy vyšlo najevo, že je zapleten do aféry Lockheed. Funkci čestného amerického generálního tajemníka postupně zastával Joseph E. Johnson z Carnegieho nadace, William Bundy z Princetonu, bývalý americký velvyslanec v Afghánistánu Theodore L. Eliot, Jr. a Casimir A. Yost z Ústavu pro studium diplomacie v Georgetownu.  V roce 2008 uvedli američtí Přátelé Bilderbergu Friends of Bilderberg v tiskové zprávě, že „jedinou aktivitou Bilderbergu je pořádání každoroční konference. Na setkání se nepředkládají žádná usnesení, nehlasuje se, ani se nevydávají žádná politická prohlášení“, a poznamenali, že jména účastníků jsou tisku k dispozici. Neoficiální centrála Bilderbergu se nachází na univerzitě v nizozemském Leidenu. Podle amerických Přátel Bilderbergu (Friends of Bilderberg) byly na pořadu jednání hlavně otázky jako „svět bez jádra, kyberterorizmus, Afrika, Rusko, finance, celní ochrana, americko-evropské vztahy, Afghánistán a Pákistán, islám a Írán“.

Hlavní představitelé.

Následující seznam zakladatelů a britských členů řídícího výboru prozradil roku 2001 Denis Healey, v ostatních případech je členství v řídícím výboru ryze soukromou, a tedy neveřejnou, záležitostí.

Účastníci.

Historicky byly seznamy psány směrem k politikům, bankéřům a ředitelům velkých podniků. Asi třetina z hostů, kterých je pozváno něco přes stovku, jsou politici, zbylé dvě třetiny působí v oblasti financí, průmyslu, práce, vzdělávání a komunikace. Jejich účast je ryze soukromá a neformální.

Královské rody.

Schůzky se zúčastnili i členové královských rodů, včetně španělského krále Juana Carlose I. (2004), norského krále Haralda V. (1984) a nizozemské královny Beatrix (1997, 2000, 2006, 2008-2011). Také jejich příbuzní, jako španělská královna Sofie Řecká (2008-2011), Haakon Magnus (2011) či Vilém Alexandr Oranžský (2008). Mimo ně například Princ Philippe, vévoda brabantský (2007-2009, 2012), Charles, princ z Walesu (1986) nebo Princ Philip, vévoda z Edinburghu (1965, 1967).

Politici.

Jedna třetina pozvaných je z řad politiků. Mezi významné hosty patřili svého času spolkoví kancléři Rakouska Werner Faymann (2009, 2011, 2012) a Alfred Gusenbauer (2007), spolkový prezident Rakouska Heinz Fischer (2010), generální tajemník NATO Paul-Henri Spaak (1963), předseda vlády Kanady Stephen Harper (2003), předseda vlády Finska Matti Vanhanen (2009), kancléřka Německa Angela Merkelová (2005), německý ministr zahraničí Guido Westerwelle (2007), předseda vlády Nizozemska Jan Peter Balkenende (2008), předseda vlády Norska Jens Stoltenberg (2002), prezident Polska Aleksander Kwaśniewski (2008), předseda vlády Španělska José Luis Rodríguez Zapatero (2010).  V roce 2009 se setkání v Řecku zúčastnili například řecký premiér Kostas Karamanlis, finský ministerský předseda Matti Vanhanen, švédský ministr zahraničí Carl Bildt, druhá osoba amerického ministerstva zahraničí James Steinberg, americký ministr financí Timothy Geithner, předseda Evropské komise José Manuel Barroso.

Zástupci finančnictví.

V minulých letech se schůzky zúčastnili členové představenstev mnoha velkých veřejně obchodovatelných korporací, např. ze společností IBM, Xerox, Royal Dutch Shell, Nokia, Daimler a Google.  Firmy jako Xerox, Heinz, Fiat, Barclays nebo Nokia spadají do statusu "spřátelených" firem, od kterých výbor konference přijímá finanční dary (v řádech až tisíců liber), avšak účast na konferenci si nelze zakoupit.  Z řad finančnictví například CEO Raiffeisen Zentralbank Walter Rothensteiner (2011), CEO Erste Group Andreas Treichl (2010), prezident Světové banky Robert Zoellick, CEO Amazon.com Jeff Bezos (2011), CEO Ripplewood Holdings Timothy C. Collins (2008-2012), předseda Microsoftu Bill Gates (2010), CEO H. J. Heinz Company H. J. Heinz II (1954), spoluzakladatel Facebooku Chris Hughes (2011), CEO Google Eric Schmidt (2008, 2010, 2011).

Evropská unie.

Na zasedání Evropského parlamentu v Bruselu zpochybnil italský poslanec Evropského parlamentu Mario Borghezio nominaci účastníků skupiny Bilderberg a Trilaterální komise na místa předsedy EU a ministra zahraničí EU.  Dne 12. listopadu 2009 uspořádala skupina schůzku během večeře na zámku ve Val Duchesse v Bruselu za účasti Hermana Van Rompuy, který se později stal předsedou Evropské rady. Současný předseda skupiny Bilderberg se v rozhovoru pro internetové noviny EUobserver pochlubil, že skupina Bilderberg hrála zásadní roli při vytváření společné evropské měny euro.

Účast osob z České republiky.

Konference se v minulosti zúčastnilo pět osob z České republiky. Byli to:

Karel Schwarzenberg.

Karel Schwarzenberg se zúčastnil jednání skupiny Bilderberg ve dnech 5.-8. června 2008 v Chantilly ve Virginii v USA. Kvůli své účasti na jednání byl interpelován opozičními poslanci z KSČM a ČSSD, kteří po něm požadovali vysvětlení důvodu a financování jeho účasti. Schwarzenberg ve své odpovědi mj. odmítl spekulaci tajemníka prezidenta republiky Ladislava Jakla, že důvodem jeho setkání bylo neformální vyjednávání o našem přijetí Lisabonské smlouvy. V roce 2012 potvrdil, že byl na konferenci Bilderberg pozván celkem dvakrát, ale upozornil, že pouze jako soukromá osoba. V rozhovoru uvedl, že se jedná o klasickou konferenci ve formátu přednášek významných odborníků ve svých oborech.

Účast osobností z ostatních regionů světa.

Z Číny se konference účastnil velvyslanec Fu Ying (2011, 2012). Z Japonska ředitel Mezinárodní energetické agentury Nobuo Tanaka (2009). Z Turecka místopředseda vlády Ali Babacan (2008, 2009, 2012).

Setkání Bilderbergu po roce 2000.

Setkání Bilderbergu 2010.

Setkání Bilderbergu v roce 2010 se odehrálo 3.-6. června v Sitges, katalánském letovisku na jihozápad od Barcelony, v pětihvězdičkovém hotelu Dolce. Mezi španělské hosty patřila tradičně královna Sofie a také premiér José Luis Rodríguez Zapatero; z dalších účastníků zde byli např. finančníci Pascal Lamy z WTO a Jean-Claude Trichet z Evropské banky či Jaap de Hoop Scheffer z NATO, z Američanů např. Henry Kissinger.  Akci hlídalo několik stovek policistů. Novináři neměli přístup do okruhu 500 m od hotelu a místní obyvatelé pro vstup do své čtvrti potřebovali povolení. V místě proběhly organizované protesty proti netransparentnosti setkání. Kritizován je také fakt, že nevolení členové Bilderbergu nikoho nereprezentují, přesto je však hlídá policie placená z daní místních občanů; jde odhadem o několik stovek tisíc eur.

Setkání Bilderbergu 2011.

Setkání Bilderbergu v roce 2011 se konalo 9.-12. června v Svatém Mořici ve Švýcarsku.

Setkání Bilderbergu 2014.

