Popis závodu.

Největší sázkou do loterie při Grand Prix Belgie, bylo bezesporu počasí, které výrazně zkomplikovalo již kvalifikaci a ani předpověď pro nedělní závod nebyla nijak příznivá, sice slibovala start na suchu, ale v průběhu závodu měl přijít prudký déšť.

Kvalifikace.

Kvalifikace se odehrávala na mokré trati, která v závěru pomalu osychala. Všechna tato úskalí nejlépe zvládli stratégové od Williams, kteří zvolili správné nastavení vozu a vystihli okamžik osychání vozovky pro vhodnou volbu pneumatik. Juan Pablo Montoya si tak vyjel své druhé pole position a v první řadě ho doplnil stájový kolega Ralf Schumacher. Druhou řadu tvořili němečtí piloti Michael Schumacher a asi největší překvapení kvalifikace Frentzen, v třetí řadě stálo druhé Ferrari řízené Barrichellem a Jacques Villeneuve s vozem B.A.R. Sedmá příčka patřila Häkkinenovi s vozem McLaren a Fisichellovi s Benettonem. První desítku doplnil ještě Coulthard na druhém McLaren a Pedro de la Rosa s vozem Jaguar.

Závod.

Dopoledne v zahřívacím tréninku tvrdě havaroval v zatáčce Stavelot Fernando Alonso, jeho vůz Minardi byl zcela zdemolován, jezdec však vystoupil sám, sice otřesen, ale nezraněn a postavil se i na start odpoledního závodu.  Start se hned na první pokus nezdařil, Frentzenovi zhasl motor a tak byl startovní proces přerušen a jezdci absolvovali další zaváděcí kolo. Frantzen tak přišel o své čtvrté místo na startu a startoval tak z konce pole. Pří startu do druhého zahřívacího kola měl problém i nejrychlejší pilot kvalifikace Montoya a tak ho potkal stejný osud jako Frentzena.  Druhý start již vyšel na 100% a do čela šel Ralf Schumacher před svým bratrem Michaelem, Barrichellem a Fisichellou, který skvěle odstartoval a prosmýkl se z 8. na čtvrté místo. Již ve výjezdu z Eau Rouge si oba bratři vyměnili pozice, také Montoya se rychle dostával dopředu. V čele jedoucí Michael Schumacher si již po třech kolech vyjel náskok přes 5s před svým bratem Ralfem, který se tak ocitl v rudých kleštích, neboť na něj dorážel na třetím místě jedoucí Barrichello na druhém Ferrari.

Postavení na startu.

Juan Pablo Montoya - Williams FW23- 1'52.072

Grand Prix Belgie (LIX Foster's Grand Prix de Belgique) byla 14. závodem sezóny 2001, který se konal 2. září 2001 na okruhu Spa-Francorchamps. V závodě zvítězil již po páté, Michael Schumacher na voze Ferrari. Grand Prix Belgie byla závodem smíšených pocitů, zatímco Michael Schumacher slavil snadné 52 vítězství, kterým překonal rekord Alaina Prosta (51), a stal se tak nejúspěšnějším jezdcem. Nad Spa se vznášela pochmurná atmosféra, každý se znepokojoval nad osudem Luciana Burtiho, který těžce havaroval v nájezdu do Blanchimont v pátém kole. Z hrůzostrašné havárie v 300 km rychlosti nakonec Brazilec vyvázl jen s povrchovým zraněním.

Der Große Preis von Belgien 2001 fand am 2. September auf dem Circuit de Spa-Francorchamps in Spa statt und war das 14. Rennen der Formel-1-Weltmeisterschaft 2001.


Trolejbusová doprava v Mariánských Lázních

Historie.

Zahájení provozu.

Na počátku 20. století byla v Mariánských Lázních zavedena tramvajová doprava. Stejně jako v mnoha jiných městech tehdejšího Československa ale bylo po druhé světové válce rozhodnuto, že bude nahrazena dopravou trolejbusovou. Již druhý den poté (27. dubna 1952), co byl tramvajový provoz ukončen, vyjely první trolejbusové vozy typu Škoda 7Tr do ulic. V první etapě výstavby sítě existovala jen jedna trať vedoucí od nádraží ke "Goetheovu náměstí" (tehdy "Gottwaldovu") v centru města. U nádraží byla trať ukončena blokovou smyčkou; celá trať vedla většinou v trase právě zrušené tramvajové linky, novinkou a víceméně i důvodem výstavby trolejbusové sítě však bylo prodloužení přímo do centra lázeňské čtvrti. O rok později, 30. dubna 1953, byl otevřen pro veřejnost i nový úsek k Lesnímu prameni, zatím však pouze pro příležitostnou dopravu rekreantů do lázeňských zotavoven.

60. a 70. léta.

