Die lustigen Weiber von Windsor (Schauspiel)

O díle.

Vznik komedie ze Shakespearova středního období je zajímavý už jen tím, že se o něj údajně zasloužila sama královna Alžběta I., která si přála vidět Falstaffa, komickou postavu prostopášného šlechtice z historických her o Jindřichovi IV., v roli zamilovaného. Hra byla napsána a její inscenace připravena k příležitosti udílení Podvazkového řádu na královském letním sídle Windsoru v květnu 1597. Traduje se, že autor měl na tvorbu komedie jen čtrnáct dní a že současně pracoval na druhém dílu Jindřicha IV., odkud převzal některé postavy pro "Veselé paničky windsorské". Královna se měla účastnit premiéry, proto hra obsahovala v textu i poklony pro Alžbětu, ta ale nakonec nedorazila. Komedie prodělávala drobné úpravy při změnách obecenstva a existuje i několik písemných verzí různého rázu (tak je tomu i u dalších Shakespearových her, například Zkrocení zlé ženy) z doby 1597–1601.  Veselohra je umístěna do Shakespearovy současnosti, ačkoliv děj her o Jindřichovi IV., kde jinak Falstaff vystupuje, se odehrává o zhruba dvě stě let dříve, a městečka Windsor nedaleko Londýna, což je spíše výjimečné. Vystupují zde obyčejní měšťané, jejich sloužící i zchudlí šlechtici, žádný velmož nebo významný šlechtic. Svou pointou a některými příhodami hra připomíná zábavné středověké historky o tom, jak potrestat někoho, kdo se chová namyšleně a chce odloudit ženu jinému. Přitom nikomu nehrozí poprava, ale veřejná ostuda a zesměšnění.  Dílo zahrnuje mnohé aktuální narážky a komediální atmosféru.

Postavy.

Každý překlad obsahuje některá jména pozměněna, a tedy se s těmito nemusí shodovat. Následující jsou použita dle překladu Martina Hilského:

Děj.

Rytíř Jan Falstaff, starý záletník, poslal dva totožné milostné dopisy paní Brouzdalové a paní Pažoutové. Obě měšťanky jsou dobrými přítelkyněmi, a tak se dohodnou na pomstě, aby ztrestaly Falstaffa. Jeho bývalí posluhovači však povědí o milostných dopisech jejich manželům.  Pan Brouzdal se setká s Falstaffem v přestrojení a pod jménem Břídil. Falstaff mu vypráví o tom, že stráví noc s s jeho manželkou. Paní Brouzdalová spolu se svou přítelkyní paní Pažoutovou pošle Falstaffovi vzkaz, že ho miluje. Při první schůzce ho pak schovají před manželem do koše se špinavým prádlem a sluhové následně koš hodí i s rytířem do řeky. Pan Brouzdal tak neodhalí nevěru své ženy a je zesměšněn. Falstaff se později opět před přestrojeným panem Brouzdalem vychloubá, jak od jeho paničky rafinovaně uprchl schovaný mezi prádlem.  Při své druhé schůzce s windsorskými paničkami je Falstaff potupně zesměšněn. Když se vrátí pan Brouzdal, který tentokrát dobře překontroluje koš s prádlem, je rytíř převlečen za starou tetu z Brainfordu, kterou pan Brouzdal zbije a vyžene, jelikož onu starou dámu nechová v lásce. Později se opět Brouzdal setkává se záletným rytířem a ten mu vypráví, jak od jeho manželky uprchl v převleku.  Při třetí schůzce se paní Brouzdalová s rytířem setká v lese. Falstaff se měl na schůzku převléci za Hernova ducha. Když spolu rozmlouvají, objeví se zde skřítci, elfové, rarášci se svíčkami, kterými rytíře „připalují“, což podle legendy vypovídá o jeho nedobrém srdci. Nakonec pan Brouzdal zjišťuje skutečnou pravdu o své „nevěrné“ ženě a omluví se ji za svou zbytečnou žárlivost.  Na závěr vyvrcholí i vedlejší linie. Manželé Pažoutovi totiž chtěli provdat svou dceru Aničku. Pan Pažout ji chtěl provdat za Abrahama Tintítka, synovce zdejšího smírčího soudce, ale paní Pažoutová ji chtěla dát francouzskému doktoru Cajusovi. Anička ale byla zamilovaná do mladého šlechtice Fentona. Pan a paní Pažoutovi každý sám za sebe plánovali, že určený nápadník Aničku ten večer unese a ožení se s ní. Anička ale utekla s Fentonem a provdala se za něj.

Veselé paničky windsorské (Anglicky "The Merry Wives of Windsor") je divadelní komedie o pěti dějstvích, jejíž autorem je renesanční dramatik anglického původu William Shakespeare. Do češtiny hru přeložili Erik Adolf Saudek, Martin Hilský a Jiří Josek.

Die lustigen Weiber von Windsor (engl. "The Merry Wives of Windsor") ist eine Komödie von William Shakespeare. Das Stück handelt von Sir John Falstaff, der in völliger Überschätzung seiner Wirkung auf Frauen gleich zweien die Ehe verspricht, um sie anschließend um ihr Geld zu betrügen. Als der Schwindel auffliegt, locken die Frauen Falstaff gleich mehrfach in die Falle. Das Werk wurde vermutlich 1597/98 verfasst und erschien erstmals 1602 in einer wohl nicht autorisierten Fassung als Quarto im Druck. Als Quelle diente Shakespeare vielleicht die Erzählung "Il Pecorone" von Giovanni Fiorentino aus dem Jahre 1558. Die erste Aufführung wird für das Jahr 1597 vermutet, der früheste Beleg datiert auf den 4. November 1604. Das Stück wird von der Kritik wenig geschätzt, erfreut sich aber beim Publikum einer ungebrochenen Beliebtheit.


Biografie.

Vychodil národní školu a gymnázium. Absolvoval univerzitu ve Štýrském Hradci, kde promoval roku 1897. Působil jako soudce v Linci, Urfahru a Vídni. Angažoval se politice jako člen německých politických stran. V letech 1901–1918 byl členem obecní rady v Linci. V letech 1905–1907 byl náměstkem starosty a pak v období let 1907–1918 starostou Lince. V letech 1914–1918 byl též poslancem Hornorakouského zemského sněmu. Zakládal spolek "Deutscher Volksbund". Byl členem německo-rakouského alpského spolku.  Na počátku 20. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1911 získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za obvod Horní Rakousy 2. Usedl do poslanecké frakce Německý národní svaz, do které se sloučily německé konzervativně-liberální a nacionální politické proudy. Ve vídeňském parlamentu setrval až do zániku monarchie. K roku 1911 se profesně uvádí jako starosta.  V letech 1918–1919 zasedal jako poslanec a jeden ze tří společných předsedů Provizorního národního shromáždění Německého Rakouska ("Provisorische Nationalversammlung"), nyní za Německou nacionální stranu (DnP), od roku 1920 za Velkoněmeckou nacionální stranu (GdP). Od 4. března 1919 do 9. listopadu 1920 byl poslancem Ústavodárného národního shromáždění Rakouska, přičemž od 12. března 1919 byl místopředsedou tohoto zákonodárného sboru (oficiálně "třetí prezident"). Od 10. listopadu 1920 až do 6. listopadu 1928 zasedal coby poslanec rakouské Národní rady (do 20. října 1926 vykonával též funkci místopředsedy rakouské Národní rady). Jeho kariéra vyvrcholila v 2. polovině 20. let. Od 20. října 1926 do 19. května 1927 byl rakouským vicekancléřem a od 20. října 1926 do 4. července 1928 ministrem spravedlnosti Rakouska (ovšem až do 31. srpna 1927 pouze coby osoba pověřená vedením tohoto rezortu, teprve poté jako řádný ministr).  Zastával i významné posty v rakouském soudnictví. V roce 1924 se stal předsedou rady vrchního zemského soudu ve Vídni a v letech 1928–1938 byl prezidentem Nejvyššího soudního dvora Rakouska.

Franz Dinghofer (6. dubna 1873 Ottensheim – 12. ledna 1956 Vídeň) byl rakouský právník a politik, na počátku 20. století starosta Lince a poslanec Říšské rady, v poválečném období poslanec rakouské Národní rady, ministr spravedlnosti Rakouska a rakouský vicekancléř, později i prezident Nejvyššího soudního dvora Rakouska.

Franz Seraph Dinghofer (* 6. April 1873 in Ottensheim; † 12. Jänner 1956 in Wien) war ein österreichischer Richter und deutschnationaler Politiker zur Zeit des Ersten Weltkriegs und der Zwischenkriegszeit. Er war „Ausrufer“ der Ersten Republik und hatte mehrere hochrangige Funktionen inne, wie etwa als Dritter Nationalratspräsident oder Vizekanzler. Nach seinem Rückzug aus der Politik war er von 1928 bis 1938 Präsident des Obersten Gerichtshofes. Dinghofer war bekennender Antisemit und ab Juli 1940 NSDAP-Parteimitglied.


Historie.

Jednotka byla vytvořena v roce 1958 Avrahamem Arnanem. Ten žádal velení IOS, aby byla vytvořena jednotka schopná plnit přísně tajné zpravodajské mise na nepřátelském území. Jednotka byla vytvořena rok poté, co v IOS vznikla první vrtulníková letka. Těsná spolupráce těchto dvou jednotek dovolovala Sajeret Matkal plnit úkoly v arabském území hlouběji než kdykoliv předtím.  Ačkoliv je Sajeret Matkal (SM) přísně utajená jednotka, měla vždy velký vliv na IOS. Příslušníci SM patřili k autorům a průkopníkům nových metod využívání vrtulníků při průniku na nepřátelské území. Masivní používání samopalů Uzi v této jednotce donutilo izraelský vojenský průmysl k vývoji modifikací této zbraně.

Výcvik.

Přijímání nových členů a jejich výcvik bylo přísně utajováno, zejména v počátcích. Příslušníci i velitelé byli vybíráni na základě osobních známostí a rodinné příslušnosti (v jednotce např. sloužili všichni tři bratři Netanjahuovi).  Teprve v roce 1980 se jednotka otevřela pro dobrovolníky. Dvakrát ročně je pořádán výběrový tábor Gibush, ve kterém potenciální rekruti stráví několik dní. Během pobytu jsou sledováni lékaři a psychology. Ti, kteří dokončí s vyhovujícím hodnocením jsou přijati. Během 90. let 20. století začaly tento táborový způsob náboru používat i jiné jednotky Sajeret.  Uvádí se, že trénink rekrutů trvá 20 měsíců a je veden s důrazem na lehké zbraně, bojová umění, orientaci v terénu, maskování, průzkum a další schopnosti nutné pro plnění úkolů za nepřátelskými liniemi.  Tréninkový program se skládá ze: Zbytek výcviku je zaměřen na hlídkový průzkum a zvláště na navigaci a orientaci, neboť tyto dovednosti mají v činnosti jednotky velký význam.  I další příslušníci jednotky se později stali vysokými důstojníky IOS či členy Knesetu.

Nejvýznamnější příslušníci jednotky.

Naproti tomu není pravdivý široce rozšířený názor, že u Sajeret Matkal sloužil pozdější premiér Ariel Šaron; ten sice zakládal a velel Jednotce 101 v roce 1953 (kterou mnoho lidí považuje za předchůdce Sajeret Matkal), ale tato jednotka v roce 1954 splynula s výsadkovou brigádou a Šaron se stal velitelem této brigády. V Sajeret Matkal nikdy nesloužil.

Operace.

Až donedávna bylo oficiální politikou IOS popírat existenci Sajeret Matkal. Operace provedené touto jednotkou byly všeobecně připisovány výsadkářům. Operace, které Sajeret Matkal provedla jsou tajeny do dneška. Ale existence jednotky je, kvůli jejím úspěchům, veřejným tajemstvím.

Kritika.

21. prosince 2003 třináct příslušníků Sajeret Matkal v záloze předalo do premiérovy kanceláře v Jeruzalémě dopis, ve kterém prohlašují, že odmítají vykonávat vojenskou službu na obsazených územích. Dopis vyvolal, kvůli vysoké prestiži Sajeret Matkal, širokou diskusi v izraelské společnosti. Odmítnutí výkonu vyvolalo zvlášť ostrý nesouhlas zejména mezi politiky, kteří v řadách Sajeret Matkal sloužili (Barak, Netanjahu). Pravicový poslanec S. Jahalom žádal jejich uvěznění, naproti tomu levicový poslanec R. Bronfman dopis pochválil.  Nakonec nebyl žádný ze signatářů dopisu potrestán, ale všichni byli vyloučeni z řad Sajeret Matkal. Mezi příslušníky jednotky později obíhal dopis, který kritiky odsuzoval za zneužívání členství v Sajeret Matkal pro politické cíle. O rok později přiznal poradce premiéra Šarona D. Weissglass, že dopis příslušníků Sajeret Matkal odmítajících sloužit na okupovaných územích (stejně jako podobný dopis vojenských pilotů ze září 2003) byl jedním z faktorů, který vedl A. Šarona k jednostrannému stažení z Pásma Gazy.

Sajeret Matkal (hebrejsky סיירת מטכ"ל, anglicky "Sayeret Matkal", česky "Průzkumná jednotka Generálního štábu") je speciální jednotka Izraelských obranných sil (IOS). Její primární určení je boj proti terorismu, průzkum na nepřátelském území a shromažďování informací o protivníkovi. Sajeret Matkal je postavena podle vzoru britských SAS. Organizačně podléhá zpravodajské službě Amanu. V IOS se Sajeret Matkal přezdívá "Jednotka (Unit)".

Die Sajeret Matkal (, „Späher des Generalstabes“; bisweilen in Anlehnung an die Transkription ins Englische auch "Sayeret Matkal"; auch General Staff Reconnaissance Unit 269) ist eine Spezialeinheit der israelischen Streitkräfte mit dem Einsatzschwerpunkt Terrorismusbekämpfung und nachrichtendienstliche Aufklärung. Innerhalb der israelischen Streitkräfte wird die "Sajeret Matkal" allgemein nur als "haJechida" („Die Einheit“) bezeichnet.