Setkání Bilderbergu se v roce 2014 konalo v Dánsku. Tématem bylo mimo jiné soukromí či ustanovení TTIP.

Bilderberg a média.

Dá se říci, že mediální zájem o Bilderberg rostl exponenciálně s každým dalším setkáním. Prvních 20 let své existence je prakticky nemožné najít o setkáních Bilderberg nějakou zprávu v médiích. Od roku 1975 se skupinou a její činností začal zabývat novinář James P. Tucker Jr., redaktor American Free Press. Ještě v 80. letech hlavní média o setkáních Bilderbergu nejen neinformovala, ale v některých případech dokonce popírala jeho existenci. Od konce 90. let se mezi zpravodaje zajímající se o Bilderberg připojil Alex Jones. Nejspíš jeho přičiněním vznikl o předmětech jednání Bilderbergu za zavřenými dveřmi během posledních cca 5 let vzrůstající zájem veřejnosti, který přitáhl pozornost hlavních médií. Vznikla i iniciativa "Occupy Bilderberg", spočívající v pořádání demonstrace lidí s transparenty před místem setkání, která ve zpětné vazbě strhává pozornost médií.

Bilderberg (též Konference Bilderberg, Klub Bilderberg nebo Skupina Bilderberg) je označení pro výroční uzavřenou konferenci, na kterou je pozváno 120 až 150 významných osobností především ze Severní Ameriky a Západní i Střední Evropy. O pozvání rozhoduje řídící výbor a každý rok se obměňuje. Tradičně tvoří jednu třetinu pozvaných politici a zbylé dvě třetiny osobnosti z oborů finančnictví, průmyslu, odborů, vzdělání a komunikací. Název skupiny je odvozen od jména hotelu v Nizozemsku, kde došlo v roce 1954 k prvnímu setkání.

Die Bilderberg-Konferenzen sind informelle Treffen von einflussreichen Personen aus Wirtschaft, Politik, Militär, Medien, Hochschulen, Hochadel und Geheimdiensten, bei denen Gedanken über aktuelle politische, wirtschaftliche und gesellschaftliche Themen ausgetauscht werden.


Struktura.

Samotná židovská kniha (kap. 3-14) se skládá zřetelně ze 7 částí, nazývaných konvenčně „vidění“, i když se v prvních třech případech jedná spíše o rozhovor mezi Ezdrášem a andělem. Teprve následující 3 oddíly jsou vidění následovaná vysvětlením, následuje závěr.

Obsah.

V prvních třech rozhovorech si Ezdráš stěžuje na utrpení židovského národa a ptá se, zda Babylón zhřešil opravdu méně než Izrael, když mu bylo dáno dobýt Jeruzalém a odvést Židy do zajetí. Problém je však univerzálnější a týká se zlé náklonnosti celého lidstva, již od Adama. I když vždy byl někdy ušetřen, ani jeho záchrana nebyla definitivní a konečná. Celkový Ezdrášův pohled na lidské dějiny je velmi pesimistický. Anděl Ezdrášovi neodpovídá přímo, ale odvrací jeho pozornost k událostem na konci času, z nynější zlé situace na svět, který teprve má přijít. Ve třetím rozhovoru anděl zdůrazňuje, že spása nezávisí na příslušnosti ke konkrétnímu národu, ale na osobních zásluhách a spravedlnosti. Problém se tak přesouvá na obecně lidskou úroveň.  Právě v této části se objevuje významný text pojednávající o mesiášském království, dávaný do spojitosti se Zj 20 a s milenarismem. Ezdráš hovoří o příchodu mesiáše a o jeho říši na konci tohoto věku. Tato říše bude však časově omezená a po ní teprve bude následovat „druhý svět“, tj. konečná spása. Mesiášské království je jen jakýmsi časným předjímáním budoucího života a odměny.  Po rozhovorech následují vidění. Nejprve vidí Ezdráš plačící ženu (kap. 10) a snaží se ji utěšit. Poté je mu odhaleno, že podobně, jako on utěšuje ji, i Bůh se snažil skrze anděla utěšit jeho, ale on nepopřával sluchu. Teprve nyní, když se obrátily role, Ezdráš začíná chápat, což je zlomovým bodem v celé knize.  Následující dvě vidění (sny) odkazují na knihu Daniel (kap. 7) – Ezdráš vidí orla (kap. 11, symbol Říma) a posléze syna člověka vystupujícího z moře (kap. 13). Tyto sny jsou interpretacemi posledních událostí, pomstění svatých a jejich odměny.

4. kniha Ezdrášova je jednou z apokalyps židovského původu, které reagují na pád jeruzalémského chrámu v roce 70 n. l. (do stejné skupiny patří i 2. kniha Báruchova, Apokalypsa Abrahámova a 3. kniha Báruchova). 4. Kniha Ezdrášova byla tedy napsána nějakou dobu po roce 70, a to v Palestině. Původním jazykem je hebrejština, ale dochované verze jsou jen latinská, arménská, syrská a gruzínská.

Das 4. Buch Esra ist eine pseudepigraphische, christianisierte Apokalypse jüdischer Herkunft, die wohl um 100 n. Chr. entstanden ist. Sie dürfte ursprünglich in Hebräisch geschrieben und zunächst ins Griechische übersetzt worden sein; aus einer griechischen Vorlage jedenfalls wurde sie in andere Sprachen übersetzt (nur diese Zweitübersetzungen sind vollständig erhalten).


Životopis.

Za protinacistickou odbojovou činnost před druhou světovou válkou byl v roce 1939 zatčen gestapem a uvězněn na brněnském Špilberku, později v koncentračních táborech Dachau, Sachsenhausen, Neuengamme a v letech 1942-1945 ve vyhlazovacím táboře Osvětim. V Osvětimi-Birkenau vedl spolu s Otou Krausem a dalšími židovskými spoluvězni zámečnickou dílnu, což mu umožnilo přístup do jiných táborů Birkenau a poznat provoz a hrůzy vyhlazovacího komplexu. Během evakuace koncentračního tábora Osvětim v lednu 1945 se mu podařil útěk z pochodu smrti spolu s jeho dvanáctiletým synem.  Po 2. světové válce napsal společně s Otou Krausem knihu "Továrna na smrt", dnes již klasické dokumentární dílo o vyhlazovacím táboře Auschwitz-Birkenau (Osvětim). Zvláštní kapitolou knihy je historie a zánik „českého rodinného tábora“ v Birkenau, popisující vyhlazení tisíců českých Židů, deportovaných do Osvětimi z koncentračního tábora Terezín. Kniha vyšla v sedmi rozšířených vydáních česky a byla přeložena do mnoha jazyků.  Další kniha, "Noc a mlha" (spoluautor Ota Kraus), je studií o ekonomii nacistických koncentračních táborů a genocidy.  O frankfurtském procesu s osvětimskými zločinci pojednává jeho dílo "Soudcové, žalobci, obhájci". Při tomto procesu v roce 1964 svědčil jak on, tak jeho syn Otto Dov Kulka (* 1933), pozdější profesor historie na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. V jiných publikacích tohoto údobí jeho vědecké a literární tvorby zachytil Eichmannův proces v Jeruzalémě a jeho historická novela "Útěk z tábora smrti" popisuje útěk českého vězně Vítězslava Lederera z „rodinného tábora“ v Birkenau a jeho pokus varovat kamarády v Terezíně a světovou veřejnost o nacistické genocidě Židů.  Za sovětské invaze v roce 1968 Kulka emigroval z Československa do Izraele, kde pokračoval ve své výzkumné činnosti na Hebrejské univerzitě a v památníku holocaustu Jad vašem v Jeruzalémě. Výsledkem jsou historické studie, které poprvé v historii tematizovaly významnou účast českých a slovenských Židů v boji za osvobození Československa za druhé světové války: "Židé v československé Svobodově armádě" a "Židé v československém vojsku na Západě".  V Izraeli patřil k nejaktivnějším členům Sdružení československých imigrantů a Ligy izraelsko–československého přátelství. V roce 1977 spoluzakládal Muzeum tolerance Wiesenthalova Centra v Los Angeles. K dalším projektům patřilo založení světového sdružení přeživších Osvětim a vydávání časopisu „The Voice of Auschwitz Survivors“ anglicky, hebrejsky a německy.  Po sametové revoluci usiloval o oživení židovského života v Československu členstvím v pražské náboženské komunitě, účastí na mezinárodních konferencích a přednáškami v Čechách a na Slovensku. Do tohoto období spadají i nová rozšířená vydání shora uvedených knih a jiných českých publikací. Z jeho iniciativy byl postaven na místě nacisty vypálené synagogy v jeho rodném Vsetíně pomník a na kamenných deskách na zdi židovského hřbitova byla vyryta jména obětí holokaustu města Vsetína a jeho okolí. Do posledního roku svého života se aktivně podílel na znovuvybudování politických, vědeckých a kulturních styků mezi Izraelem a Českou republikou.  Za celoživotní dílo mu byl v roce 1989 udělen americkou univerzitou Spertus College of Judaica v Chicagu čestný doktorát.  V roce 1993 založil nadaci na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, která nese jeho jméno a uděluje ceny doktorandům za vynikající práce v oblasti výzkumu dějin českých Židů a holocaustu. Laureáti této ceny přednášejí dnes na předních izraelských univerzitách, na Harvardu a v Moskvě.  Jeho vědecká knihovna je uchována v Bejt Terezín v Giv'at Chajim Ichud v Izraeli a jeho archív v Centrálním archivu Památníku holocaustu Jad Vašem v Jeruzalémě.  V listopadu 2004 mu byl odhalen pomník (portrét od akademického sochaře Josefa Vajce) v Muzeu ghetta Terezín. K výročí jeho narození byla roku 2011 vydána Hebrejskou univerzitou v Jeruzalémě a Židovským muzeem v Praze pamětní kniha "Erich Kulka 1911-1995. Život jako poslání za ty, kteří se nevrátili. Sto let od jeho narození" (česky, anglicky, hebrejsky).