V roce 1960 se trolejbusy rozjely i do Úšovic, první smyčka vznikla na náměstíčku za dnešní zastávkou "Kovárna". Výstavba se zde ale nezastavila, roku 1961 opodál vznikla nová vozovna, v průběhu 60. let vyrostlo úšovické sídliště a smyčka byla v roce 1962 posunuta k areálu dopravnímu podniku. Poslední úsek, k Antoníčkovu prameni, byl zprovozněn v roce 1973. Úšovická linka také začala pravidelně využívat trolejbusovou trať k Lesnímu prameni. Současně se zprovozněním úšovické trati došlo k očíslování linek: trasa nádraží – "Gottwaldovo náměstí" byla označena číslem 1, trasa Úšovice – Lesní pramen číslem 2. Ve špičkových časech byla ještě provozována linka 3 v trase Úšovice – "Gottwaldovo náměstí".  Přelom 60. a 70. let také znamenal rozmach městských autobusových linek, které spojily s městem jak okolní sídelní celky (Velká Hleďsebe a Klimentov, Hamrníky, Zádub-Závišín), tak zajímavé turistické cíle (hotel Krakonoš, penzion Nimrod). V roce 1972 si dopravní podnik nadělil dárek v podobě moderního terminálu veřejné dopravy u zastávky "Taxislužba", dnešního "City Service", kde končila většina autobusových linek.

80. a 90. léta.

I v 80. letech v této malé trolejbusové síti vznikaly nové úseky a modernizoval se také vozový park. Přebudována byla trať u nádraží: konečná byla přesunuta k nedalekému sídlišti Panská Pole (1980). O čtyři roky později byla postavena dlouhá trať do Klimentova a Velké Hleďsebe ukončená velkou smyčkou vedoucí právě oběma obcemi.  Přestože v centru města byl úsek k Lesnímu prameni zrušen již v roce 1979, a opět roku 1986 obnoven, netrvalo dlouho a padlo opět rozhodnutí o ukončení provozu, tentokrát v roce 1996. Od této doby už k žádným přírůstkům v trolejbusové síti nedošlo.  V 80. letech se zde objevily sice nové vozy typu Škoda 14Tr, postupem času ale jejich počet klesal a celému systému hrozil v druhé polovině 90. let a na počátku 21. století zánik. Tomu se však podařilo zabránit.

Počátek 21. století.

V letech 2004 a 2005 byly zakoupeny dva nové nízkopodlažní trolejbusy typu Škoda 24Tr Irisbus. Roku 2006 k nim přibylo dalších pět vozů 24Tr, jejichž nákup spolufinancovala EU a její fondy, takže z flotily starších trolejbusů 14Tr zůstaly pouze dva vozy jako záložní. V únoru 2011 dopravce Městská doprava Mariánské Lázně s. r. o. navrhl, že trolejbusovou dopravu nahradí autobusy. Rozsah trolejbusové dopravy představoval 12 km tratí, čtyři linky a 9 trolejbusů, krom toho společnost vlastnila čtyři autobusy. Údržba vozidel i tratí stojí 6,5 milionu ročně. Městská dotace je asi 11 milionů ročně, dopravce by potřeboval asi o 6 milionů víc. V polovině března 2011 měla o řešení situace jednat valná hromada, která měla připravit podklady k rozhodnutí pro městské zastupitelstvo.  V letech 2011 a 2012 byl kompletně zrekonstruován prostor před železniční stanicí, byl zde postaven dopravní terminál, který využívají rovněž trolejbusy MHD. Kvůli přestavbě celého Nádražního náměstí musela být v říjnu 2011 zrušena krátká obratová stopa, která ale již nebyla od roku 1984 pravidelně pojížděna. Na přelomu června a července 2012 bylo demontováno trolejové vedení v Třebízského ulici k Lesnímu prameni, které nebylo od roku 1996 využíváno a bylo dlouhodobě odpojeno od zbytku sítě.  Dne 24. září 2013 zastupitelstvo města vzalo na vědomí zprávu rady města o postupném útlumu trolejbusové dopravy; ze tří variant útlumu zvolilo střední, do roku 2017. Rychlejší varianta nebyla možná kvůli dotacím, které byly použity na přestavbu přednádražního prostoru, takže ještě po dobu pěti let musí být trolejbusová doprava provozována, aby nebylo nutné vracet dotaci. Mají se postupně utlumovat investice a údržba trolejového vedení, například nebude vybudována nová trakční měnírna, která by jinak byla nutná, a nedojde ke „kompletní výměně trolejbusové trakce“. Zatím není rozhodnuto, zda některá linka nakonec zůstane. Pro rok 2013 byla původní částka 10 milionů korun, které byly v rozpočtu určeny na MHD, toho roku zvýšena na 12,8 milionu, pro rok 2014 má být vyhrazeno nejvýše 10,7 milionů. V rámci optimalizace mají být trolejbusy nahrazeny autobusy, zčásti malokapacitními. Podle tehdejšího starosty Zdeňka Krále (ODS) byla dosavadní podoba MHD neudržitelná, protože již do lázní nejezdí vlakem stovky odborářů a zrušeny byly dvě i vojenské posádky. Emisní limity pro autobusy jsou dnes takové, že oproti trolejbusům to není velký rozdíl. Snahou má být se orientovat na elektrobusy různých velikostí a nasazovat je v závislosti na vytíženosti jednotlivých spojů, aniž by bylo omezen počet spojů v dopravních špičkách.  Obrat v náhledu na další budoucnost trolejbusové dopravy v Mariánských Lázních přinesly komunální volby roku 2014, po nichž byla původní reprezentace města, odsuzující trolejbusy k zániku, odsunuta do pozadí. Nové vedení radnice si nechalo zpracovat studii o výhledu budoucího směrování MHD, z níž nejprve nejlépe vyšla varianta systému založeného pouze na elektrobusech. Po kritice této studie a objevení zjevných chyb a nepřesností si město nechalo zpracovat oponenturu, která naopak jednoznačně podpořila budoucnost trolejbusů. Pro požadavek plné elektrifikace MHD, pak zvítězila varianta systému založeného na parciálních trolejbusech vybavených trakční baterií. Ty by umožnily převzít dopravu i na místních autobusových linkách, čímž by mohly být autobusy z MHD zcela eliminovány. Záměr však narazil na nedostatek finančních prostředků poté, co město nebylo úspěšné v žádosti na dotaci z Evropské unie – mj. argumentem pro zamítnutí byl i fakt, že Mariánské Lázně mají „příliš čistý vzduch“. Při dalším pokusu o získání dotace město uspělo a v dubnu 2020 do města dorazilo 8 parciálních trolejbusů škoda 30tr.