Život.

Mládí.

Hasdrubal se narodil kolem roku 244 př. n. l. jako syn Hamilkara Barky, zakladatele rodu Barkovců. Jeho otec se proslavil jako velitel kartaginského vojska na Sicílii v závěru první punské války a během žoldnéřské války v severní Africe. O Hasdrubalově dětství a mládí toho není mnoho známo. Zhruba ve věku deseti let přicestoval za otcem do Ibérie, kde Hamilkar vedl výboje s cílem vytvořit novou kartaginskou zámořskou říši. Hasdrubal a jeho starší bratr Hannibal doprovázeli svého otce koncem roku 229 př. n. l. při tažení proti místním iberským kmenům. Během obléhání města Helice (dnešní Elche) upadl Hamilkar do léčky, přičemž obětoval svůj život, aby zachránil své syny.

Vrchní velitel v Ibérii.

Prameny se o Hasdrubalovi znovu zmiňují v souvislosti s vypuknutím druhé punské války v roce 218 př. n. l. Na jaře toho roku Hannibal, připravující se na tažení do Itálie, pověřil Hasdrubala vrchním velením v Ibérii. Přidělil mu 15 000 mužů a 21 válečných slonů. V Hispánii zanechal rovněž loďstvo sestávající z 50 quinquerem (z nich jen 32 bylo plně osazených) a několika menších lodí. V případě potřeby mohl Hasdrubal své vojsko doplnit o bojovníky z řad spojeneckých hispánských kmenů. Po Hannibalově odchodu měl zajišťovat přísun čerstvých posil svému bratrovi a v příhodný okamžik se k němu měl v Itálii připojit.  Ve druhé polovině roku 218 př. n. l. se ve městě Emporion (Empúries) na severovýchodě Ibérie vylodily římské legie vedené Gnaeem Corneliem Scipionem. Nedlouho nato zvítězil Scipio nad zdejším kartaginským velitelem Hannonem v bitvě u Kissy a podrobil si pobřežní pás území mezi pohořím Pyreneje a řekou Hiberus (Ebro). Hasdrubal překročil Hiberus, avšak nestihl přijít Hannonovi včas na pomoc. Jakmile se dozvěděl o jeho porážce, vybral ze svého vojska asi 8000 pěšáků a 1000 jezdců a zamířil s nimi k moři. Nedaleko města Tarraco (Tarragona) narazil na rozptýlené římské námořníky, mnohé z nich pobil a ostatní zahnal na lodě. Potom se stáhl za Hiberus a vydal se přezimovat do Nového Kartága (Cartagena), hlavního města punské Ibérie.  Přítomnost Římanů na severovýchodě Iberského poloostrova představovala značnou překážku pro zásobování Hannibala, válčícího proti nim v Itálii. Hasdrubal připravil proto v zimě 30 lodí, které obdržel od bratra, a vystrojil 10 dalších. Na počátku léta 217 př. n. l. vyplulo punské loďstvo z Nového Kartága na sever. Doprovázelo ho pozemní vojsko v čele s Hasdrubalem, postupujícím podél pobřeží. Velikost jeho armády odradila Scipiona od svedení bitvy na pevnině. Místo toho vyslal proti kartaginským lodím 35 quinquerem, z nichž některé patřily římskému spojenci Massilii (Marseille). Římské loďstvo následně překvapivým útokem rozdrtilo Puny kotvící u ústí Hiberu a ukořistilo 25 nepřátelských lodí. Hasdrubal a jeho vojáci, seřazení na břehu, mohli jenom bezmocně přihlížet porážce své flotily. Nezdar na moři přiměl punského vojevůdce upustit od výpravy a stáhnout se na jih. Zanedlouho musel čelit povstání Keltiberů, sídlících v centrální části Ibérie, kteří využili slábnoucí autority Kartáginců a napadli jejich území. V závěru téhož roku připluly do Tarracony římské posily, přivedené Publiem Corneliem Scipionem, mladším bratrem Gnaea Scipiona.  V dalším roce obdržel Hasdrubal 4000 pěšáků a 500 jezdců z Afriky. Když se chystal vypravit proti Římanům, vzbouřil se proti němu v jihozápadní Ibérii jeden z místních kmenů. Zbytek roku 216 př. n. l. strávil potlačováním tohoto povstání, propuknuvším v samém srdci punské domény.  Poté, co Hannibal uštědřil Římanům sérii drtivých porážek završených bitvou u Kann, kartaginský senát nařídil Hasdrubalovi, aby se vydal za bratrem do Itálie. Hasdrubal se zdráhal odejít a upozorňoval na nebezpečí odpadnutí hispánských kmenů k Římanům. V reakci na to vyslala kartaginská vláda do Ibérie nové vojsko a loďstvo pod velením Himilcona. Hasdrubal naplnil svoji válečnou pokladnici platbami od Hispánů, naverboval keltské žoldnéře a v roce 215 př. n. l. zahájil postup směrem na sever. Ve snaze zmařit jeho úmysl spojili bratři Scipionové své síly a oblehli propunské město Hiberu (Tortosa), nacházející se poblíž stejnojmenné řeky. Kartaginský vojevůdce se nepokusil Hiberu vysvobodit, nýbrž přitáhl k jinému městu, jež nedávno přešlo na stranu Římanů. Tím přiměl římské velitele zanechat obléhání a obrátit se přímo proti němu.  V nastalé bitvě u Hiberu chtěl Hasdrubal vylákat římské pěšáky ve středu nepřátelského bitevního šiku a obklíčit je svým jezdectvem a pěchotou na křídlech podobně, jako to provedl Hannibal u Kann. Jeho záměr se mu ale nepodařilo uskutečnit a utrpěl zdrcující prohru. Podle Livia unikl z boje jen s hrstkou bojovníků a od tažení do Itálie musel upustit. V důsledku toho dorazil ještě v témže roce do Ibérie jeho mladší bratr Mago s početnými vojenskými sbory včetně slonů a válečných lodí.

Sdílené velení.

V následujících dvou letech se v Hispánii nepřihodila žádná významnější událost. Scipionové se potýkali s vážnými zásobovacími obtížemi a neměli dost sil k tomu, aby využili svého předchozího vítězství. Hasdrubal Římany nijak neznepokojoval, zřejmě z důvodu dalšího povstání Hispánů. Podle Appiána měl být společně s částí armády odvolán z Ibérie kvůli vzpouře numidského krále Syfaka v severní Africe, k níž došlo v roce 213 př. n. l. Někteří současní historikové se domnívají, že do bojů proti Syfakovi zasáhl jiný punský velitel téhož jména, jímž měl být Hasdrubal, syn Gisgona. Po Syfakově porážce dorazil Hasdrubal Gisgo v roce 212 př. n. l. do Ibérie.  V témže roce překročili Scipionové Hiberus a vytáhli do jihovýchodní Ibérie, ovládané Kartáginci. Dosáhli několika vítězství a přidala se k nim některá zdejší města. Poté, co přezimovali na nepřátelském území, pokračovali v roce 211 př. n. l. v ofenzívě na horním toku řeky Baetis (Guadalquivir) a rozdělili své sbory na dvě části. Publius Scipio se s většinou římských vojáků vydal proti spojeným armádám Hasdrubala Gisgona a Magona Barky. Gnaeus Scipio se s menší částí vlastních sil doplněných o 20 000 keltiberských žoldnéřů utábořil u města Amtorgis, nedaleko od Hasdrubala. Ten brzy poznal, že proti němu stojí jen malý počet Římanů. Úplatkem proto přesvědčil keltiberského náčelníka, aby se svými lidmi odtáhl domů, načež Římanům, opuštěným spojenci, nezbylo než se vydat na překotný ústup. Hasdrubal vzápětí překročil řeku, oddělující obě vojska, a pronásledoval prchající protivníky. Mezitím Hasdrubal Gisgo a Mago porazili a zabili Publia Scipiona a ihned po vítězství přispěchali za Hasdrubalem. Společnými silami přemohli rovněž Gnaea Scipiona, jenž přišel v boji o život.  Po smrti Scipionů se Hasdrubalovi a ostatním punským vojevůdcům naskytla šance skoncovat s Římany v Ibérii. Tuto jedinečnou příležitost ale patrně z důvodu vzájemných rozporů promarnili a dovolili zbytkům nepřátel uprchnout na severovýchod. Nejspíše již nepovažovali Římany za hrozbu a přestali jim věnovat pozornost. Hasdrubal se navíc mohl vydat na dlouho očekávanou výpravu do Itálie, avšak místo toho setrval v Ibérii.  Koncem roku 210 př. n. l. připlul do Ibérie Publius Cornelius Scipio, stejnojmenný syn jednoho z nedávno padlých Hasdrubalových protivníků. Punové rozptýlili svá vojska do různých částí poloostrova, čímž novému římskému veliteli umožnili, aby se na jaře následujícího roku náhlým výpadem zmocnil Nového Kartága. Hasdrubal dobýval tehdy jakési město na území kmene Karpeťanů ve střední části země, takže se nacházel přinejmenším deset denních pochodů od kartaginského hlavního města a nemohl Scipionovi zabránit v jeho dobytí.  Ztráta Nového Kartága způsobila, že mnohé hispánské kmeny, stojící dosud při Kartágincích, přešly k Římanům. Scipio podnikl v roce 208 př. n. l. výpravu do oblasti Castulonu, kde u města Baecula (Bailén) narazil na Hasdrubala. Jelikož Hasdrubalovo vojsko citelně oslabily dezerce Hispánů, nevyrovnalo se svojí velikostí Scipionovu. Punský velitel chtěl zřejmě oddálit střetnutí s Římany do příchodu ostatních punských armád a stáhl své muže na okolní pahorky. Po krátkém váhání se Scipio odhodlal k útoku na Hasdrubalovo výhodně položené obranné postavení a podařilo se mu zastihnout svého soka nepřipraveného. Hasdrubal nestihl seřadit svůj bitevní šik a dal přednost ústupu před bojem. Vzal svoji pokladnici a válečné slony a se značnou částí svého vojska se stáhl směrem na sever k řece Tagus (Tajo).

Druhá kartaginská invaze do Itálie.

Sotva několik dnů po bitvě u Baeculy došlo k setkání všech tří kartaginských velitelů. Na společné poradě, konané poblíž horního toku řeky Tagus, se dohodli, že Hasdrubal neprodleně vyrazí do Itálie, aby pomohl Hannibalovi zvrátit nepříznivou strategickou situaci. Podle Polybia uvažoval již před svedením bitvy o tom, že potáhne za svým starším bratrem. Ve druhé polovině roku 208 př. n. l. přešel s vojskem a deseti slony Pyreneje a přezimoval v jižní Galii. Tamější obyvatelé mu zajistili bezpečný průchod zemí. Zlatem, které s sebou přivezl, přesvědčil velký počet Galů, aby se přidali k jeho tažení. Na jaře roku 207 př. n. l. překročil Alpy, aniž by narazil na vážnější odpor. V Předalpské Galii sebral dále 8000 Ligurů, čímž zvýšil početní stav své armády na zhruba 30 000 jezdců a pěšáků.  Zprávy o Hasdrubalově snadném a rychlém postupu vyvolaly v Římě naprosté zděšení. Nově zvolený konzul Marcus Livius Salinator urychleně dokončil odvody a se dvěma legiemi se odebral do Předalpské Galie, kde se k němu připojily dvě legie místního propraetora. Jeho kolega Gaius Claudius Nero zamířil do jižní Itálie s úkolem napadat Hannibala a zpomalovat jeho pohyb. Ve snaze překazit spojení obou Kartáginců učinili Římané další opatření a po celém Apeninském poloostrově rozmístili dohromady 15 legií. Za těchto okolností nezbývalo Hasdrubalovi než obejít nepřátele a rychle vyrazit na jih. Místo toho oblehl Placentii (Piacenza) a ztratil mnoho cenného času jejím marným dobýváním. Nakonec od obléhání upustil a pochodoval k pobřeží Jaderského moře. Současně vyslal k Hannibalovi několik kurýrů se zprávou, v níž mu sděloval, že se s ním hodlá setkat v Umbrii. Římané je poblíž Tarentu dopadli, načež se tato informace donesla ke konzulu Neronovi. V reakci na to vybral Nero ze svého vojska 7000 nejzdatnějších vojáků a usilovnými pochody je přivedl do tábora svého kolegy Livia, zdržujícího se u města Sena Gallica (Senigallia).  Římané chtěli příchod posil utajit před Hasdrubalem, jehož vojsko se nalézalo v těsné blízkosti. Punský velitel přesto vzápětí poznal, že proti němu stojí oba konzulové, a usoudil, že Hannibal musel utrpět vážnou porážku. Po západu slunce se pokusil odpoutat od Římanů, avšak noční ústup se proměnil ve zmatek. Druhý den ráno konzulové seřadili své muže do bitevní linie a přinutili Hasdrubala utkat se s nimi u řeky Metaurus. Střetnutí rozhodl Nero vyčleněním několika kohort, s nimiž vpadl do boku a týlu nepřátel. Když Hasdrubal seznal, že je boj ztracen, vrhl se do nejhustšího šiku nepřátel a zahynul hrdinskou smrtí. Hannibala zpravili Římané o výsledku bitvy drastickým způsobem, neboť do jeho tábora vhodili bratrovu uťatou hlavu.

Hasdrubal Barkas (kolem 244 př. n. l. – 207 př. n. l.) byl kartaginský vojevůdce, pocházející z rodu Barkovců. Jeho starší bratr Hannibal ho v roce 218 př. n. l. pověřil velením nad punským vojskem v Ibérii. Po vypuknutí druhé punské války bránil kartaginskou doménu v této zemi před Římany, vedenými bratry Gnaeem a Publiem Scipionovými. V roce 211 př. n. l. se podílel na jejich porážce v bitvě na horní Baetis. O tři roky později podlehl stejnojmennému synovi Publia Cornelia Scipiona, načež vytáhl do Itálie za Hannibalem. Římané mu ale zabránili spojit se s ním, když ho porazili v bitvě u Metauru, v níž nalezl smrt.