Erich Kulka (: אריך קולקה, 18. února 1911, Vsetín – 12. července 1995, Jeruzalém) byl česko-izraelský spisovatel, historik a novinář, který přežil holokaust.

Erich Kulka, ursprünglich "Erich Schoen" (geb. 18. Februar 1911 in Vsetín; gest. 13. Juli 1995 in Jerusalem) war ein israelischer Historiker, Schriftsteller und Publizist tschechischer Herkunft sowie jüdischer Überlebender des Holocaust.


Životopis.

Josef se narodil v Chvalšinách jako nemanželské dítě Voršily Traxlerové, dcery tesaře Martina Traxlera. Ačkoliv by měl nést jméno po svobodné matce, byl 26. února pokřtěn s příjmením Rosenauer; otec jej však nikdy nepřiznal.  Od 13 let se učil u lesníka Petra Lambechara, který spravoval bažantnici v nedalekém Červeném Dvoře. Během učení asi prokázal mimořádné schopnosti pro lesnictví, možná i pro práci geometra, protože vyhovění jeho žádosti o služební povýšení z roku 1758 bránil jen nemanželský původ. Listina Marie Terezie z 20. listopadu odstranila i tuto překážku a roku 1759 Rosenauer nastoupil jako lesní adjunkt do schwarzenberského lesního úřadu v Českém Krumlově. Na počátku 60. let studoval na náklady zaměstnavatele na tzv. inženýrské akademii ve Vídni, kterou dokončil v květnu 1770 s výborným prospěchem. Následujícího roku získal titul schwarzenberského knížecího lesního inženýra. V roce 1774 se Josef Rosenauer po složení zeměměřičských zkoušek stal také přísežným zemským zeměměřičem. Jako zaměstnanec vrchnostenské správy schwarzenberského panství vypracoval návrh umožňující levnou dopravu dřeva z nepřístupných pralesů Šumavy v povodí Vltavy svahovým plavebním kanálem přes hlavní evropské rozvodí do řeky Mihely (Große Mühl) a dále do Dunaje. Odvážný návrh předložil knížeti Josefu I. Adamovi ze Schwarzenbergu v roce 1774, ale schválen byl až knížetem Janem Nepomukem I. v roce 1779. Samotná realizace začala po deseti letech v roce 1789 a první část – 39,9 km dlouhý tzv. "starý kanál" vedoucí od potoka Zwettelbach k Jelenímu potoku – byla zcela dokončena v roce 1793. Rosenauer se obával nedostatku vody z přítoků plavebního kanálu a raději ve stavbě nepokračoval, druhá část ("nový kanál") byla postavena podle Rosenauerova projektu až v letech 1821–1822.  Josef Rosenauer také vypracoval projekt kanálu, který by obcházel nesplavné části Vltavy: u dnešní lipenské hráze měl opustit říční koryto a pokračovat v trase, které odpovídá dnešní silnice do Vyššího Brodu. Kanálem by se mohly plavit vory, dříví i polena, zároveň voda mohla pohánět okolo dvaceti pil. Ač byl kanál schválen v roce 1785, realizace se odložila pro výši pozemkových daní a projekt se nakonec nikdy nerealizoval.  Kníže Josef II. ze Schwarzenbergu na konci 18. století pověřil zkušeného Rosenauera, tehdy již ředitele schwarzenberské plavby, navržením systému plavení dřeva z oblasti Modravy a Roklanu. Návrh Vchynicko-tetovského plavebního kanálu, který obcházel nesplavný úsek řeky Vydry pod Antýglem (Povydří) spojením s Křemelnou, kníže schválil a okamžitě začal být budován.  Josef Rosenauer stál také u zřízení plavebního kanálu pro plavení dříví na řece Aist v Horním Rakousku. Zemřel na jaře 1804 v 69 letech ve svém domě na následky neúspěšné operace močových cest, zanechal vdovu s osmi dětmi.  V Chvalšinách jsou na domě čp. 118 umístěny dvě pamětní desky Rosenauera, první z roku 1928, druhá z roku 1991. V letech 1999-2000 pak byl ve Chvalšinách realizován projekt zřízení Muzea Schwarzenberského plavebního kanálu.

Josef Rosenauer (pravděpodobně 26. února 1735 Chvalšiny – 10. března 1804 Český Krumlov) byl český inženýr, který vyprojektoval a postavil Schwarzenberský a Vchynicko-tetovský plavební kanál.

Joseph Rosenauer (auch "Josef Rosenauer"; * 26. Januar 1735 in Kalsching, Böhmen; † 10. März 1804 in Krumau, Böhmen) war ein Forstingenieur und Landvermesser im Dienst der Fürsten Schwarzenberg.


Děj.

Ellie a Manny čekají svého prvního potomka a Manny je posedlý tím zařídit mu pohodlný a bezpečný život kvůli své předchozí zkušenosti s rodičovstvím, kdy lovci zabili jeho partnerku i dítě. Diego si myslí, že ztratil své predátorské tygří schopnosti, když není schopen chytit ani gazelu a rozhodne se od skupiny odejít. Sid žárlí na Ellie a Mannyho, a tak se ujme tří opuštěných vajec, které najde v ledové podzemní jeskyni. Manny mu říká, aby je vrátil, ale Sid trvá na svém, nechá si je a druhý den se z nich vyvinou mláďata tyrannosaura.  Ačkoli se Sid snaží malé tyrannosaury vychovat, nedaří se mu to a oni děsí všechny v okolí. Jejich skutečná tyrannosauří matka si pro ně brzy přijde a vezme je i se Sidem do podzemí. Když projdou okolo Diega, ten je pronásleduje. Manny, Ellie, Crash a Eddie je také následují a zjistí, že podzemní jeskyně, kde Sid našel vejce, vede do podzemního světa, kde žijí dinosauři - ti ovšem mají být už dávno vyhynutí. Zde je napadne ankylosaurus a později další dinosauři. Z problémů je zachrání bláznivý jednooký "lasičák" Buckminster, zkráceně Buck.  Buck v podzemí žije už dlouhou dobu, snaží se ulovit Rudlu, velkého albínského baryonyxe, kvůli kterému přišel o oko. Buck souhlasí, že dovede smečku k Sidovi. Ten se mezitím začlení do tyrannousaří rodiny. Jednou se od ní ale nechtěně oddělí a je napaden Rudlou a uvázne na kameni plovoucím na lávové řece.  Na cestě za Sidem je Ellie oddělena od smečky a navíc začíná rodit. Buck s Eddiem a Crashem tedy pokračují dál zachránit Sida a Manny s Diegem se vracejí za Ellie. Když se Manny dostane zpět k Ellie, ozve se jejich právě narozená dcera, kterou pojmenují Broskvička (podle kódového slova, které měla Ellie použít, když začne rodit). Buck, Eddie a Crash, letící na pteranodonovi, zachrání Sida z kamene těsně před tím, než spadne z lávového vodopádu. Všichni čtyři se pak vrátí k ostatním.  Když se chce smečka vrátit, zjistí, že východ blokuje Rudla, který na ně zaútočí. Zachrání je hlavně máma malých tyrannosaurů, která se náhle objeví a shodí Rudlu z útesu. Buck bez smyslu života, když je Rudla pryč, se rozhodne přidat se ke smečce a žít na povrchu, ale pak uslyší vzdálený řev, který mu prozradí, že je Rudla naživu, a tak se Buck rozhodne vrátit a zablokuje stezku do podzemí, aby se tam už nikdo z povrchu nemohl dostat. Manny a Ellie pak přivítají Broskvičku na povrchu a Diego se rozhodne také zůstat se smečkou, zatímco Buck zůstává tam, kde chce - v podzemí, kde bojuje s Rudlou.  Celý film také sleduje osudy veverky Scratt. Ten si náhodou najde partnerku - Scratte, se kterou bojuje o žalud. Nakonec spolu začnou žít a o žalud se přestanou zajímat. Jednou se Scratovi zasteskne po svobodném životě bez ženy a uvidí venku svůj žalud. Toho si všimne Scratte a začnou znovu bojovat a způsobí vulkanickou erupci, která vystřelí Scrata znovu na povrch, žalud pak ale spadne znovu do podzemí a otvor zamrzne. Scratt zůstane na povrchu bez žaludu i bez Scratte.

Doba ledová 3: Úsvit dinosaurů (v anglickém originále Ice Age: Dawn of the Dinosaurs) je americká animovaná komedie (počítačová animace), navazující na předcházející snímky "Doba ledová" a "". Přes smíšené kritiky celosvětově utržil 887 mil. USD a dostal se tak na druhé místo v žebříčku animovaných filmů s největšími tržbami. V České republice v roce 2009 utržil 98 mil. Kč, byl filmem s nejvyššími tržbami a druhým nejnavštěvovanějším.

Ice Age 3 – Die Dinosaurier sind los (englischer Originaltitel: "Ice Age: Dawn of the Dinosaurs") ist ein US-amerikanischer Computeranimationsfilm aus dem Jahr 2009. Neben der normalen Kinofassung gibt es noch eine Version mit 3D-Effekten. Er ist die Fortsetzung von "Ice Age" (2002) und "Ice Age 2 – Jetzt taut’s" (2006). Fortgesetzt wurde die Serie 2012 mit "Ice Age 4 – Voll verschoben" sowie 2016 mit "Ice Age – Kollision voraus!".


Geografie.

Rozloha rajónu he 2 700 km2, čímž je největším v Hrodenské oblasti. Velkou část území rajónu zaujímá Němenská nížina, na západě se rozkládá Hrodenská vysočina. Reliéf je rovinný až pahorkovitý. Území rajónu převážně leží v nadmořské výšce 100 až 170 m n. m. Nejvyšší bod má výšku 247 metrů (v okolí obce Kapcjoŭka).  Rajón má zásoby surovin jako cihlářská hlína, rašelina, silikátové písky, křída, písek a štěrk, sapropel. Průměrná lednová teplota je –5,1 °C a v červenci 18 °C. Celkový úhrn srážek za rok činí je 545 mm. Vegetační období trvá 199 dnů.  K nejvýznamnějším řekám Hrodenského rajónu patří Němen a jeho přítoky Svislač, Lasosna, Czarna Hańcza (Čornaja Hanča) a Kotra. Aŭhustoŭský kanál propojuje řeku Němen s řekou Biebrza (na běloruském území Běbža, povodí Visly). Dále rajónem protéká Baranava, Bajarka, Hažanka a Hornica. Na území rajónu se rozkládají jezera Bielaje, Rybnica, Maločnaje, Kalnica, Věraŭskaje, Věnzavěc, Kavěnia a Šliamy.  Převažují jehličnaté, břízové, jedlové lesy. Ty zaujímají 31,7% rozlohy rajónu. Půdy jsou z velké části drnově podzolové a drnově podzolové bažinaté. Bažiny zabírají celkem 2,5% rozlohy rajónu. Na jeho území se nachází masivy Svjatoje, Mastki-Nivišča, Zakreŭščna.  Nachází se zde krajinná rezervace Azjory a biologické rezervace, Hozhaŭská a Sapockinská. Zachovaly se přírodní památky jako masiv sedimentárních hornin (písku, štěrku a oblázků) „Priněmenskij“ a geologické výchozy Kalodzežny Roŭ a Ravěc.

Historie.

Hrodenský rajón byl zřízen 15. ledna 1940 jako součást Bělastocké oblasti BSSR. Pod správu rajónu při vytvoření postupně přešla území Druhé Polské republiky obsazená v září 1939, a to gmina Wierciliszki, Łasza, Hornica a část gminy Indura a Hoża (všechny pod správou okresu Grodno), vesnice Kuźnica a část Adelské oblasti na Sokółského okresu.  Nejdříve území rajónu zabíralo rozlohu 1 032,3 km2 a na jeho teritoriu žilo 52 502 obyvatel. V listopadu 1940 byla připojena část zrušeného Pareckého rajónu. V letech 1941—1944 bylo území rajónu okupováno nacistickým Německem a začleněny přímo do Říše (provincie Východní Prusko).  V září 1944 v souvislosti s převodem Bělastoččyny na Polskou lidovou republiku byla rajón začleněna do nově vytvořené Hrodenské oblasti BSSR a část území byla postoupena Polsku. V roce 1946 se zároveň ustálila státní hranice SSSR a Polska ve prospěch Polska byly dále převedeny obce Klimówka, Minkowce, Nomíki, Tołcze a Szymáki.  V souvislosti s politikou integrace rajónu v Běloruské SSR bylo k Hrodenskému rajónu připojeno teritorium Sapockinského rajónu (zrušen 10. 3. 1959) a také část Skidzelského rajónu (zrušen 25. prosinec 1962).

Hrodenský rajón ( Гродзенскі раён, Hrodzenský rajón, v taraškevici Гарадзенскі раён, Haradzenský rajón; rusky Гродненский район, Groděnský rajón; polsky Rejon grodzieński) je administrativně-územní jednotka na severozápadě Hrodenské oblasti. Rajón má rozlohu 2,6 tis. km2. Hraničí s Polskou republikou (hranice o délce 68 km) a Litevskou republikou (hranice asi 32,8 km). Rajón je rozdělen do 13 selsovětů. Administrativním centrem je město Hrodna. Hrodenský rajón byl zřízen 15. ledna 1940.