Hasdrubal (punisch 'zrb'l „Meine Hilfe ist Baal“; † 207 v. Chr.) war ein Sohn des Hamilkar Barkas und damit ein Bruder Hannibals und Magos. Er wird nach Hannibal, dem Sieger der Schlacht von Cannae, als der tüchtigste der karthagischen Feldherren im Zweiten Punischen Krieg angesehen. Hasdrubal war nach seines Bruders Aufbruch zum Feldzug nach Italien von 218 bis 208 v. Chr. in Hispanien Oberbefehlshaber im Kampf gegen die Römer.


Geografie.

Poloha a velikost.

Norské moře zabírá jihovýchodní podmořskou pánev mezi Grónskem a Skandinávií, pánev severozápadní zabírá Grónské moře. Na severozápadě tvoří hranici Norského moře linie z Gerpiru, nejvýchodnějšího bodu Islandu, přes faerský ostrov Fugloy na bod, který tvoří 61. rovnoběžka, a poledník 0° 53′ západní délky. Tato linie tvoří hranici s otevřeným severním Atlantikem. Odtud tvoří hranici až k Norskému pobřeží 61. rovnoběžka. Jihovýchodní hranici tvoří norské pobřeží od této rovnoběžky po Nordkapp. Hranici s Barentsovým mořem tvoří linie z Nordkappu přes Medvědí ostrov k nejjižnějšímu bodu ostrova Západní Špicberky. Svah, který dělí podmořskou pánev od

Vznik a tvar.

Norské moře vzniklo přibližně před 250 milióny lety, kdy se evropská kontinentální deska s Norskem a severoamerická kontinentální deska s Grónskem začaly pohybovat směrem od sebe. Předchozí úzké šelfové moře mezi Norskem a Grónskem se začalo rozšiřovat a prohlubovat.  Kontinentální svah začíná zhruba tam, kde před 250 milióny lety byla hranice mezi Norskem a Grónskem. Na severu probíhá východně od souostroví Špicberky, na jihozápadě probíhá mezi Velkou Británií a Faerskými ostrovy. Z části jej vytvořily velké sesuvy, z nichž sesuv Storega před 8000 lety byl příčinou gigantické vlny tsunami na pobřeží Severního moře. V oblasti kontinentálního svahu se nachází bohatá loviště ryb a korálové útesy.  Pobřeží Norského moře je silně ovlivněno ledovými dobami uplynulých tří miliónů let. Velké, mnoho kilometrů vysoké kontinentální ledovce se sunuly především v Norsku do moře a vytvořily hluboká otevřená údolí a fjordy. Materiál, který ledovce před sebou nahrnuly do moře, zvětšil kontinentální šelf před pobřežím a rozšířil oblast mezi kontinentálním svahem a pevninou. Velice zřetelné

Hydrologie.

V Norském moři se střetávají čtyři vodní masy, které částečně vznikají v severním Atlantiku, částečně v Severním ledovém oceánu. V Norském moři se promíchají a utvoří nové mořské proudy, které mají základní význam pro klima Arktidy a globální mořské proudění. Ze severního Atlantiku přichází teplý, slaný Severoatlantický proud, ze Severního moře přichází teplý, ale méně slaný Norský proud. Z jihozápadu přichází arktický Východoislandský proud, což je odnož Grónského proudu. Jeho vody lze najít hlavně ve středních hloubkách moře. Hlubokým mořem přichází arktická hlubinná voda, která se zde nakonec mění v hlubinnou vodu Norského moře.

Povrchové mořské proudy.

Hydrologie povrchových vod je hlavně ovlivňována vodou ze severního Atlantiku, kam teče rychlostí 10 sverdrupů. Dosahuje hloubky maximálně 700 metrů v prostoru Lofotských ostrovů, na většině své rozlohy dosahuje hloubky 400 až 500 metrů. Do Norského moře přichází především Faersko-shetlanským kanálem a má vysokou salinitu 34,3 ‰. Voda pochází hlavně ze Severoatlantického proudu, proudila ale především přes Biskajský záliv kolem evropského kontinentálního svahu, kde v jižních zeměpisných šířkách výpar vedl k vysoké salinitě vody. V menší množství proudí voda přímo ze Severoatlantického proudu přes Grónsko-skotský příkop mezi Faerskými ostrovy a Islandem do

Hlubinné mořské proudy.

S Grónským mořem a Severním ledovým oceánem je Norské moře spojené úžinou Fram (), která dosahuje hloubky až 2600 metrů. Hlubokomořské vody Norského moře () v hloubkách více než 2000 metrů jsou homogenním typem vody se salinitou 31,91 ‰, která má jen malou výměnu vody s okolním oceánem. Její teplota leží pod bodem mrazu a na dně moře klesá na -1 stupeň Celsia. Voda tam převážně teče jedním kanálem z Grónského moře v hloubce 2000 metrů severně od ostrova Jan Mayen. Přes změny teploty a tím i hustoty vody došlo v minulých letech k obrácení toku vody v podmořském kanále. Na rozdíl od okolních moří a jejich hlubokomořských oblastí má Norské moře ve svých hlubinách nejvyšší podíl živin, ale nejnižší podíl kyslíku a nejméně stop po lidské

Klima.

Jako pumpa termohalinního výměníku má Norské moře důležitou roli pro celosvětové klima. Norské moře je cílem mnoha výzkumných projektů. Regionální klima se velmi liší od klimatu na stejné zeměpisné šířce jinde. Nejen na pobřeží moře a v jeho dosahu je průměrná teplota o 10 stupňů Celsia vyšší než jinde na stejné zeměpisné šířce, ale jsou také rozdíly v dlouhodobých průměrných teplotách. Teplota v letech 1920 až 1960 ležela celosvětově nad dlouhodobým průměrem, zatímco v Norském moři průměrná teplota klesla. Také se zřetelně snížila četnost bouří. Ve 120 letech, kdy existuje přesné

Fauna a flóra.

Norské moře tvoří přechod mezi boreálními a arktickými podmínkami, v Norském moři se vyskytují živočichové obou klimatických pásem. Jižní hranice leží v oblasti Nordkappu, Islandu a ve středu Norského moře, zatímco severní hranice boreálních druhů je na hranici Norského a Grónského moře, případně Norského, Barentsova a Karského moře. Některé, jako mlž hřebenatka islandská ("Chlamys islandica") nebo ryba huňáček severní ("Mallotus villosus"), jsou specializováni na prostor mezi Atlantikem a Arktidou.

Plankton a živočichové žijící na dně moře.

Život se v Norském moři koncentruje, podobně jako v jiných mořích, do horních vrstev vody. Odhady pro celý severní Atlantik říkají, že jen 2 procenta produkce biomasy se odehrává v hloubkách pod 1000 metrů a 1,2 procenta na dně moře. Kvetení rostlinného planktonu, charakterizované maximální koncentrací chlorofylu, probíhá v průměru okolo 20. května, s tím, že se posouvá od jihu k severu v období od poloviny dubna a poloviny června. Dominující rostlinný plankton tvoří rozsivky, z nichž hrají důležitou roli především druhy "Thalassiosira" a "Chaetoceros". Po jarním kvetení tvoří nejvýznamnější druh mořské řasy "Phaeocystis pouchetii". Vzniklý rostlinný plankton je velice důležitý pro celý ekosystém, jelikož se jím živí další mořští živočichové. Nejvíce biomasy ze zooplanktonu vyprodukují klanonožci "Calanus finmarchicus" a "Calanus hyperboreus", přičemž "Calanus finmarchicus" je zhruba čtyřikrát četnější než "Calanus hyperboreus", a vyskytuje se především v atlantických vodách, zatímco "Calanus hyperboreus" je početnější

Ryby.

Vody Norského moře u pobřeží Norska jsou jedním z nejdůležitějších trdlišť sledě v severním Atlantiku, líhnutí zde probíhá v březnu. Larvy sleďů stoupají k povrchu moře a jsou pobřežními proudy přenášeny směrem k severu. Menší díl populace sledě zůstává v pobřežních fjordech a u pobřeží Norska, větší díl tráví letní měsíce v Barentsově moři, kde se živí planktonem bohatým na živiny. S dosažením pohlavní dospělosti se sledi vrací zpět do Norského moře. Početnost sleďů v průběhu let silně kolísá. S nástupem mírnějšího klimatu po roce

Ostatní mořští živočichové a ptáci.

Z velryb se v Norském moři vyskytují ve větším množství plejtvák malý, keporkakové, plejtvák sejval a kosatka dravá. U norského pobřeží se vyskytuje delfín bělonosý. Plejtváci jsou po staletích lovu větších druhů velryb s převahou nejpočetnějším druhem velryb v Norském moři. Kromě kosatky jsou ostatní druhy cestovatelé, kteří připlouvají v letních měsících, aby využily potravních možností Norského moře. Kosatky jsou naproti tomu vázané na hejna sleďů v Norském moři a sledují je do jejich zimovišť. Plejtváci jsou dodnes v Norsku a na Islandu loveni. Jejich celková populace se odhaduje na 110 tisíc jedinců v severním Atlantiku, přičemž Norsko ročně povolí ulovit zhruba tisíc jedinců. V dřívějších dobách se velryby zpracovávaly na rybí tuk,

Lidé a moře.

Velká část Norského moře je nárokována Norskem a dalšími pobřežními státy, Islandem a okolo Faerských ostrovů Dánskem, jako výlučná ekonomická zóna. Norsko od roku 2004 nárokuje dvanáctimílovou zónu jako teritoriální vody. Od roku 1976 nárokuje Norsko 200 mílovou výlučnou ekonomickou zónu, a díky ostrovu Jan Mayen a souostroví Špicberky tak jihovýchodní, severovýchodní a severozápadní část moře. Jihozápadní část moře leží v dosahu Islandu a Faerských ostrovů. Pro lov sleďů přiděluje jednotlivým zemích pevné kvóty Komise pro rybolov v severovýchodním Atlantiku (NEAFC). Důvodem je ochrana populace sledě. V poslední době komise přiděluje kvóty i pro ostatní druhy ryb.  Mimo přímé následky rybolovu a velrybářství ovlivňuje člověk životní prostředí Norského moře i nepřímo. I když je Norské moře celkově v dobré kondici, je jeho ekosystém vystaven nejen klimatickému stresu, ale je také obětí znečištění. Do Norského moře se dostávají radioaktivní látky, které sem nesou mořské proudy od evropských břehů. Velkou roli zde hraje britský jaderný komplex Sellafield; celkově je britský jaderný průmysl největším jednotlivým zdrojem škodlivin plynoucích do Norského moře. V Norsku a v jeho pobřežních vodách ohrožují moře emise ropného průmyslu, únik škodlivin při těžbě ropy v moři. Britské námořnictvo po dvou světových válkách potopilo v moři neznámé množství munice a bojových chemických látek, přičemž menší část skončila i v Norském moři. V ochraně životního prostředí spadá Norské moře především pod OSPAR, "Konvenci pro ochranu mořského životního prostředí v severovýchodním Atlantiku".

Lov ryb a velryb.

Na lov tresek zavedly Norsko a Rusko po ustavení 200mílového výlučného hospodářského pásma v Norském a Barentsově moři kvóty. Přestože se detailně určují kvóty ryb na každou jednotlivou rybářskou loď, stavy tresek se stále snižují.  Rybolov se v oblasti Lofot provozuje již po několik staletí. Neúrodné a vzdálené ostrovy mají ve svých pobřežních vodách jednu z nejbohatších oblastí rybolovu v Evropě. Tresky z velké části Atlantiku připlouvají v zimě do pobřežních vod Lofotských ostrovů, aby se zde třely. Rybáři je lovili vlasci a do sítí, sušená treska byla do konce 19. století hlavní exportním produktem Norska a nejdůležitějším hospodářským odvětvím severního Norska. Jeden ze zdrojů popisuje v roce 1879 ostrovy:  Kvůli početným mořským proudům a velkému množství bouří zde byl rybolov velice nebezpečný. Podle odhadů třetina rybářů našla smrt na moři za větrného dne, jako bylo „smrtelné pondělí“ v roce 1821, kdy zemřelo na moři během jednoho dne několik stovek rybářů. Velice důležitou roli hrálo velrybářství. Angličan Stephen Bennet začal na Medvědím ostrově decimovat velká stáda mrože ledního. V dalších letech potkávali objevitelé z britské

Rybářská turistika.

Norské moře je pro rybáře velmi lákavým místem. Skýtá řadu výhod jako je např. "nepřetržité" světlo v letních měsících, které umožňuje dlouhé chvíle na rybách nebo velmi snadný a srozumitelný rybářský řád. Při rybaření na moři v Norsku

Kraken a malstróm.

Norské moře leželo po mnoho staletí na okraji známého světa. Bylo proto obestřeno legendami. V moři se má zdržovat obří hlavonožec kraken a potápět celé lodě. Ještě Encyclopaedia Metropolitana z roku 1845 v několikastránkovém příspěvku od Erika Pontoppidana píše o největší obludě, jež se vyskytuje v moři. Popis zní: „Obluda má průměr několika anglických mil, má rohy a může loď bez jakékoliv námahy stáhnout do mořských hlubin.“ Legenda má pravděpodobně původ v historickém díle Olause Magnuse "Historia de gentibus septentrionalibus" z roku 1539, kde je popis krakena a strašlivého mořského hada, jakož i obřího víru malstrómu.  Mezi Lofotskými ostrovy Moskenesøy a Værøy se objevuje silný mořský vír moskenstraumen,

Objevitelé a oceánografové.