Der Rajon Hrodna (weißrussisch ; russisch ) ist eine Verwaltungseinheit im Nordwesten der Hrodsenskaja Woblasz in Weißrussland mit dem administrativen Zentrum in der Stadt Hrodna. Der Rajon hat eine Fläche von 2700 km2, umfasst 383 Ortschaften und ist in 14 Selsawets gegliedert.


Klubová kariéra.

Rusescu hrál v Rumunsku profesionálně za kluby FC Unirea Urziceni (s nímž získal v sezóně 2008/09 ligový titul), FC Dunărea Giurgiu (hostování) a CS Otopeni (opět hostování) a FC Steaua București.  V červnu 2011 přestoupil do popředního rumunského klubu z hlavního města FC Steaua București. V sezóně 2012/13 vyhrál s klubem ligový titul. 7. března 2013 vstřelil z pokutového kopu vítězný gól v utkání osmifinále Evropské ligy UEFA proti anglické Chelsea FC (výhra 1:0). V odvetě v Anglii však Chelsea vyhrála 3:1 a Steaua byla ze soutěže vyřazena.  V červnu 2013 přestoupil do španělského klubu Sevilla FC, kde podepsal smlouvu na pět let. S klubem si zahrál ve své první sezóně ve skupinové fázi Evropské ligy 2013/14 (kde se tým střetl s českým Slovanem Liberec, německým Freiburgem a portugalským Estorilem). Skóroval v posledním utkání skupiny 12. prosince 2013 proti Freiburgu, kde ve čtvrté minutě nastavení zvyšoval na 2:0. Tímto výsledkem utkání skončilo, Sevilla obsadila s 12 body 1. místo ve skupině. Sevilla Evropskou ligu nakonec vyhrála, vítězem se stal tedy i Rusescu, ačkoli od konce roku 2013 již hostoval v portugalské Braze.  Na konci léta 2014 odešel hostovat do Rumunska do FC Steaua București. 18. září 2014 v prvním utkání základní skupiny I Evropské ligy 2014/15 proti dánskému týmu Aalborg BK vstřelil při výhře 6:0 druhý gól.

Reprezentační kariéra.

V rumunském reprezentačním A-mužstvu debutoval 11. září 2012 pod trenérem Victorem Pițurcou v kvalifikačním zápase proti Andoře, kde se dostal na hřiště v 54. minutě. Rumunsko zvítězilo na bukurešťském národním stadionu Arena Națională 4:0. Atmosféru dalšího reprezentačního utkání okusil poté v roce 2013.

Raul Andrei Rusescu Rustentoski (* 9. července 1988, Râmnicu Vâlcea, Rumunsko) je rumunský fotbalový útočník a reprezentant, od roku 2015 hráč tureckého klubu Osmanlıspor.

Raul Andrei Rusescu (* 9. Juli 1988 in Râmnicu Vâlcea) ist ein rumänischer Fußballspieler. Im Jahr 2012 wurde er rumänischer Fußballer des Jahres.


Dějiny.

Na rozdíl od okolních vesnic zakládaných během středověké kolonizace začaly dějiny Kuźnie až v 17. století. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1641. Octavian Seger von Segenberg nechal postavit hutnickou osadu "Segenberg" spolu s hamry, podle nichž pak vznikl název "Ratiborhammer" – „Ratibořské hamry“. Roku 1642 daroval hrabě Georg Oppersdorff nové osadě kapli zasvěcenou sv. Marii Magdaleně, která spadala pod farnost v Markowitz (Markowice), dnešní městské části Ratiboře.  S rostoucím technickým pokrokem v tavení rudy byla poprvé v roce 1746 postavena vysoká pec, která nahradila zastaralé tavicí pece provozované měch]y. Roku 1742 se obec, dosud součást Opolsko-ratibořského knížectví v rámci Habsburské monarchie, stala součástí Pruska. V roce 1791 se místní železárny staly majetkem pruského krále. Od roku 1804 byla v Ratiborhammeru škola a od roku 1866 se konaly sobotní trhy. Severně od původní obce byla roku 1813 založena nová osada Neuhammer (později Kolonie Ratiborhammer), ve které vznikla mj. továrna na hřebíky "Hoffnung".  Spojení se železniční sítí v podobě Dráhy císaře Viléma zprovozněné v roce 1846 jako spojka mezi rakousko-uherskou a pruskou sítí a tudíž i nejkratší spojení mezi Vídní a Berlínem uspíšilo rozvoj obce. Továrna "Hoffnung" se postupně stala velkým podnikem pro výrobu válcovacích stolic, šroubů a náprav. 1. července 1907 byla převzata firmou Ratibor W. Hegenscheidt, která poté vyráběla železné a kovové části pro stavebnictví a železniční stavitelství. Během druhé světové války se rozšířila pod novým názvem Schondorff-Hegenscheidt-Werke i na výrobu motorových dílů pro letecký průmysl, to ale nebylo dokončeno. Dalšími významnými podniky v Ratiborhammeru byla parní pila "Burschik & Mann" vzniklá přibližně v polovině 19. století, která se v roce 1916 stala obětí požáru, a pak byla obnovena jednou berlínskou společností, a také moderní slévárna, jež roku 1893 nahradila starou huť.  Po první světové válce se Horní Slezsko stalo předmětem územních sporů mezi Německem a nově vzniklou Polskou republikou. Výsledky plebiscitu v roce 1921 byly v Ratiborhammeru velmi vyrovnané: z 1501 odevzdaných hlasů bylo 750 pro setrvání v Německu, 739 pro připojení k Polsku a 12 neplatných. Po konečném rozdělení regionu o rok později zůstala obec ve Výmarské republice.  29. ledna 1945 byl Ratiborhammer obsazen Rudou armádou a následně se jako "Kuźnia Raciborska" stal součástí socialistického Polska. 7. července 1946 byla v provozních zařízeních závodů Hegenscheidt založena metalurgická továrna Rafo. Tento podnik se stal nejdůležitějším zaměstnavatelem v Kuźnie a měl velký význam nejen pro její další rozvoj. V roce 1947 byla v blízkosti továrny otevřena odborná škola a v roce 1949 následovalo nové sídliště pro zaměstnance Rafo. Roku 1955 získala Kuźnia status sídla městského typu a k 1. lednu 1967 byla oficiálně povýšena na město.  26. září 1992 vypukl požár lesa poblíž železniční trati severně od města. Spustily ho pravděpodobně jiskry od brzdícího vlaku. Následující hasicí operace si vyžádala tři mrtvé a desítky zraněných. Hasiči dokázali uhasit oheň až po čtyřech dnech s velkými materiálními ztrátami.  Jelikož vysídlení německého obyvatelstva po válce bylo v oblasti Horního Slezska provedeno v značně menším rozsahu než např. v Dolním Slezsku, je Kuźnia stejně jako celý okres Ratiboř významným střediskem německé menšiny. V roce 2002 se k ní hlásilo 7,23 % obyvatel města, dalších 8,90 % se označilo za Slezany.

Kuźnia Raciborska ( "Ratiborhammer", ) je město v jižním Polsku ve Slezském vojvodství v okrese Ratiboř. Leží na řece Rudě na západním okraji Chráněné krajinné oblasti Cisterciácké krajinné kompozice Velkých Rud zhruba v půli cesty mezi Ratiboří a městem Kędzierzyn-Koźle ve vzdálenosti 20 km od českých hranic. Patří k historickému Hornímu Slezsku, z geomorfologického hlediska se rozkládá na Rybnické plošině, která je součástí Slezské vysočiny. Městem prochází železniční trať Opolí – Bohumín.