Na ryby bohaté pobřeží severního Norska bylo osídlené již dříve, než vznikly první písemné prameny. Obyvatelé pobřeží byli dobří námořníci a za časů Vikingů osídlili Island a Grónsko a využívali trasy ležící západně od Norského moře při svých plavbách Atlantikem. Osady na Islandu a v Grónsku ležely převážně na teplejším západním pobřeží ostrovů. První spolehlivější mapa severní Evropy "Carta marina" z roku 1539 zobrazuje Norské moře jen jako pobřeží a nezobrazuje nic severně od Nordkappu. Norské moře mimo pobřeží se na mapy dostalo v 17. století: v první řadě jako část tedy hledané severovýchodní pasáže, dále jako bohaté loviště velryb.  Jan Mayen byl objeven roku 1607 a v následujících desetiletích se z něj stala důležitá základna holandských velrybářů. Holanďan Willem Barents objevil Špicberky a Medvědí ostrov. Špicberky byly po staletí základnou ruských lovců

Lodní doprava.

Pobřeží Norského moře je řídce osídlené, pobřeží Severního ledového oceánu a jeho okrajová moře neměla až do 20. století prakticky žádné osídlení. Lodní doprava existovala po mnoho staletí jen pro rybářství či velrybářství nebo spojovala místa při pobřeží. Moře bylo nejdůležitější norskou spojnicí míst na pobřeží, lodní doprava však byla velice řídká. Na trasách podél pobřeží existuje již od konce 19. století lodní spojení mezi hustě zalidněným jižním Norskem a pobřežím severního Norska, kde vykonává přepravu osob a zboží minimálně jedna loď denně. Na významu nabyla lodní trasa Norským mořem vybudováním ruského, případně sovětského vojenského námořnictva v Barentsově moři i pro lepší spojení tamějších přístavů se světem. Cesta Norským mořem je mnohem hůře kontrolovatelná ostatními námořními mocnostmi než ostatní námořní spojení Ruska či Sovětského svazu k Atlantiku (Severní moře – Skagerrak – Kattegat – Baltské moře nebo Gibraltar – Středozemní moře – Bospor – Černé moře).  Norské moře tvoří přímé spojení ruských přístavů (Murmansk, Archangelsk a Kandalakša) se severním Atlantikem, které nikdy nezamrzá. Toto nabylo na významu ve 20. století, kdy přístavy v Baltském a Černém moři byly odříznuty od zbytku Ruska a cesty mimo Rusko neexistovaly. Vojensky důležité se staly za 2. světové války, kdy konvoje z USA využívaly toto spojení. Z USA vyplulo 811 lodí, z toho 720 doplulo do ruských přístavů. Hmotnost zboží byla 4 milióny tun, bylo dodáno 5000 tanků a 7000 letadel. Spojenci ztratili v při konvojích 18 válečných a 89 obchodních lodí, německé námořnictvo ztratilo bitevní křižník "Scharnhorst", tři křižníky, 38 ponorek a mnoho letadel. V létě pluly konvoje Grónským mořem, v zimě je donutilo zalednění plout blíže k norskému pobřeží. Nejdůležitější boje německého námořnictva proti těmto konvojům, především

Zemní plyn.

Nejdůležitějším produktem Norského moře nejsou v současné době ryby, ale ropa a především zemní plyn. Naleziště v Norském moři nejsou dosud zcela prozkoumána a otevřena, jsou považována za velice vydatná a mohla by produkovat zemní plyn po několik desetiletí. Protože Norsko má ze Severního moře bohaté zkušenosti s těžbou ropy a zemního plynu i s jejich úpravou, nebyly žádné politické problémy, když bylo v roce 1993 v Norském moři otevřeno první ropné pole. V roce 2001 následovalo otevření naleziště zemního plynu Huldra na hranicích se Severním mořem, jednoho z největších těžních zařízení v Norském moři.  Těžba zemního plynu v Norském moři naráží na

Norské moře (; islandsky Noregshaf) je okrajové moře Atlantského oceánu, které bývá někdy řazeno k Severnímu ledovému oceánu. Tvoří důležité spojení mezi otevřeným severním Atlantikem a Severním ledovým oceánem. Moře leží mezi Norskem, Islandem, souostrovím Špicberky a ostrovem Jan Mayen a má rozlohu 1,383 miliónu km2. Na rozdíl od Severního moře, navazujícího na jihu, a Barentsova moře na severovýchodě není šelfovým mořem, ale dosahuje hloubky až 4000 metrů. Jeho dno je velice členité a bohaté na ložiska ropy a zemního plynu, pobřežní vody slouží jako trdliště mnoha druhům ryb.

Das Europäische Nordmeer (auch "Norwegische See", "Norwegisches Meer", altertümlich "Skandinavische See") ist ein Randmeer des Atlantischen Ozeans. Es bildet die wichtigste Verbindung zwischen dem offenen Nordatlantik und dem Arktischen Ozean. Das Meer liegt zwischen Norwegen, Island und der Inselgruppe Spitzbergen (Svalbard) und bedeckt eine Fläche von rund 1,1 Millionen km2. Anders als die im Süden anschließende Nordsee und die Barentssee im Nordosten ist das Europäische Nordmeer dabei kein Schelfmeer, sondern erreicht Tiefen von bis zu 4000 Metern. Der Meeresgrund ist von einer sehr unebenen Bodengestalt und reich an Erdgas und -öl, die Küstenzonen dienen zahlreichen Fischen des Nordatlantiks als Laichgebiet.


Vynález uzávěru.

Tento typ uzávěru byl podle některých zdrojů vynalezen roku 1875 berlínským továrníkem Nicolaiem Fritznerem. Jiné zdroje označují za vynálezce Karla Huttera, který si třmenový uzávěr nechal patentovat na konci 19. století v USA. Ten mu také pomohl k celosvětovému rozšíření. Zavedením třmenového uzávěru skončily dosavadní nepříliš úspěšné pokusy spolehlivě uzavírat kameninové a skleněné lahve s pěnivým pivem. Do té doby používané gumové a korkové zátky totiž musely být dodatečně ovazovány provázkem, aby zadržely tlak piva. Přibližně od roku 1780 se vedle již zavedených kameninových lahví rozšiřovaly skleněné lahve ze zeleného skla. Po roce 1800 se začaly šířit také lahve z hnědého skla. Skleněné lahve byly ručně vyfukované, uzavíraly se nejčastěji korkovými zátkami. Roku 1877 dostal Nicolai Fritzner patent na svůj vynález třmenového uzávěru. Zpočátku byl drátěný třmen připevněn k hrdlu lahve manžetou. Přibližně od roku 1885 byla na lahvi dvě protilehlá zahloubení, do kterých se třmen zakotvil. Dodnes se třmenové uzávěry používají u kanystrů na benzín nebo sklenic pro domácí konzervování. Podobně se také připojují hadice pro přívod kapalin a plynů.

Konkurenční uzávěry.

Tradiční třmenový uzávěr trpěl některými nevýhodami. Těsnící guma musela zůstat na porcelánové zátce i během umývání lahve. Nečistoty mezi těsněním a zátkou se daly jen obtížně odstranit. Pokud se v lahvi nacházely cizorodé látky, přecházelo aroma na gumu a nebylo možné ho při čištění odstranit. Při čištění také mohl uzávěr zůstat na hrdle lahve a ta se vůbec nevymyla. Také těsnost je citelně horší, než u jiných typů uzávěrů. Korunkový uzávěr, patentovaný v USA jen 15 let po třmenovém uzávěru se v nápojovém průmyslu rychle prosadil. Především díky nižším nákladům, jednodušší konstrukci plnících strojů a snazšímu vymývání lahví. Pivovary rychle nahradily třmenový uzávěr právě korunkovým uzávěrem. V dnešní době využívají pivovary lahve se třmenovými uzávěry především jako marketingový nástroj. Ve skutečnosti i šroubovací uzávěr umožňuje znovuuzavření láhve bez nevýhod třmenového uzávěru. Díky rozvoji technologie byly některé slabé stránky třmenových uzávěru odstraněny. Například porcelán byl nahrazen plasty. Pružný těsnící kroužek je na plastovou zátku navařen, ne přilepen. Tím se usnadní čištění a zlepší těsnění. Trvanlivost lahví s třmenovým uzávěrem je přesto zhruba poloviční proti lahvím s korunkovými uzávěry.

Třmenový uzávěr je zátka, nejčastěji porcelánová, která přes gumový těsnící kroužek uzavírá hrdlo nápojové lahve s nápojem syceným oxidem uhličitým. Přítlak zátky zajišťuje drátěný třmen. Láhev je možné otevírat a opakovaně uzavírat bez nástroje.

Der Bügelverschluss ist ein mit einer Drahtfeder und dem Kniehebelprinzip dicht schließender, meist aus Porzellan hergestellter Zapfen mit einem Gummidichtungsring, vorwiegend zum Verschließen von Getränkeflaschen, die aufgrund ihres Kohlensäuregehaltes unter Druck stehen. Das Öffnen und Verschließen kann beliebig oft von Hand erfolgen und bedarf keines Hilfsmittels wie eines Flaschenöffners.


Předcházející události.

Období mezi lety 1924 – 1929 bylo nejstabilnějším a nejúspěšnějším obdobím za celou existenci Výmarské republiky. Dawesův plán pomohl nastartovat německé hospodářství. V roce 1925 podepsali zástupci Německa a Sovětského svazu smlouvu o spolupráci v železniční a námořní dopravě a Sověti dostali úvěr na financování jejich zakázek v Německu. Dokonce došlo k tajné dohodě v oblasti vojenství. Němci posílali do Sovětského svazu svoje vojáky na výcvik a testovaly se zde i své zbraně, které jinak byly Versailleskou smlouvu zakázané. V srpnu 1925 opustili francouzské a belgické jednotky západní Německo a ukončily okupaci Porúří. V říjnu 1925 byly podepsané tzv. Locarnské dohody, podle kterých byla zabezpečena německá západní hranice. Východní hranice ale takovou záruku nedostala, a to i přes účast polských a československých zástupců. Podpis Locarnský dohod otevřel Německu cestu do Společnosti národů, kde bylo od roku 1926 stálým členem. Německé hospodářství rostlo a nezaměstnanost klesala. Nepodařilo se ale ekonomiku odpoutat od amerických financí z Dawesova plánu, a proto byl dopad hospodářská krize v roce 1929 obrovský. Politická situace byla navenek stabilní, ale německé vlády většinou nedokázaly přežít déle než jeden rok. Byly složené z mnoha různorodých stran, které víc než zájmy vlády razily své vlastní.

Volební kampaně.

Pravicová vláda Wilhelma Marxe padla po neshodách nad novelou školského zákona (zrovnoprávnění církevních a státních škol) a prezident Hindenburg vypsal nové volby na květen 1928. Komunisté (KPD) postavili svoji volební kampaň na probíhající diskuzi o pořízení nových válečných lodí (třída Panzerschiff). Stavěli do kontrastu stavbu válečných bitevníků a nutnosti zavedení bezplatného školního stravování pro děti. Do voleb šli se sloganem: „Krmění dětí místo obrněných křižníků“. Sociální demokraté (SPD) se rozhodli na svém sjezdu v roce 1927, že jejich prioritou bude zabránění vzniku další pravicové vlády a nejlépe chtěli tvorbu nové vlády vzít do vlastních rukou. Vnitřní spory, které vznikly po tzv. Německém říjnu, kdy se radikální členové strany spojili s komunisty a pokusili se v Sasku vyvolat revoluci, byly v roce 1926 vyřešeny. Radikální členové ze saské buňky SPD byli vyloučeni a museli si založit svoji vlastní stranu, starou sociálnědemokratickou stranu. Němečtí demokraté (DDP) se stavěli po boku ostatních levicových stran proti stavbě vojenských lodí a podporovali širokou koalici s SPD. Katolické Centrum se naopak stavělo k potenciální velké koalici s SPD dost vlažně. V široké koalici nevidělo možnost prosadit svůj školský zákon. Nacionalisté z DNVP se před volbami zradikalizovali a začali vystupovat proti republice. Lidovci z DVP svoji kampaň opřeli o osobu Gustava Stresemanna. Jako ministr zahraničí uzavřel dohody se Sověty, přivedl Německo do Společnosti národů a v roce 1926 dostal Nobelovu cenu míru. Po svém propuštění z cely v roce 1925 založil znovu Adolf Hitler NSDAP, kterou do té doby nahrazovala Národně socialistická strana za svobodu. Na stranickém sjezdu v roce 1926 prosadil své vedení a podařilo se mu jeho hlavní protivníky jako Gregora Strassera odstavit na druhou kolej.

Výsledky voleb.

Pro koaliční partnery skončily volby jasnou porážkou. Nejvíce propadli nacionalisté z DNVP, kteří ztratili 1,8 miliónů voličů a prohráli i ve volebních obvodech na východ od Labe, kde od roku 1920 zcela dominovali. Podobně dopadlo Centrum, které poprvé od voleb v roce 1920 ztratilo volební obvod na jihu Německa. Lidovci a němečtí demokraté ztratili shodně okolo 1,5 % hlasů.  Vítězem voleb se stala levice. Sociální demokraté dosáhli zisku 29,8 % a obsadili téměř třetinu říšského sněmu. Mírně si polepšili i komunisté. Specifikem voleb byla úspěšnost různých malých zájmových stran. Ve volbách v roce 1924 získaly malé strany dohromady 5,5 %, v roce 1928 to bylo 11,1 %. Říšská strana německé střední třídy si polepšila o 11 křesel a Křesťansko nacionální rolnická a zemědělská strana při svých prvních volbách dosáhla na 9 mandátů. Malé strany těžily především z odlivu voličů od nacionalistů. NSDAP musela po volbách odepsat dvě křesla a propadla se na 2,6 %. Hitler doplatil na preferování svého etablovaní v čele strany před vedením volební kampaně.  Volební účast byla nejnižší za celou dosavadní historii Výmarské republiky. Okolo 10 miliónů oprávněných voličů k volbám vůbec nepřišlo, a to především z řad mladých lidí a prvovoličů.

Sestavení vlády.

Strany Výmarské koalice (SPD, DDP a Centrum), první poválečné koalice, získaly dohromady přes 46,8 % hlasů. Sociální demokraté dostáli svým plánům ze sjezdu v roce 1927 a začali aktivně se sestavováním vlády. Mandát pro jednání dostal Hermann Müller a začal s tvorbou velké koalice. Jednání byla velice komplikovaná, a to především s lidovci, ale po zásahu Gustava Stresemanna nakonec ke shodě došlo. Vznikla široká koalice sociálních demokratů, lidovců, německých demokratů, Centra a Bavorské lidové strany. Ministerstvo obrany bylo ponecháno nestraníkovi Wilhelmu Groenerovi. Müllerovu vládu trápily hned od vzniku vnitřní spory mezi sociálními demokraty a lidovci.  Krach na newyorské burze v říjnu 1929 znamenal začátek Velké hospodářské krize. Rozpory mezi SPD s DVP ohledně financování podpory nezaměstnaných ještě více vyhrotily situaci a způsobily pád vlády v březnu 1930. Skončila tím poslední skutečně demokratická vláda Výmarské republiky. Kancléřem se následně stal Heinrich Brüning, který vládl pomocí prezidentských „nouzových nařízení“ (Notverordnung či článek 48), kdy pro vydání určitých zákonu stačilo schválení prezidentem a ne celým sněmem. Výrazně byl oslaben parlamentarismus a podkopána celá demokracie.

Německé federální volby konané 20. května 1928 byly v pořadí páté volby do říšského sněmu Výmarské republiky. Sociální demokracie zůstala největší stranou ve sněmu a měla téměř třetinu všech stran. Úspěch slavili i komunisté. Volby skončily výrazným posílením levice a propadem pravice. Jednalo se o poslední volby, ve kterých účast NSDAP nehrála žádnou významnou roli.

Die Reichstagswahl vom 20. Mai 1928 war die Wahl zum 4. Deutschen Reichstag. Sie endete mit der Schwächung der bürgerlichen Parteien und Gewinnen für SPD und KPD. Sieben kleine Parteien erzielten noch weniger Stimmen als die Regionalpartei Bayerische Volkspartei (BVP) mit 3,1 %, konnten aber trotzdem Mandate erringen. Zusammen bekamen diese 7 Splitterparteien 9,4 % der Wählerstimmen und dadurch 40 Sitze im Reichstag (von 491).


Německé volby do říšského sněmu 1924 (květen)

Předcházející události.

Po říšských volbách z roku 1920 nastala výrazná polarizace německé společnosti. Došlo k politicky motivovaným vraždám ministra financí Erzbergera v srpnu 1921 a ministra zahraničí Rathenaua v černu 1922. Ekonomice se taktéž nedařilo. Menšinová vláda opírající se o podporu sociálních demokratů začala brzo razit heslo "Prvně chléb, potom reparace!" a Německo přestalo platit válečné reparace ve stanovených termínech. Odpovědí bylo obsazení německého Porúří francouzskými a belgickými vojsky v lednu 1923. Okupace vyvolala po celém Německu pasivní odpor a zastavení průmyslové produkce. Znesvářené strany se nakonec dohodly na splátkách podle tzv. Dawesova plánu, situace ale i tak vedla k hluboké hospodářské krizi a k hyperinflaci (jeden dolar byl 4,2 bilionům marek).  Vláda musela nutně provést měnovou reformu, a to v listopadu 1923, kdy jedna nová rentová marka byl jeden bilión původních papírových marek. Komunisté v nastalé situaci plánovali v zemi vyvolat podle příkladu bolševiků v Rusku třídní revoluci (tzv. Německý říjen). V Sasku a Durynsku se spojili s radikály ze sociální demokracie, ale vyhlášení tzv. "Reichsexekution" proti Sasku (svolení vlády s použitím armády proti jakémukoliv členskému státu) jejich plány zhatilo. Ve stejném čase provedl Hitler neúspěšný tzv. pivní puč v Bavorsku. Na konci roku 1923 se situace uklidnila a do voleb se podařilo ekonomickou i politickou situaci relativně stabilizovat.

Situace stran.

U levicových stran došlo v výraznému přeskupování členů. Nezávislé sociální demokraty, kteří skončili v předešlých volbách druzí, opustila více než polovina členů (tj. 400 tisíc lidí) a přešla do Komunistické strany. Ta se ale ocitla ve výrazných vnitřních sporech po neúspěšných plánech na povstání v rámci zmíněného Německého října. Sociální demokraté na tom nebyli po událostech v Sasku o moc lépe. Strana byla rozštěpena na frakci odmítající účast ve vládě s pravicovými stranami a frakci hájící její aktivní účast.  Z pravicových stran vyhlížela volby s největšími očekáváním Národně lidová strana (DNVP). Nacionalisté doufali v hlasy od obyvatel, kteří ztratili veškeré své úspory během inflace, a počítali i s přílivem voličů od Německé lidové strany (DVP). Ta se rozštěpila a jedna její frakce vyzvala k volbě DNVP. Hitlerova strana NSDAP byla po potlačení puče zakázána a Hitler vsazen do vězení. Její členové vstoupili do Národně socialistického hnutí za svobodu, odštěpené části DNVP, vedené hrdinou první světové války generálem Ludendorffem.

Volební výsledky.

Sociální demokraté (SPD) se stali vítězi voleb jako v předešlých volbách. Při porovnání výsledků by se na první pohled zdálo, že si strana udržela svoje pozice. Je nutno ale zmínit, že v předchozích volbách druhá Nezávislá sociální demokracie (USPD) se v roce 1922 rozpadla a všichni zvolení poslanci se včlenili zpátky do SPD. Sociální demokraté následně disponovali 171 křesly v říšském sněmu. Zisk pouhých 100 křesel byl považován za výraznou porážku. Sociálním demokratům se nepodařilo přilákat bývalé voliče USDP, kteří místo nich volili radikálnější komunisty. Ti naopak mohli hodnotit výsledky kladně. Získali 62 mandátů a poprvé se zařadili mezi významné strany na politické scéně.  V pravé části politického spektra podle očekávání posílili nacionalisté z DNVP s téměř 19,5 %. Stali se druhou nejsilnější stranou ve sněmu a porazili sociální demokraty ve všech volebních obvodech na východ od Labe. Velkým ziskem skončila i kandidatura bývalých členů DNVP sdružených v Národně socialistickém hnutí za svobodu. Ludendorff se spojenci získali 32 mandátů. Umírněnější pravicové strany jako lidovci či němečtí demokraté se museli vyrovnat se ztrátou téměř 5 % respektive 3 % hlasů. Své pozice po volbách udrželo katolické Centrum a Bavorská lidová strana.

Úspěšnost stran v jednotlivých volebních obvodech.

Sociální demokraté zvítězili v 11 obvodech, a to převážně ve středním Německu. Nacionalisté pokračovali v posilování svých pozic na východě a v oblastech na východ od Labe vyhráli ve všech obvodech kromě Horního Slezska. Katolické Centrum udrželo své pozice v katolických oblastech na jihu Německa, Porýní a zmiňovaném Horním Slezsku. Komunistům se poprvé podařilo vyhrát v nějakém volebním obvodu, a to v obvodu Düsseldorf - Východ.

Sestavování vlády.

Nacionalisté z DNVP chtěli hrát při tvorbě nové vlády rozhodující roli. Pro koaliční partnery ale bylo zcela nepřijatelné jejich odmítání Dawesova plánu na placení reparací a neprošel ani jejich konzervativní kandidát na kancléře velkoadmirál Tirpitz. Nakonec Wilhelm Marx z Centra koaliční jednání s nacionalisty ukončil a zformoval 3. června 1924 menšinovou vládu Centra, německých demokratů (DDP) a lidovců (DVP). Ta měla pouze 138 z celkových 472 křesel a musela se spoléhat na toleranci sociálních demokratů. Lidovci však chtěli do koalice zahrnout nacionalisty. Jako své největší volební protivníky je plánovali vystavit zodpovědnosti za vládní rozhodnutí a tím posílit svoje pozice. V říjnu 1924 při projednávání o účasti nacionalistů ve vládě nedošlo k dohodě. Němečtí demokraté odmítli účast ve vládě s nacionalisty a nechtěli ani tolerovat vládu lidovců, nacionalistů a Centra. Následně byl na žádost kancléře říšský směn rozpuštěn a všechno směřovalo k novým volbám v prosinci 1924.

Reference.

Německé federální volby konané 4. května 1924 byly v pořadí třetí volby do říšského směnu Výmarské republiky. Sociálnědemokratická strana Německa se stala znovu nejsilnější stranou se ziskem 100 z 472 mandátů. I tak ale byly výsledky velkým zklamáním pro umírněnou levici a vítězstvím krajní pravice. Poprvé výrazně uspěli i komunisté.

Die Reichstagswahl vom 4. Mai 1924 war die Wahl zum 2. Deutschen Reichstag der Weimarer Republik. Sie endete mit einer Schwächung der gemäßigten bürgerlichen Kräfte und der SPD und einer Stärkung der republikfeindlichen Rechten und der KPD.


Německé volby do říšského sněmu 1932 (listopad)

Předcházející události.

V roce 1929 zasáhla svět Velká hospodářská krize a německá vláda pod tíhou hroutícího se hospodářství začala vydávat úsporná opatření. Vládnoucí sociální demokraté a lidovci se ale neshodli, jak v krizi postupovat, a v březnu 1930 se vládnoucí koalice kancléře Müllera rozpadla. Skončila poslední skutečně demokratická vláda Výmarské republiky. Od té doby vládly tzv. "prezidentské kabinety". Prezident Hindenburg jmenoval kancléřem Heinricha Brüninga z Centra, který sestavil menšinovou vládu. Brüningův kabinet následně vládl pomocí prezidentských dekretů, díky kterým nemusel žádat o schválení zákonů říšský sněm, ale pro platnost stačil prezidentský podpis. Směn mohl dekret zrušit, ale potřeboval k tomu většinu hlasů poslanců. V následných volbách v září 1930 výrazně posílili nacisté a sociální demokraté zvolili jako nejmenší zlo pokračování tolerance Brüningovy vlády.  Vládě se po volbách nedařilo vypořádat s hospodářskou krizí, a tak byl Brüning prezidentem Hindenburgem v dubnu 1932 odvolán a nahrazen Franzem von Papenem. Prezidentovi spojenci vyjednali s nacisty podporu menšinové vlády výměnou za opětovné povolení jednotek SA a brzkým vypsáním nových voleb. Volby do sněmu v červenci 1932 skončily jednoznačným vítězstvím nacistů, kteří téměř dosáhli na absolutní většinu ve sněmu. Jejich koaliční jednání s katolickými stranami (Z, BVP) neslavily úspěch, ale s pomocí hlasů Centra dosadili na post prezidenta říšského směnu nacistu Göringa. Další koaliční jednání skončila na mrtvém bodě. Menšinový kabinet kancléře Papena, který se opíral podporu prezidenta Hindenburga, měl v povolebním sněmu mizivou podporu. Kancléř se pokusil vládnout jako doposud pomocí prezidentských nouzových dekretů, ale při hlasování v září 1932 sněm dekrety v poměru 513 k 42 zrušil a zároveň vyslovil nedůvěru vládě. Sněm byl prezidentem rozpuštěn a nové volby vypsány na listopad 1932.

Volební kampaň.

Podzimní kampaň se výrazně lišila od násilné a emotivní kampaně z jara téhož roku, kdy zemřelo téměř sto lidí. Nedocházelo ke střetům a bojůvkám mezi polovojenskými organizacemi nacistů a komunistů. Zesílila pouze kampaň komunistů proti sociálním demokratů, které obviňovali ze sociálního fašismu. Nejvýznamnější událostí před volbami se stala stávka pracovníků veřejné dopravy v Berlíně, kterou zorganizovali těsně před volbami za podpory nacistů komunisté.

Volební výsledky.

K volbám v listopadu 1932 přišlo o 1,4 miliónu méně lidí než ve stejný rok v červenci. Důvodem byla hlavně únava voličů z mnoha předešlých voleb (za poslední tři roky šli Němci volit jen do sněmu třikrát). Nacisté se sice opět stali dominantní silou ve sněmu se 196 křesly, v porovnání s předchozími volbami ale měli o 2 milióny voličů méně. S největší pravděpodobností doplatili spolupráci s komunisty při zmíněné stávce v Berlíně a mnohým voličům ze střední třídy se příčily výbuchy politického násilí mezi polovojenskými skupinami. Samotní nacisté byli z výsledků velice zklamaní, protože jejich zdánlivě nezastavitelný vzestup dostal výraznou ránu. Ekonomika se začala pomalu zotavovat z probíhající krize a reálně hrozila postupná de-radikalizace voličů a jejich odliv od strany. Nacisté si toho byli vědomi. K tomu všemu vrcholil mocenský boj uvnitř strany mezi Adolfem Hitlerem a Gregorem Strasserem.  Ztratili i sociální demokraté, kterým přebrali voliče komunisté. Obě levicové strany po volbách dělilo pouze 21 křesel. Levice měla po volbách opět více hlasů než nacisté, vzájemná zášť ale neumožňovala žádnou spolupráci. S výsledky voleb mohli být spokojeni především nacionalisté z DNVP, kteří přetáhli hlasy od nacistů a ukončili svůj propad trvající o roku 1928. Nacionalisté jako jedni z mála podporovali Papenův vládnoucí kabinet a těžili z vládní politiky vedoucí k prvním známkám hospodářského oživení.

Sestavování vlády.