Kuźnia Raciborska [] (deutsch "Ratiborhammer") ist eine Stadt in der Woiwodschaft Schlesien, im Powiat Raciborski in Polen. Die etwa 5500 Einwohner zählende Stadt ist Hauptort einer Stadt- und Landgemeinde mit rund 12.000 Einwohnern.


Život.

Pocházel z tyrolské rodiny horalů usazených v Pustertal, odkud jeho rodiče odešli do Pasova. Nejprve se vyučil sochařem u svého stejnojmenného otce, který bývá pro odlišení označován "Josef Bergler starší" (1718 Pasov – 1788). Dále pokračoval díky finanční podpoře pasovského biskupa, knížete Franze Antona Auersperga ve studiu u tyrolského malíře Martina Knollera v Miláně a u profesora Antona von Marona na Akademii v Římě. Během šestiletého pobytu v Římě namaloval několik oltářních obrazů pro italské kostely. Roku 1786 se vrátil k rodičům do Pasova nastoupil jako kabinetní malíř do služeb tamního biskupa Leopolda Thun-Hohensteina v jeho rezidenci. Roku 1796 byl osloven Společností vlasteneckých přátel umění, aby zorganizoval vysokoškolskou výuku malířství a kreslení v Praze. Roku 1800 byl na podnět hraběte Františka Thuna dosazen jako první ředitel nově založené kreslířské Akademie v Praze. Své zakladatelské úlohy se zhostil velmi dobře, napsal učební osnovy, pořídil sbírku sádrových modelů slavných evropských soch, a dvojrozměrných grafických předloh, zejména vlastních kresebných kopií podle Raffaela.

Žáci a následovníci.

V Berglerově ateliéru se vyučily tři desítky českých i německých výtvarníků, zakladatelů novodobé malby a rytectví, například malíři František Horčička, František Tkadlík, Václav Prachner, Václav Mánes, Josef Vojtěch Hellich, Josef Navrátil, Josef Bekel, Jakob Ginzel, Gustav J. F. Kratzmann nebo Josef Führich. Jeho návrhové kresby převáděli do rytin rytci Josef Jan Alois Drda, Jan Kroupa, Jan Antonín Gareis starší, Martin Tejček, František Nadorp, Jiří Döbler, Vilém Kandler, Karel Funk, Karl Frosch, Kašpar Pluth, Václav Schuldes, Josef Karel Burde, Daniel Scholl, Antonín Pucherna, Friedrich John, Josef Quaisser, Karel Wehrle, David Weiss, Karel Zimmermann a další.  Jeho přímým pokračovatelem na Akademii byl v letech 1830–1835 jeho adoptivní syn, žák a korektor František Waldherr (1784–1835).

Dílo.

Před příchodem do Prahy vytvořil mnohé chrámové obrazy v Itálii (např. Fabriano, Marino, pro klášter theatinů na Sicílii), v Dolním Bavorsku (např. Östernberg, Pasov, Wegscheid]), Ravensburg, Regen, Freynberg či Zwiesel), další vymaloval v Horním Rakousku (například oltář morových patronů sv. Šebestiána a sv. Rocha v Reichersbergu.  V Praze patřil k čelným mistrům monumentální malby období klasicismu, k zakladatelům historismu v Čechách, k ideovým iniciátorům malířských cyklů, např. z českých dějin (pro Letohrádek královny Anny v Praze), z církevní historie, a k zakladatelům školy nazarénů. Dále skicoval sochařské monumenty a maloval portréty. Roku 1808 navrhl pro Malostranský hřbitov v Praze-Košířích náhrobek pasovského biskupa Leopolda Thun-Hohensteina. Podle jeho návrhových kreseb vznikla řada obrazů či soch jeho žáků. Vytvořil 314 grafických listů, mědirytin, leptů a litografií (podle soupisu J.G. Dlabacže). Kromě figurálních kompozic, návrhů pomníků či náhrobků to byly četné příležitostné tisky jako novoročenky, titulní listy či obálky knih, viněty a vizitky.

Významná díla.

Antická mytologie a biblická témata  Oltářní obrazy  Historické obrazy: Portréty' duchovní i světské šlechty z rodin Auersperg, Clam-Martinic, Clary-Aldringen, Czernin, Kinský, Lobkowicz, Schönborn, Sternberg-Manderscheid  Kresby:  Grafické listy:

Josef Bergler (1. května 1753 v Salzburgu – 25. června 1829 v Praze) byl bavorský malíř, kreslíř a rytec období klasicismu, představitel akademismu, pedagog a první ředitel Akademie výtvarných umění v Praze.

Josef Bergler (* 1. Mai 1753 in Salzburg; † 25. Juni 1829 in Prag) war Maler, Radierer und Direktor der Akademie der Bildenden Künste in Prag.


Historie a pravidla udílení.

Řád byl založen bulharským carem Ferdinandem I. Bulharským dne 18. května 1909. Založení bylo potvrzeno 21. února 1910 speciálním zákonem přijatým XIV. národním shromážděním. Pojmenován byl na počest slovanských misionářů Cyrila a Metoděje a také na památku vyhlášení nezávislosti Bulharska na Osmanské říši. Udílen byl v jediné třídě rytíře, ke které náležely insignie v podobě řetězu, stuhy a řádové hvězdy. Byl udílen pouze hlavám států a nejvyšším státním hodnostářům. Počet žijících bulharských příslušníků řádu byl omezen na patnáct, ale řád během jeho existence obdrželo pouze devět Bulharů. Navíc byl udělen 52 cizím státním příslušníkům, jejichž počet nebyl limitován.  Po pádu bulharské monarchie a vzniku Bulharské lidové republiky byl řád zrušen. V novém systému jej nahradil Řád Cyrila a Metoděje, v jehož názvu bylo v souladu s komunistickou doktrínou vypuštěno slovo "svatých". K obnovení řádu pod názvem Řád svatých Cyrila a Metoděje došlo v roce 2003.  Bývalý bulharský car Simeon II., který po sesazení nepodepsal abdikaci, řád i nadále považuje za svůj dynastický řád a sebe za jeho velmistra. Nosí jej při oficiálních příležitostech, jakou byla například svatba korunní princezny Viktorie.

Insignie.

Řádový odznak měl tvar pozlaceného byzantského kříže se světle modře smaltovanými rameny. Mezi rameny byly červeně smaltované plameny se zlatou fleur-de-lis. Uprostřed kříže byl kulatý medailon s barevným vyobrazením Cyrila a Metoděje. Okolo medailonu byl zlatý kruh se smaltovaným nápisem EX ORIENTE LUX "(světlo přichází z východu)". Na zadní straně byl na tmavě červeně smaltovaném pozadí zlatý korunovaný královský monogram. Okolo monogramu byl zlatý kruh s datem založení řádu XVIII MAJUS MDCCCCIX "(18. květen 1909)".  Řádová hvězda měla tvar stříbrného maltézského kříže. Mezi rameny byly červeně smaltované plameny se zlatou královskou lilií. Uprostřed byl detailně vyobrazen seraf. Její vzhled byl inspirován řádovou hvězdou francouzského Řádu svatého Ducha.  Řádový řetěz byl vyroben z pozlaceného stříbra. Skládal se z 25 malých červeně smaltovaných článků obdélného tvaru s nepravidelným okrajem, na kterých se střídaly tři zlaté motivy. Jedním motivem byla fleur-de-lis, druhým bulharský lev a třetím královský monogram zakladatele řádu Ferdinanda I.  Stuha řádu byla světle oranžová.  Vzhled insignií z jednotlivých období se mírně lišil.  Řádový odznak se nosil buď na řetězu nebo na velké stuze spadající z ramene na protilehlý bok. Řádová hvězda byla nošena nalevo na hrudi.