Volby v červenci 1932 skončily volebním patem a ty listopadové nedopadly o moc lépe. Většinu v parlamentu držely proti-parlamentní strany (nacisté, nacionalisté a komunisté) a očekávalo se, že Papenovu vládu opět říšský směn přehlasuje. Kancléř tedy navrhl prezidentovi rozpustit parlament, ale nevypisovat nové volby. Vznikla by dočasná diktatura, která by existovala, dokud by se situace neuklidnila. S tím nesouhlasil tehdejší ministr obrany generál Schleicher s obavami před vypuknutím občanské války. Schleicher doufal ve vítězství umírněného křídla NSDPA vedeného Strasserem nad Hitlerovými radikály a počítal i s podporou umírněných odborových svazů. Hindenburg s Schleicherovým návrhem souhlasil a nahradil 2. prosince 1932 Papena na pozici kancléře právě jím. Generál se pokusil o sestavení vlády a nabídl nacistovi Strasserovi pozici vicekancléře s domněnku, že levicově smýšlející nacisté jeho vládu podpoří. Však jeho plány překazily váhající odboráři a především vypuzení Strassera z NSDAP.  Papen po svém odvolání opakovaně navštívil prezidenta Hindenburga, který brzy vystřízlivěl z Schleicherových slibů. Dne 9. ledna 1933 se dohodli na společné taktice proti generálu Schleicherovi a 22. ledna 1933 přišel Papen s návrhem na vládu, kde by byl Hitler kancléř a Papen by zastával funkci vicekancléře. Mylně se domníval, že politicky nezkušeného Hitlera dokáže ovládat. O den později přednesl Papen návrh Hitlerovi zatímco Schleicherova vláda se pokoušela vyhlásit výjimečný stav. Po jeho zamítnutí ze strany prezidenta Schleicher 28. ledna 1933 rezignoval. Prezident pověřil Papena sestavením nové vlády a ten se 29. ledna setkal s Hitlerem a Göringem, kde byl návrh nacisty odsouhlasen. Prezident Hindenburg, který dříve sliboval, že Hitlera nikdy nejmenuje kancléřem, tak udělal 30. ledna 1933. Hitlerovu vládu tvořili tři nacisté (Hitler, Göring a Frick) a osm konzervativců blízkých Papenovi. Hitler jako kancléř následně požádal prezidenta Hindenburga o rozpuštění sněmu a vypsání nových voleb. Prezident mu vyhověl a nové volby byly vypsány na březen 1933. Byly už ale ve stínu vznikající nacistické diktatury.

Německé federální volby konané 6. listopadu 1932 byly v pořadí osmé volby do říšského sněmu Výmarské republiky. Jednalo se o poslední demokratické volební klání v Německu před převzetím moci nacisty. Hitlerova NSDAP zůstala nejsilnější stranou, ale v porovnání s červencovými volbami ztratila přes 4 % hlasů. Druhou nejsilnější stranou zůstali sociální demokraté, na které se na rozdíl 21 křesel dotáhli komunisté.

Die Reichstagswahl vom 6. November 1932 war die Wahl zum 7. Deutschen Reichstag. Sie war nötig geworden, weil Paul von Hindenburg den Reichstag nach einer schweren parlamentarischen Niederlage der Regierung unter Franz von Papen aufgelöst hatte. Die Wahl endete mit erheblichen Stimmenverlusten der NSDAP. Für kurze Zeit schien der Aufstieg der Partei damit gestoppt zu sein. Eine parlamentarische Regierung war allerdings nicht möglich, auch weil die extremen Parteien NSDAP und KPD gemeinsam weiterhin rechnerisch über eine Mehrheit verfügten. Nach der kurzen Regierungszeit von Kurt von Schleicher wurde Adolf Hitler zum Reichskanzler ernannt. Die folgenden Wahlen vom 5. März 1933 fanden bereits im Schatten der beginnenden Diktatur statt.


Komponenty.

Hlavní částí bug tracking systému je databáze, která zaznamenává údaje o známých chybách. Obsahuje informace o času nahlášení chyby, její závažnost, popis chybného chování programu, podrobnosti o postupu reprodukce chyby, jakož i údaje o totožnosti osoby, která chybu nahlásila, a případné programátory, kteří mají chybu opravit.  Systémy pro sledování chyb podporují koncept životního cyklu chyby, ve kterém je chyba nejprve nahlášena, ověřena chybovost, analyzována příčiny a způsoby opravy, opravena, následně ověřena funkčnost a správnost opravy, nasazena do testovací verzi, popř. do ostré verze software. Fáze tohoto životního cyklu bývá vyjádřena a sledována prostřednictvím stavu uvedeného u chyby.

Použití.

V podnikovém prostředí, může být bug-tracking systém použit k vytváření sestav produktivity programátorů u dané chyby. Nicméně, tato sestava může být mít nepřesné výsledky, neboť různé chyby mohou mít různé úrovně závažnosti a složitosti. Závažnost chyby nemusí být v přímém vztahu k složitosti. Proto mohou být odlišné názory mezi manažery a architekty.  Firemní Bug tracker (LBT) je obvykle počítačový program používaný týmem aplikační podpory a profesionálů (nejčastěji help deskem). Védou záznamy o otázkách sdělených softwarovými vývojáři. LBT umožňuje odborníků použití podpory při sledování chyby v pro ně "srozumitelném jazyce" a ne "jazykem vývojářů." Kromě toho umožňuje používání LBT týmu podpory sledování konkrétních informací o uživatelích, kteří si stěžují, že výzva k nemusí být vždy aktuální v daném čase.

Issue tracking system.

Mnoho Bug Tracking Systémů je využíváno nejen pro evidenci chyb v pravém slova smyslu, ale i pro návrhy na vylepšení a požadavky nových funkcí. Podobné aplikace se z tohoto důvodu často nenazývají jako nástroje pro bug tracking ale jako nástroje pro issue tracking.

Bug tracking system je softwarová aplikace, která je navržena tak, aby napomáhala zajišťovat kvalitu při sledování hlášených softwarových chyb při práci programátorů.

Bugtracker (von englisch ', dt. etwa "[Software-]Fehler-Verfolger" oder "Mangelverfolger") sind Fallbearbeitungssysteme (englisch'oder "") für die Softwareentwicklung, die als Werkzeug eingesetzt werden, um Programmfehler zu erfassen und zu dokumentieren. Mit ihnen werden – oft interaktiv und im Internet – auch Zustands- oder Feature-Berichte geschrieben.


Rozšíření.

Druh pochází z pastvin a otevřených lesů ve středním a východním Texasu. V prvé polovině 19. století byl ze Severní Ameriky dovezen do Velké Británie skotským botanikem Thomasem Drummondem. Rostlina se velmi rychle v Evropě rozšířila a v současnosti se pěstuje téměř po celém světě.

Popis.

Jednoletá, 20 až 60 cm vysoká bylina vyrůstající v trsech. Má přímou, jen málokdy větvenou, žláznatě chlupatou lodyhu, která je porostlá vespod vstřícnými a výše střídavými listy. Listové čepele jsou přisedlé, 3 až 8 cm dlouhé, kopinaté, po obvodě celokrajné, na vrcholu špičaté a porostlé žláznatými chlupy.  Ve vrcholových svazečcích vyrůstají oboupohlavné, voňavé květy mající asi 2 cm v průměru. Pětičetné květy mají zvonkovitý kalich se šídlovitými cípy dlouhými asi 7 mm. Řepicovitá koruna bývá široká až 2 cm a mívá úzkou trubku, korunní plátky mohou být jednobarevné (bílé, růžové, červené, purpurové, fialové, modré) nebo vícebarevné. V květu je pět tyčinek a semeník se třemi oddíly po dvou vajíčkách a s krátkou čnělkou se třemi bliznami. Květy rozkvétají v červnu až září, opylovány jsou hmyzem slétajícím se na nektar.  Plodem je kulovitá, pukající, asi 3 mm velká tobolka obsahující obvykle tři až pět semen.

Rozmnožování.

Rostliny se v přírodě rozmnožují výhradně semeny. Pro pěstování květin na záhonech se vysévají do skleníků již v únoru až dubnu a po pominutí nebezpečí jarních mrazíků se mladé sazeničky vysazují na venkovní stanoviště. Semena lze získat z tobolek, které jsou již zralé, ale ještě se neotevřely. Pro podporu kvetení je vhodné odstřihávat odkvetlé květy.

Význam.

Jednoletá plamenka Drummondova se vysazuje hlavně pro voňavé, pestře zbarvené a dlouho kvetoucí květy, kterými předčí ostatní vytrvalé druhy plamenek. Používá se hlavně na záhony letniček nebo na obruby záhonů či chodníků. Lze ji také používat k řezu a vzrůstově drobnější druhy k oživení skalek. Na vlastní pěstování není náročná, potřebuje pouze (jako skoro každá kvetoucí letnička) slunné stanoviště a propustnou, humózní, živinami zásobenou a mírně vlhkou půdu. V zahradnictvích šlechtí nové variety lišící se dobou kvetení, výškou rostliny a typem i velikosti květů, tvarem i barvou okvětních lístků.  Mezi nejčastěji vysazované patří:

Galerie.

Ukázky kultivarů plamenky Drummondovy:

Plamenka Drummondova ("Phlox drummondii") je trsnatá, středně vysoká letnička se zářivými, pestře zbarvenými květy, která je tradičně pěstována v zahradách jako okrasná rostlina. Je jedním ze tří druhů rodu plamenka, které se v České republice jako okrasné rostliny běžně pěstují a občas zplaňují do volné přírody.

Der Einjährige Phlox ("Phlox drummondii"), auch Sommer-Phlox oder Einjährige Flammenblume genannt, ist eine Pflanzenart aus der Familie der Sperrkrautgewächse (Polemoniaceae).


Historie.

Autorem, projektantem, realizátorem a investorem Stüdlhütte/Stüdlovy chaty v sedle Vanitscharte na úpatí hřebene Stüdlgrat vedoucímu na nejvyšší vrchol Rakouska Grossglockner se stal pražský obchodník Johann Stüdl (1839-1924), syn pražského lahůdkáře. V roce 1869 se jednalo o první horolezeckou chatu ve Východních Alpách. Alpinistický nadšenec J. Stüdl ji dal od jara do vybudoval pro vesničku Kals a celou oblast jižně od Großglockneru. Österreichischer Alpenverein/Rakouský alpinistický spolek tehdy odmítl na stavbu chaty přispět a tak ji Stüdl financoval i s přístupovými cestami (později i zajištění hřebene Stüdlgrat na vrchol Großglockneru) celou z vlastních financí. Na stavbě se podíleli zejména horští vůdci z Kalsu pod vedením okresního inženýra z východotyrolského Lienzu Egida Peggera.  Po jejím slavnostním vysvěcení farářem Lerchem z Kalsu 15. září 1869 Stüdl sepsal inventář a domácí řád, který jasně definoval vlastnictví, dohled nad chatou, její návštěvnost, přespávání, stravování, úklid i cenu. V září 1869 chatu věnoval hospodáři z Kalsu Thomasovi Groderovi, který se zavázal chatu udržovat a v případě potřeby zvětšit. Další přestavby proběhly v roce 1870 a v letech 1872 a 1873, kdy poskytovala ubytování pro 30 lidí. Nakonec chatu Stüdl v červenci 1877 odkoupil zpátky, jelikož se o ni nikdo nestaral. Od roku 1883 byla Stüdlhütte celoročně otevřena a pro stoupající nároky turistů v letech 1887 a 1892 znovu zvětšena a stavebně upravena. Zrovna tak byla upravena i přístupová cesta (3 mosty), která se od roku 1894 dala celá projet na koni.  Před první světovou válkou ve dnech 1. a 2. srpna 1910 zde pobýval při svém výstupu na Grossglockner král Fridrich August I. Saský. Jeho obraz je stálým inventářem horské chaty. Během první světové války nebyla chata v provozu a v roce 1919 se nacházela v dezolátním stavu: „okna byla rozbita, střecha netěsnila a vnitřní vybavení bylo povětrnostními podmínkami poškozené”. DuÖAV poskytl subvenci nejprve ve výši 20 000 Kč a v dalších letech 150 000 Říšských marek.  V roce 1926 prošla chata velkou přestavbou za 347 983 Kč (k tomu 20 800 Kč za nové vnitřní vybavení) a stala se tak největší horskou chatou ve Vysokých Taurách (pro 60 osob). V den 60. výročí jejího prvního otevření 22. 7. 1928 se konalo její slavnostní znovuotevření a v tomto roce ji navštívilo 2 502 turistů.

Stüdlhütte () je horská chata v rakouských Alpách a je spravována mnichovskou sekcí Německého alpského spolku. Byla postavena z financí alpinistického nadšence a předsedy spolku Pražské sekce Německého a rakouského alpského spolku/Deutscher und Österreichischer Alpenverein (DuÖAV) Johanna Stüdla (1839 Praha - 29.1.1924 Salzburg). Poslední její rekonstrukce proběhla v letech 1993-1996. Až do roku 1945 byla Stüdlhütte chloubou Pražské sekce. Dnes je to moderní horská chata, která umožňuje přespání až 200 horolezcům.

Die Stüdlhütte ist eine Hütte der Sektion Oberland des Deutschen Alpenvereins in der Glocknergruppe auf einer Höhe von Sie liegt in der Fanatscharte am Fuße des Stüdlgrates, der einen anspruchsvollen Anstieg auf den Großglockner darstellt. Die erste Hütte wurde 1868 erbaut, von 1993 bis 1996 wurde der moderne Neubau errichtet.


Současnost.

V roce 2018 byla nedaleko autobusového nádraží vybudována pumptrack dráha pro cyklisty. V roce 2019 měl být dokončen v obci koupací biotop, který se nachází na místě bývalého koupaliště. Otevřen měl být dne 1. července 2019. Je připraven na 400 návštěvníků, rozměry jsou 50 na 30 metrů. Součástí je velký tobogán, bylo připraveno i

Název.

Název města Jemnice (Jamnic, Gemeniz, Gemnyc, Jamnice) poukazuje na jeho hornickou tradici, sídlo „jamníků“ (horníků) či místo, kde se dolovalo (Jamnice, Jemnice, Jemnička, Jemniště i Jámy), tedy „Jamné místo”. Původ pomístního jména „jáma“ najdeme v zaniklém německém apelativu „Gruba“ (z něm. Grube = jáma). Zatímco v historických pramenech uváděná těžba zlata je v Jemnici založena pouze na falzu, stříbro se u Jemnice skutečně dolovalo a starší románská osada Podolí s kostelem zasvěceným sv. Jakubu, tehdejšímu patronu havířů, bývala hornickou osadou.

Polní tratě.

Mapování z roku 1824 uvádí polní tratě: Bažantnice, Smrček, Za Šibenicí (Nad Šibenicí), Pod Smrčkem, V Dílech za cihelnou, Za cihelnou, Wleží Hora (Rovný Hory), Padielky k Loučce, U Havířských jam, Díle k Stráži, Druhý Díle k Stráži, Swiceník, V Jemničkách, Na Jemničkách (Gemnickach), Theinitzer

Historie.

První počátky osady v Podolí jsou spojeny s nedalekým hradem Bítovem, střediskem brněnsko-znojemského údělu, po roce 1101 znojemského údělného knížectví a nakonec vydělené bítovské provincie, z kterého byla od 12. století řízena kolonizace dosud téměř neosídlených lesů Českomoravské vrchoviny. Poprvé je město Jemnice zmíněno v písemných pramenech roku 1227, kdy Přemysl Otakar I. pověřil správce bítovské provincie Petra prodejem lovětínského újezdu louckému klášteru. V 90. letech 13. století postoupil český král Václav II. hrad Bítov Raimundovi z Lichtenburka, který jej získal v roce 1307 od Jindřicha Korutanského do svobodného dědictví. Jeho správní úlohu pak přebral zeměpanský hrad v Jemnici. První písemná zmínka v zemských deskách (Liber domini Erhardi de Cunstat primus) o jemnické provincii pochází z roku 1348, kdy jsou ve výčtu přísedících u zemského soudu v Brně uvedeni znojemští a jemničtí úředníci (Snoymensis et Jempnicensis beneficiarijs).

Lokalita Podolí.

Na základě archeologického průzkumu z roku 1995, který byl prováděn v lokalitě současného zámku, se pravděpodobně původní knížecí dvorec nacházel na pravém břehu řeky Želetavky, v lokalitě u kostela sv. Jakuba Většího. Ve 13. století za vlády Přemysla Otakara II. pak došlo k přeložení osady na strmý ostroh na levém břehu řeky. Z románské rotundy neznámého svěcení se zachovala jen její kamenná věž, sloužící dlouhá století jako zvonička kostela.  Někteří starší historikové a vlastivědní pracovníci (zejména vídeňský profesor August Prokop, Dr. J. L. Červinka a Ing. K. Bakeš) zastávali názor, že loď stávajícího kostela sv. Jakuba a tato románská věž jsou zbytky bývalého knížecího dvorce z 11. až 12. století. Podle nich se měl v místě kostela sv. Jakuba nacházet knížecí palác, postavený kolem roku 1100 královnou vdovou Svatavou Polskou, která zde měla prožít část svého života a odtud usmiřovat své znepřátelené příbuzné, po ní pak i někteří její synové, vnuci a další Přemyslovci (např. Jaromír Jemnický, syn Bořivoje II. a Helbirgy Babenberské, Děpolt I. či Svatopluk Jemnický).  Uvedená tvrzení opírali o

Královské město.

Založení hradu je připisováno Přemyslu Otakaru II., jeho dokončení pak Václavu II. Samotné město, přeložené na výběžek náhorní planiny na protějším břehu Želetavky, prošlo do této doby zakládající fází a k jeho úplnému zformování s hlavní opevňovací hradbou přikročil Jan Lucemburský. Na počátku 14. století získali páni z Lichtenburka do dědičné lenní držby hrad Bítov a provinční správu převzal jemnický hrad. Město Jemnice se tak stalo hospodářským centrem provincie.  Jemnici s prostorným tržištěm chránil na východní straně hrad se třemi nárožními věžemi, na němž byli koncem 13. století zmiňováni purkrabí, v roce 1295 Tymo (purcrauius de Gemnicz) a roku 1298 Jan z Benešova, předek pánů z Bučovic. Předhradí se rozprostíralo až k Velké (Horní, východní) bráně, která stála mezi hradem a severovýchodním nárožím městského opevnění. K Velké bráně se sbíhaly cesty od Moravských Budějovic, Znojma a Drosendorfu, od druhé Dolní brány (též Malé) v severozápadním cípu města cesta pokračovala po úbočí dolů k brodu či mostu přes Želetavku do Podolí, odkud se pak větvila ve směru na Staré Hobzí – Slavonice a druhým směrem na Dačice. Vzhledem k tomu, že ve městě chyběl kostel, sloužil kostel sv. Jakuba v Podolí jako farní. Na náměstí zprvu stála kaple, ke které

Poddanské město.

V roce 1530 propustil Ferdinand I. Habsburský Jemnici

Obyvatelstvo.

Protektorát Čechy a Morava.

Během náborové akce do Národního souručenství (NS) v Jemnici a na soudním okrese se z celkového počtu 3 458 mužů přihlásilo 3 435, což činilo 99,5 %. V 16 obcích soudního okresu byl výsledek náborové akce stoprocentní. Přihlásili se všichni mužové starší 21 roků. V Jemnici samé se přihlásilo ze 1 033 mužů starších 21 roků 1 025 mužů. Okresní vedení Národního souručenství schválil inž. Karel Staněk, krajský vedoucí NS: zástupce vedoucího br. Ant. Simandl (rolník, Jemnice-Podolí), druhý zástupce vedoucího Fr. Plechl (rolník, Louka), jednatel br. Jan Brychta (malorolník, Budkov), hospodář br. Jos. Šenda

Zajímavosti a pamětihodnosti.

Svatovítská slavnost (Barchan).

Jemnice má dvě vzácné památky na své dějiny: sochu, která je lidově označována jako „Kamenná panna“, a svatovítskou slavnost zvanou „Barchan“. Je přirozené, že neznámý původ obou památek odedávna zajímal občany města a existují pověsti, které je vysvětlují. Původ „Kamenné panny“ klade lidová až k samým základům města Jemnice, původ svatovítské slavnosti „Barchan“ do dob největšího rozkvětu bohatstvím a svobodami kdysi oplývajícího města.  Rodilí občané pod pojmem „svatovítská slavnost Barchan“ dlouho rozuměli slavnost mající dvě části – církevní a světskou. Dopolední část (církevní) se skládala z procesí (pouť) ke kostelíku sv. Víta a slavné mše, odpolední část (světská) z běhu čtyř mládenců oblečených v krojích, na který navazovala zábava a tanec. Pojmenování slavnosti je odvozeno od látky barchet, kterou obdrží vítěz běhu.  První zmínka o slavnosti pochází z roku 1713 a praví se v ní: Ze zprávy vyplývá, že v roce 1713 měla slavnost ustálená pravidla a byla tedy slavena již delší dobu. Pravidla se však v průběhu doby měnila a dnes má slavnost jiný průběh než tomu bývalo dříve. Lze rozeznat tři hlavní druhy slavnosti. Její nejstarší podobu přibližuje J. S. Menšík:  Když koncem 19. století přešlo vedení radnice z německých do českých rukou, změnil se i průběh odpolední části slavnosti. Z popudu učitele Hosáka, za přispění horlivých pomocníků učitele Lisovského a syna obchodníka Antonína Procházky a za finanční podpory místních obchodníků byl scénář slavnosti přepracován a slavnost v novém provedení připravena a poprvé provedena v roce 1902. Hlavní změna spočívala v tom, že se její součástí stal „královský“ průvod. Podle pamětníka měla slavnost zhruba následující průběh:  Slavnost v tomto provedení, s menší či větší okázalostí, se konala více než 60 roků a lákala diváky z celého dalekého okolí. Hostem byl i prezident T. G. Masaryk; z jeho návštěvy Jemnice se zachoval film. V šedesátých létech minulého století přestal být konán poutní průvod ke kostelu sv. Víta a změnil se i scénář slavnosti. Krojovaný průvod včele s „králem“ a „královnou“ se řadí na Horních Valech, následně prochází městem, chvíli zůstane stát před cílem běhu, kde se k němu po doběhnutí připojí běžci, a všichni pak pokračují do areálu sokolovny. Tam je namísto proslovu o původu slavnosti konáno divadelní představení přibližující divákům historii Barchanu. V jeho průběhu jsou běžcům předávány ceny.

Původ slavnosti.

Existují dva základní druhy názorů (dvě teorie) na původ slavnosti. V menšině jsou ti, kteří tvrdí, že chybí záznamy o pobytu královny Elišky a krále Jana v Jemnici, slavnost nemá historické opodstatnění, vyvinula se z jiné slavnosti známé pod názvem „střílení k ptáku“ a jde svým způsobem o „pouťovou atrakci“. Druzí, a těch je většina, vychází z dochovaného ústního podání a jsou přesvědčeni, že slavnost je připomínkou pobytu královny Elišky v Jemnice, tedy odrazem skutečné historické události. Ti druzí se liší nejen v názorech, kdy Eliška ve městě přebývala, ale také v tom, co je starší, zda slavnost nebo svatovítská pouť.  Válečných tažení, kdy král Jan pobýval na Moravě nebo přes ni s vojskem táhl, bylo několik. V úvahu přicházejí dva termíny. V roce 1312 se Jan vydal na Moravu k pokoření vzpoury mnoha moravských pánů i opavského vévody, v roce 1315 svedl u Holíče bitvu s Matůšem Čákem, který ohrožoval vojenskými vpády východomoravské pomezí.  Josef Stanislav Menšík se ve svém článku odvolává na starodávnou pověst, z níž dovozuje, že slavností se oslavuje památka šťastného příchodu čtyř poslů do města Jemnice, jež vyslal roku 1315 Jan Lucemburský ke své manželce Elišce, která tam přebývala, protože ji král v ten čas jemnickým měšťanům svěřil do hostinské ochrany. Poslové královně přinášeli zprávy o průběhu bitvy a o vítězství, kterého mladý král dobyl nad Matějem hrabětem Trenčanským. Ústřední postavou pověsti je královna Eliška Přemyslovna, která však v té době manžela doprovázet nemohla, protože 20. května 1315 porodila v Praze druhou dceru Jitku.  Na výše uvedený fakt poukázal již František Jech ve své knize "Založení a zlatá doba Jemnice". Týž se domnívá se, že Eliška pobývala v Jemnici v roce 1312 a královští poslové ji informují o tom, jak její mladý manžel postupně získává faktickou vládu nad Moravou. Začal obléháním hradu Ungersperku (nyní Sádku) nedaleko Třebíče, který dobyl (červen) a odbojníky tam na místě potrestal. Pak vyvrátil pevný hrad Račice, (19. července); obléhání hradů Sádek a Račice vojsky Jana Lucemburského je zaznamenáno ve Zbraslavské kronice. Úspěšná byla i diplomatická jednání. Např. Mikuláš Opavský mu v Brně (20. července) složil slib věrnosti. Pak se podle F. Jecha král vrací zpět do Prahy. Z pramenů je však známo, že král Jan na Moravě pobýval dále, protože ještě v srpnu (29.) potvrzuje brněnským měšťanům privilegia svého předchůdce českého krále Rudolfa Habsburského.  O pobytu královny Elišky na Moravě v roce 1312, okolo svátku Nanebevzetí Páně (v roce 1312 připadal na 4. květen), existuje písemná zpráva. Je uvedena v "Kronice zbraslavské". K roku 1312 se v ní připomíná zázrak, který se měl stát v Ivančicích. Kronikář v ní uvádí, že „V oné době okolo svátku Nanebevzetí Páně přišla do krajin moravských jasná paní Eliška, královna česká a polská, dcera blahé paměti pana Václava, krále týchž království, prvního zakladatele Zbraslavi, a uslyšela tam z pravdivého vypravování paní abatyše z Oslavany a od četných jiných hodnověrných osob, které byly při té události přítomny, co se slavně stalo s onou spasitelnou svátostí. A proto hned začala z vrozené sobě zbožnosti vřele planouti zbožnou touhou, aby mohla uviděti onu tak spasitelnou a zázračnou hostii.“  Existuje i další nepřímý důkaz o tom, že v Jemnici skutečně být mohla. Při své cestě z Ivančic do Jemnice onemocněla a vyhledala pomoc v jednom mlýnu nedaleko Příštpo; druhá verze pověsti mluví jen o tom, že „kdysi se ve mlýně nechtěně zdržoval jakýsi král či jeho manželka“. Tam ji ošetřili, jí a její doprovod na nezbytnou dobu ubytovali a uhostili. V té době v Čechách i na Moravě panovala velká drahota a mlynář v souvislostí s tím musel vynaložit mnoho peněz. Královna ho za odměnu povýšila na svobodníka a mlýn byl od té doby nazýván Královec. Kamenný erb, který nechal mlynář zhotovit a umístit do štítu mlýna a měl budoucím pokolením prokazovat udělení svobody a dokládal pobyt královny ve mlýně, byl odstraněn až po roce 1918. Tato událost je však významná ještě z jiného důvodu. Je dokladem toho, že královna měla právo udělovat poddaným svobodu a také ho využívala.  Zajímavá zmínka vztahující se ke slavnosti Barchan se nachází také v historii osady Tři Koroptve. K jejím vzniku se váže pověst, podle které král Jan Lucemburský, když táhl s vojskem od Jemnice proti Matyáši Trenčanskému, v prostoru dnešní osady zastřelil tři bělavé koroptve. Králův doprovod viděl v této příhodě dobré znamení pro válečnou výpravu. Později zde byla vystavěna zájezdní hospoda z názvem „U tří koroptví“.  Nové poznatky vztahující se k historii slavnosti uvádí v dosud nepublikovaném článku „Slavnost Barchan v Jemnici“ (1971) Ing. Karel Bakeš, místní rodák, znalec středověké historie, historie města i problematiky středověkých rytířských řádů. Uvádí v něm např. že: „"na počátku 14. stol. se šlechtické tituly nedědily ale získávaly za službu králi, a to na základě prokázané statečnosti a věrnosti; ne každý šlechtic byl rytířem, na každý rytíř byl šlechticem. Povyšování až do stupně Rytíř příslušelo též královně. Rytíři se seskupovali do rytířských řádů, kde platila jiná pravidla. Například komtuři byli voleni. Jan Lucemburský byl členem řádu rytířů Krista (Panny Marie?) a později i jeho hlavou. Proto v jeho doprovodu byli řádoví rytíři, ale i ti, kteří o členství usilovali. Každý kdo se ucházel o přijetí do rytířského řádu byl seznámen (zasvěcen) nejen s podmínkami které

Kamenná panna.