Královský řád svatých Cyrila a Metoděje (: "Царски Орден на Кирил и Методий") bylo nejvyšší státní vyznamenání Bulharského carství založené carem Ferdinandem I. Bulharským v roce 1909. Bulharský panovník byl také velmistrem řádu.

Der Orden der Heiligen Kyrill und Methodius wurde am 18. Mai 1909 durch den bulgarischen Zaren Ferdinand I. gestiftet und rangierte an erster Stelle der zu vergebenden Auszeichnung des Landes, die ausschließlich an höchste Staatsrepräsentanten zu Verleihung kam. Nach dem Ende der Monarchie erfolgte in der Sozialistischen Volksrepublik am 13. Dezember 1950 die Stiftung einer Auszeichnung mit der Bezeichnung "Orden „Kyrillos und Methodios“", die für Verdienste um die Wissenschaft, Kultur und Bildung vergeben wurde. Am 5. April 1991 wurde dieser nach der kommunistischen Ära abgeschafft. Durch Beschluss der Volksversammlung vom 29. Mai 2003 kam es zur Wiederherstellung der ursprünglichen Form zur Auszeichnung für Verdienste um Wissenschaft, Kultur und Bildung.


Klubová kariéra.

Krylja Sovetov-SOK.

Dzagojev začínal se svojí fotbalovou kariérou v ruském druholigovém týmu Křídla Sovětů (Krylja Sovetov-SOK) v roce 2006. Svůj profesionální debut si odbyl 29. dubna 2006 domácí porážkou 1–2 s týmem FK Tjumen. V klubu strávil Dzagojev dvě sezony během nichž odehrál 37 utkání a dal šest branek.

CSKA Moskva.

Alan před sezonou 2008/09 zamířil do prvoligového týmu CSKA Moskva. Svůj debut v základní sestavě si připsal v utkání proti FK Chimki, ve kterém vstřelil jednu branku a přidal dvě asistence. Další skvělý výkon podal v utkání proti hlavnímu rivalovi Spartaku Moskva, kdy svými třemi asistencemi dopomohl k vítězství 5–1. Díky tomuto výkonu si zajistil pevnou pozici v základní sestavě týmu CSKA. V sezoně 2008 navíc s týmem vyhrál poprvé ruský fotbalový pohár. Na konci sezony byl Ruskou fotbalovou unií vybrán jako nejlepší mladý hráč roku.  V následující sezoně si zahrál i Ligu Mistrů, ve které gólem dopomohl svému týmu k remíze 3–3 s Manchesterem United. V ročníku 2011/12 se v této soutěži dostali až do osmifinále, kde v prvním duelu na domácím hřišti remizovali s Realem Madrid 1–1. Dzagojev v onom utkání svým centrem přihrál na vyrovnávací gól svého týmu. Přes nadějný výsledek CSKA v soutěži skončilo, neboť v odvetném utkání prohráli vysoko 1–4.  S CSKA se představil i v základní skupině D Ligy mistrů 2013/14, ruský tým v ní obsadil se ziskem 3 bodů poslední čtvrté místo, když v posledním utkání proti Viktorii Plzeň (šlo o postup do Evropské ligy 2013/14) podlehl 1:2, ačkoli vedl 1:0. Dzagojev byl v závěrečné pětadvacetiminutovce vyloučen a nesl tak svůj podíl na porážce.

Reprezentační kariéra.

V červnu 2013 byl nominován na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let konané v Izraeli. 12. června otevíral skóre v utkání základní skupiny B proti Německu, soupeř ale nakonec vyhrál 2:1. V zápase již prakticky o nic nešlo, Rusko ani Německo již nemohlo postoupit do vyřazovací fáze turnaje. Rusko skončilo se třemi porážkami a bez bodu na posledním čtvrtém místě tabulky.

A-mužstvo.

Po skvělých výkonech na klubové úrovni byl Dzagojev poprvé povolán do ruské reprezentace 11. října 2008, kdy Rusko hrálo kvalifikační duel s Německem o postup na Mistrovství Světa 2010. Dzagojev se na hřiště dostal jako náhradník při poločasovém střídání. Ve věku 18 let a 116 dní se tak stal historicky nejmladším hráčem ruské reprezentace v poli a celkově druhým nejmladším po svém spoluhráči z CSKA brankáři Igoru Akinfejevovi.  Svůj první gól v reprezentaci dal 8. října 2010 ve vítězném utkání 3–2 proti Irsku. V kvalifikaci na EURO 2012 přidal ještě tři branky – jednu při vítězství 1–0 nad Slovenskem a dvě 11. října 2011 při vítězství 6–0 nad Andorrou. S celkovými 4 góly se stal společně s Romanem Pavljučenkem nejlepším střelcem Ruska v tomto kvalifikačním cyklu. Rusko se umístilo s 23 body na konečném prvním místě tabulky a postoupilo na evropský šampionát.

EURO 2012.

Na finálovém turnaji EURO 2012 konaném v Polsku a na Ukrajině se prosadil hned v prvním zápase základní skupiny A, kdy dvěma brankami dopomohl k porážce České republiky 4–1. V následujícím utkání proti domácímu Polsku otevíral skóre, avšak utkání skončilo pouze remízou 1–1. Rusko nakonec po výborném startu nepostoupilo do čtvrtfinále, ve třetím zápase podlehlo Řecku 0–1. Se třemi vstřelenými brankami byl v šestici nejlepších střelců EURA 2012 (mimo něj ještě Mario Gómez, Mario Balotelli, Mario Mandžukić, Cristiano Ronaldo, Fernando Torres).

Ocenění.

Klubové.

CSKA Moskva

Alan Jelizbarovič Dzagojev (rusky: Алан Елизбарович Дзагоев; * 17. června 1990, Beslan) je ruský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti hraje za klub CSKA Moskva.

Alan Jelisbarowitsch Dsagojew (, osset. Зæгъойты Алан; engl. Transkription: "Alan Yelizbarovich Dzagoev"; * 17. Juni 1990 in Beslan, Nordossetische ASSR, Sowjetunion) ist ein russischer Fußballspieler ossetischer Herkunft, der auf der Position des Mittelfeldspielers agiert. Er steht derzeit beim russischen Erstligisten ZSKA Moskau unter Vertrag.


Geografie.

Leží cca 23 kilometrů severozápadně od břehů Galilejského jezera, v nadmořské výšce 725 metrů na severním okraji Horní Galileji, na náhorní plošině na hranici s Libanonem. Severně od obce začíná vádí Nachal Bar'am, které pak směřuje k východu, kde ústí do hlubokého kaňonu Nachal Dišon. Severovýchodně od vesnice, za korytem Nachal Bar'am, leží vyvýšený masiv Ramat Bar'am. Krajina jižně a jihozápadně od obce byla od 50. let 20. století osázena lesním komplexem les Bar'am, který dosahuje rozlohy okolo 10 kilometrů čtverečních. Vesnice se nachází cca 12 kilometrů severozápadně od města Safed, cca 125 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 50 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Je situována v zemědělsky intenzivně využívaném pásu. Bar'am obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské. Výjimkou je vesnice Richanija cca 5 kilometrů východním směrem, kterou obývají izraelští Čerkesové. Hornatý region centrální Galileji, ve kterém mají demografickou převahu izraelští Arabové, leží dále k jihu a jihozápadu.  Bar'am je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 899, která sleduje izraelsko-libanonskou hranici.

Dějiny.