Kamenná panna je druhou „tajemnou památkou“ Jemnice. Jde o figurální reliéf, (poloplastický reliéf) znázorňující ženu s rukama zkříženými na řasnatém oděvu. Je vysoká 88 cm a stáří ani motiv (účel) nejsou známy. V roce 1801 byla „znovuobjevena“ v rumu, když se zřítila část hradební zdi do příkopu Jordán. Následně byla umístěna na vnější stranu zdi Dolní (Malé) brány, protože v té době převládl názor, Kamenná panna je znamením, že „Jemnice je pannou zachovalou, protože nikdy a nikterak od nepřátel dobyta nebyla“.  K této památce se vztahují dvě pověsti. Podle první se jedná o podobiznu bájené zakladatelky města panny Jemné, dcery pohanského knížete, který držel krajinu od pramenů Želetavky hluboko do Rakous a sídlil v Drozdovicích. Na pověst se odvolávají F. Jech i J. S. Menšík, ale poprvé byla zveřejněna až v roce 1998“. Podle této pověsti jsou Drozdovice a Jemnice města sesterská, která v době svého založení si byla podobná jako vejce vejci. Podle druhé pověsti je obrazem pohanské bohyně.  I když se jedná o památku starou, žádný ze znalců umění ani historie se jí nezabýval. F. Jechem byla vyslovena domněnka, že Kamenná panna by mohla připomínat dobu, kdy zde pobývala královská dcera Anežka. Tu otec Přemysl Otakar I. zasnoubil synu císaře Fridricha II. Jindřichovi. Aby nabyla dvorních mravů, dal ji k vychování ke dvoru rakouského vévody Leopolda do Vídně. Leopold však přiměl císaře,

Kapistránská lípa.

Na severním okraji města vedle kostela sv. Víta, který se dochoval ze zaniklého kláštera, se nachází prastará lípa. Staří stromu se odhaduje na 450 až 550 roků a obvod kmene měří téměř 9 metrů. Její korunu poničil v srpnu 1890 silný vítr a zdálo se, že strom dožije. Pak ale z původního kmene vyrazily omladky a strom začal opět obrůstat. Zbytek kmene byl zpevněn cihlovou výplní a maltou tak dovedně, že i dnes budí dojem věkovitého a mohutného stromu. Dříve byla lípa známá i pod názvem „svatovítská“. Mše svaté při svátku zdejšího patrona

Kallabův domov mládeže.

V roce 1940 navrhl do Jemnice dětský domov mládeže český architekt Bohuslav Fuchs, domov byl pojmenován podle Jaroslava Kallaby. V poválečných letech

Židovská čtvrť.

Jemnická židovská čtvrť leží v jihovýchodní části městského centra u zámku – dnes jde o ulici U Templu, Zámeckou a Havlíčkovo náměstí. Dodnes zde stojí 22 z původních 31 domů včetně chederu otevřeného v roce 1812 v ulici U Templu čp. 160

Další pamětihodnosti.

V Jemnici do roku 1970 sídlila lesnická střední škola, při které bylo provozováno arboretum, to bylo později uzavřeno a mezi lety 2015

Jemnice () je městem ležícím v okrese Třebíč v Kraji Vysočina, jihozápadně od města Třebíče. Nadmořská výška obce je 470 metrů nad mořem. Obec patří do správního obvodu obce s rozšířenou působností Moravské Budějovice. Žije zde obyvatel.

Jemnice (deutsch "Jamnitz", älter auch "Jemnitz", "Gemnitz" und "Jempnitz") ist eine Stadt in Tschechien mit 4300 Einwohnern in der mährischen Region Vysočina. Die Stadt ist Mitglied der Mikroregion Jemnice.


Funkce.

Funkce IgD je od svého objevu v roce 1964 stále neznámá. Je přítomný u různých živočišných druhů, od chrupavčitých ryb až po člověka (pravděpodobně vyjma ptáků). Tento všudypřítomný výskyt u druhů s adaptivním imunitním systémem demonstruje, že IgD je stejně starý jako IgM a naznačuje důležitost jeho imunologických funkcí.  Funkcí IgD je poskytovat B buňkám signál k aktivaci. Aktivací jsou B buňky připraveny k imunitní obraně těla. Během diferenciace B buněk je nezralými B buňkami produkován izotyp IgM. IgD začíná být exprimován až když B buňky opouští kostní dřeň, aby osídlily periferní lymfatické tkáně. Když B buňky dosáhnou svého zralého stavu, exprimují současně jak IgM, tak IgD. Übelhart a kol. provedli v roce 2016 studii, kde zjistili, že signalizace IgD je vyvolána pouze repetitivními multivalentními imunogeny, zatímco IgM může být vyvolána buď rozpustnými monomerními nebo multivalentními imunogeny. Cδ knockout myš (myš, která byla geneticky upravena, aby neprodukovala IgD) nevykazuje žádné podstatné defekty B buněk. IgD může hrát roli při alergických reakcích.  Nedávno bylo zjištěno, že IgD se váže na bazofily a žírné buňky a aktivuje je k produkci antimikrobiálních faktorů, které se u lidí účastní imunitní obrany v dýchacím traktu. Také stimuluje bazofily k uvolnění homeostatických faktorů B buněk. Toto je v souladu se sníženým počtem periferních B buněk, sníženou hladinou sérového IgE a defektní primární IgG1 odpovědi u IgD knockout myší.

Metody koexprese.

Lokus kódující těžký řetězec u člověka obsahuje sérii konstantních (C) genů na 3', z nichž každý poskytuje izotyp Ig. Gen Cμ (IgM) je na 3' a nejblíže VDJ komplexu, zatímco gen Cδ se nachází dále od 3' za Cμ.  Primární mRNA transkript bude obsahovat transkribovaný VDJ komplex a Cμ a Cδ geny s introny mezi nimi.  Následně může dojít k alternativnímu sestřihu, což způsobí, že se na funkční mRNA objeví buď Cμ, nebo Cδ (μ mRNA a respektive δ mRNA). Alternativní sestřih je považován za možný kvůli dvěma polyadenylačním místům, kdy jedno se vyskytuje mezi Cμ a Cδ a druhé na 3' Cδ (polyadenylace v posledně uvedeném místě způsobí, že Cμ bude vystřižen spolu s intronem). Přesný mechanismus výběru polyadenylačního místa však zůstává nejasný.  Výsledná funkční mRNA bude mít oblasti VDJ a C souvislé a její translace vytvoří buď těžký řetězec μ nebo těžký řetězec δ. Pak se těžké řetězce spojí buď s κ nebo λ lehkými řetězci, aby se vytvořila konečná IgM nebo IgD protilátka.  Protein 318 s motivem zinkových prstů (ZNF318) podporuje expresi IgD a kontrolu alternativního sestřihu dlouhé pre-mRNA. U nezralých B lymfocytů, které většinou exprimují μ transkript, neexistuje exprese ZFP318, ale u zralých B lymfocytů s duální expresí IgM a IgD se vytvoří jak μ, tak δ transkript a je exprimován ZFP318. Enders a kol. v roce 2014 objevili, že nulové mutace v ZFP318 u myší vedly k absenci exprese IgD.

Aktivace imunitních odpovědí skrze IgD.

Adaptivní a vrozené imunitní reakce mohou být aktivovány prostřednictvím membránově zakotveného IgD, který funguje jako součást komplexů B buněčných receptorů (BCR) nebo prostřednictvím rozpustné formy IgD, která se váže na monocyty, žírné buňky nebo bazofily. Aktivace imunitní odpovědi prostřednictvím IgD tedy může potenciálně zhoršit autoimunitní onemocnění a alergický zánět kůže. Nguyen TG a kol. ukázali, že léčba monoklonální nebo polyklonální anti-IgD protilátkou zmírňuje závažnost onemocnění u myších modelů s kolagenem indukovanou artritidu. [9] Tyto nové terapeutické účinky při léčbě anti-IgD byly později potvrzeny jinou skupinou u myšího modelu s nemocí motýlích křídel a chronickou kontaktní hypersenzitivitou.

Imunoglobulin D (IgD) je izotyp protilátky, který tvoří asi 1 % proteinů plazmatických membrán nezralých B lymfocytů, kde je obvykle exprimován současně s dalším typem protilátky, IgM. IgD je produkován také v rozpustné formě, vyskytující se ve velmi malé koncentraci v krevním séru, kde představuje 0,25 % všech imunoglobulinů. Relativní molekulová hmotnost rozpustného IgD je 186 kD a poločas rozpadu je 2,8 dne. Rozpustný IgD je produkován jako monomerní protilátka se dvěma těžkými řetězci třídy delta (δ) a dvěma lehkými řetězci Ig.

Immunglobulin D (IgD) ist ein Y-förmiges Antikörpermolekül, welches mit einer Konzentration von 0,03 mg/ml – das entspricht weniger als 1 % der menschlichen Serum-Immunglobuline – im Blutserum von Wirbeltieren (außer Vögeln) vorkommt. Seine genaue Funktion ist bisher noch unbekannt. IgD kommt auf B-Lymphozyten vor. In seiner freien Form wird es sehr rasch abgebaut.


Vzdělání.

Vzděláním je fyzik, v roce 1984 absolvoval Matematicko-fyzikálně-chemickou fakultu Vratislavské univerzity, v roce 1992 ukončil další studia v oboru administrace na Fakultě práva a administrace Univerzity Adama Mickiewicze v Poznani.  Doktorandské studium zahájil na Fakultě ekonomických věd a řízení Štětínské univerzity pod vedením prof. Teresy Lubińské, která se později stala prvním ministryní financí jeho vlády.

Politická činnost.

Od roku 1997 je poslancem Sejmu. V letech 1999–2000 vedoucí Politického kabinetu premiéra Jerzyho Buzka, podal demisi s tím, že nemá možnosti realizovat vlastní politické myšlenky.  V 80. letech působil v opozici, byl členem Solidarity, aktivně se účastnil politického života konzervativních kruhů v gorzowské oblasti.  V roce 1989 spoluzakládal Zjednoczenie Chrześcijańsko-Narodowe. Od roku 1994 vedl oblastní vedení ZChN v Gorzowě. V letech 1994-1998 zasedal v hlavním vedení. Prosazuje křesťanské hodnoty v politickém i společenském životě. Jako náměstek ministra školství odmítal zavádění sexuální výchovy do školních osnov.  V Sejmu byl členem parlamentního klubu Akcja Wyborcza Solidarność. V roce 2001 spolu s dalšími členy ZChN spoluzakládal Przymierze Prawicy. Od okamžiku spojení Przymierza Prawicy s PiS (2002) je členem PiS. Od dubna do září 2001 předsedal parlamentnímu klubu PiS v Sejmu. V roce 2004 vedl Komisi národního majetku Sejmu.

Premiérem.

Do podzimu 2005 nebyl veřejně příliš známý, jeho nominace na premiéra byla překvapující. Na podzim 2005 probíhaly v Polsku parlamentní i prezidentské volby. Parlamentní vyhrála strana PiS, ale její předseda Jarosław Kaczyński se nechtěl stát premiérem, aby tím před druhým kolem prezidentských voleb neohrozil šance svého bratra na zisk prezidentského úřadu. Proto Jarosław Kaczyński určil, že vládu bude sestavovat právě Kazimierz Marcinkiewicz. Jarosław Kaczyński při tom deklaroval, že to není premiér jen do konce druhého kola prezidentských voleb, ale na celé čtyři roky.  V pátek 7. července večer krátce před odletem na oficiální dvoudenní návštěvu do Chorvatska zrušil oficiální návštěvu a přišel na zasedání Politického výboru PiS, který si na tento termín naplánoval schůzku, a oznámil, že má v úmyslu podat demisi. Politický výbor PiS ihned jednomyslně doporučil na premiéra Jarosława Kaczyńského. Podle politických komentátorů už delší dobu Jarosławu Kaczyńskému vadila vysoká popularita Marcinkiewicze (Marcinkiewicz velmi dobře zvládal PR), červnové jmenování nového ministra financí bez konzultace s Kaczyńským a neočekávaná a nekonzultovaná schůzka s předsedou PO Donaldem Tuskem, která se po parlamentních volbách na podzim 2005 stala pro PiS úhlavním nepřítelem a kterou v každém politickém vystoupení kritizují až očerňují. Oficiálně strana PiS oznámila, že Marcinkiewicz má být kandidátem na úřad primátora Varšavy v komunálních volbách na podzim 2006, ale komentátoři nevěří, že to byl pravý důvod jeho demise.  Dne 10. července Marcinkiewicz opravdu demisi podal, ale tisk si všiml, že zatímco jindy premiér podává demisi veřejně v reprezentačních místnostech, tentokrát došlo k podání demise za uzavřenými dveřmi.

Kazimierz Marcinkiewicz [kažiměš marčjinkjevič] (* 20. prosince 1959 Gorzów Wielkopolski) je polský politik, člen PiS, od 31. října 2005 do 10. července 2006 byl polským premiérem.

Kazimierz Marcinkiewicz () (* 20. Dezember 1959 in Gorzów Wielkopolski) ist ein konservativer polnischer Politiker und war zwischen dem 31. Oktober 2005 und dem 14. Juli 2006 Ministerpräsident des Landes als Nachfolger von Marek Belka.