Bar'am byl založen v roce 1949. Na jeho místě se rozkládalo ve starověku židovské sídlo Kfar Bar'am (כפר ברעם) zmiňované v Talmudu a Mišně. Ve středověku na jejím místě stála vesnice Kafr Bir'im osídlená křesťanskými Araby.  Kafr Bir'im měla roku 1931 554 obyvatel a 132 domů. V roce 1948 zde žilo 824 lidí v 196 domech. Vesnice byla v listopadu 1948, během Operace Hiram v rámci války za nezávislost dobyta izraelskými jednotkami.  Obyvatelé Kafr Bir'im byli v průběhu války za nezávislost vystěhováni, ale bylo jim slibováno, že jde jen o dočasné opatření. Ve skutečnosti se ale do vesnice už nikdy nemohli vrátit a žijí v jiných arabských obcích v Izraeli. Trvale požadují návrat do svých původních domovů. Zástavba jejich obce byla mezitím roku 1953 zbořena až na budovu kostela. Ostatní domy jsou v současnosti v troskách a zarůstají vegetací. V červenci 1972 izraelská vláda rozhodla, že obyvatelé Kafr Bir'im a další podobně vysídlené arabské vesnice Ikrit se nesmějí vrátit.  Novověké židovské osídlení zde vzniklo v květnu 1949 (podle jiného zdroje v červnu 1949 ). Kibuc Bar'am stojí cca 2 kilometry severovýchodně od pozůstatků starověkého Kfar Bar'am a trosek arabského Kafr Bir'im. Zakladateli kibucu byli bývalí členové jednotek Palmach, kteří bojovali během války za nezávislost v tomto regionu.  Kibuc si udržuje nadále vysokou míru kolektivního hospodaření a života. Teprve v roce 1997 bylo zrušeno společné ubytování dětí mimo jejich rodiny. Ekonomika obce je založena na zemědělství, průmyslu (firma na výrobu zdravotnických nástrojů) a turistickém ruchu (místní muzeum a zbytky starověkého židovského sídla Kfar Bar'am.  V kibucu fungují zařízení předškolní péče. Základní a střední školství je v kibucu Sasa. Je zde lékařská ordinace, obchod, poštovní úřad, veřejná knihovna a sportovní areály.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Bar'am je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v kibucu Bar'am Židé - cca 500 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cc 600 osob).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 575 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,6 %.

Bar'am ( בַּרְעָם, Bar'am) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě ha-Galil ha-Eljon (Horní Galilea).

Bar’am (, wörtlich „Sohn des Volkes“, ), auch "Baram" oder "Biram", ist ein Ort im Nordbezirk von Israel direkt an der libanesischen Grenze. Der Ort hatte Einwohner.


Pozadí.

V pozadí hebronského masakru lze nalézt arabsko-židovský spor o Západní zeď v Jeruzalémě a politizaci tohoto a jiných náboženských míst náboženskými vůdci a představiteli radikálních skupin. Ohledně náboženského využívání Západní zdi panoval mezi Židy a Araby již po několik století tzv. status quo, který byl aplikován i za muslimské nadvlády. V první polovině roku 1929 však byly židovské modlitby u Západní zdi zdrojem arabských protestů. Jeruzalémský muftí Amín al-Husajní například nařídil zahájit stavební práce poblíž Západní zdi a konat hlasité muslimské náboženské obřady jen proto, aby zamezil židovským modlitbám. Židé si proti takovému počínání stěžovali a po několika měsících rozhodla 11. června mandátní správa, že „židovští věřící nebudou vyrušováni během obvyklých hodin svých modliteb.“ Dne 16. srpna proběhl schválený pochod židovské pravicové mládeže k Západní zdi, v němž nechyběli členové revizionistického Bejtaru a Vladimír Žabotinský, který u Zdi vyvěsili židovskou národní vlajku (současnou izraelskou) a zpívali Hatikvu (současnou izraelskou hymnu). Britská správa sice zajistila, aby nedocházelo k vzájemným incidentům; šířily se však zvěsti, že Židé napadli místní obyvatelstvo a znesvětili jméno proroka Mohameda. V reakci na to pochodovala následující den vrchní muslimská rada a davy Arabů ke Zdi, kde bili židovské věřící, pálili svitky Tóry a modlitební knížky. Tyto arabské nepokoje pokračovaly a následující den byl v bucharské čtvrti pobodán mladý sefardský Žid, který následně v nemocnici zraněním podlehl. V této protižidovské atmosféře se mezi Araby začala šířit fáma o chystaném židovském útoku na jeruzalémské mešity. Arabové po celé mandátní Palestině vyzývali k „obraně al-Aksy proti židovským útokům.“ 23. srpna do Jeruzaléma proudily davy Arabů, kteří si na nádvoří mešity al-Aksá vyslechli kázání jeruzalémského muftího, načež zaútočili na ortodoxní židovské čtvrtě nejen v Jeruzalémě, ale na i Židy v dalších částech mandátní Palestiny. Nejbrutálnější útok provedli v ortodoxní čtvrti v Hebronu, kde zabili přes 60 lidí a dalších 50 zranili. Násilnosti však probíhaly i v Haifě, Jaffě a Tel Avivu. Mandátní správa popsala útok v Hebronu následovně: "„Tento divoký útok, jehož jakékoli odsouzení nemůže být dosti přísné, byl doprovázen svévolným ničením a pleněním.“"  Na tyto útoky Židé reagovali a v odvetě napadali mešity po celé Palestině. Britská správa nebyla schopna nepokoje sama zvládnout, a tak požádala o vojenskou pomoc Egypt. Ta však dorazila až po třech dnech a pořádek se podařilo zjednat až 28. srpna. Když došlo k nastolení pořádku, bylo na židovské straně 133 mrtvých a 399 zraněných. Na arabské straně pak 178 mrtvých a 87 zraněných. Ne všichni Arabové se však chovali brutálně. Podle izraelského historika Toma Segeva bylo celkem 435 hebronských Židů zachráněno místními Araby.  Po arabských útocích se z Anglie vrátil do té doby nepřítomný vysoký komisař John Chancellor. Bezprostředně po svém návratu vydal 1. září prohlášení v němž odsoudil arabská zvěrstva, načež uložil arabským městům a vesnicím těžké pokuty a oznámil zřízení vyšetřovací komise, která měla prozkoumat chování obou stran. Komise vedená sirem Walterem Shawem po svém pátrání vydala tzv. Shawovu zprávu, která za nepokoje shledala přímo odpovědného velkého jeruzalémského muftího al-Husajního. Nadto se kriticky postavila proti převodům arabské půdy pro Židy a vyslovila se pro omezení židovského přistěhovalectví. Britská vláda však výzvy komise nepřijala a namísto toho vytvořila novou vyšetřovací komisi pod vedením sira Johna Hope-Simpsona. Závěry této komise byly shrnuty v Passfieldově bílé knize, která vyjadřovala velice negativně vůči sionistům. Zpráva však ve Spojeném království vyvolala vládní krizi a nakonec byla zamítnuta.

Jako hebronský masakr se označuje masová vražda 67 Židů (převážně ultraortodoxních), která proběhla ve dnech 23. až 24. srpna 1929 v Hebronu, který byl tehdy součástí Britského mandátu Palestina. Ty zavraždili Arabové, kteří byli rozhořčeni nepravdivými zvěstmi, že Židé zabíjejí Araby v Jeruzalémě, a že získali kontrolu nad muslimskými svatými místy. Tento masakr, společně se Safedským masakrem, šokoval židovské komunity v Palestině i po celém světě. Šlo o součást krvavých nepokojů v Palestině v roce 1929.

Das Massaker von Hebron war die Ermordung von 67 Juden durch Teile der arabischen Bevölkerung Hebrons. Dem vorausgegangen waren Unruhen zwischen den verfeindeten jüdischen und arabischen Nationalbewegungen während der britischen Mandatszeit. Das Massaker ereignete sich am 23. und 24. August 1929 und führte zur vollständigen Vertreibung der Juden aus Hebron.