Vozový park.

Trolejbusový provoz v Mariánských Lázních zahajovaly dvounápravové vozy Škoda 7Tr (4 vozy + 1 ojetý z Teplic). V dodávkách je poté následoval vzhledově stejný typ Škoda 8Tr (včetně prototypu; opět 4 vozy + 1 ojetý z Prešova). Od roku 1963 pak byly dodávány legendární trolejbusy Škoda 9Tr, kterých jezdilo v Mariánských Lázních celkem 20 kusů. Od roku 1974 zde jezdily i dva prototypy trolejbusů Škoda 14Tr. Sériové dodávky těchto vozidel začaly v roce 1981. Od roku 2004 pak byl vozový park téměř kompletně vyměněn; ze starších zde zůstaly pouhé dva vozy 14Tr jako záložní. Ostatní vozidla byla nahrazena moderními nízkopodlažními trolejbusy Škoda 24Tr Irisbus (celkem 7 kusů). V letech 2010 a 2011 byly odstaveny z provozu zbylé dva vozy 14Tr, využívané jako záložní, dopravce místo nich zakoupil dva modernizované trolejbusy 14TrM a 14TrR (též označován jako 14TrM), které vyřazovaly Plzeňské městské dopravní podniky. V Mariánských Lázních obdržely čísla 47 (ex Plzeň 417 – nová karoserie 14TrM z roku 2002) a 48 (ex Plzeň 439, modernizace 2001). Vůz 14TrM č. 48 byl roku 2014 prodán na Ukrajinu do Žytomyru. Provoz zbývajícího vysokopodlažního trolejbusu č. 47 byl ukončen v roce 2019. V červenci 2019 podepsala společnost Městská doprava Mariánské Lázně smlouvu na nákup 8 parciálních trolejbusů Škoda 30Tr SOR. Trolejbusy mají na jedno nabití ujet až 14 km a dodány měly být do začátku srpna 2020.  V dubnu 2020 bylo v provozu celkem 7 vozů typů:

V západočeském lázeňském městě Mariánské Lázně je síť trolejbusové dopravy, která byla zprovozněna v roce 1952. Městskou hromadnou dopravu od června 2006 provozuje společnost Městská doprava Mariánské Lázně s. r. o., která je ze 60 % vlastněna městem a od roku 2013 ze 40 % akciovou společností BENT HOLDING, a.s. se sídlem ve Zlíně. V letech 2004–2006 ji provozovala společnost Městská hromadná doprava Mariánské Lázně, a. s., jejímž stoprocentním vlastníkem byl Dopravní podnik Mariánské Lázně a. s., předtím byl dopravcem přímo Dopravní podnik Mariánské Lázně a. s., v letech 1988–1992 jeho předchůdce Dopravní podnik Mariánské Lázně, státní podnik.

Der Oberleitungsbus Marienbad ist das Oberleitungsbus-System der tschechischen Kurstadt Marienbad, tschechisch "Mariánské Lázně". Es ging am 27. April 1952 in Betrieb und ersetzte damals die 1902 eröffnete Straßenbahn Marienbad. Mit vier Linien, 27 Haltestellen und neun Wagen betreibt das Verkehrsunternehmen "Městská doprava Mariánské Lázně s.r.o.", abgekürzt "MDML", heute das kleinste tschechische Oberleitungsbusnetz. Die Gesellschaft ist auch für die drei Linien des örtlichen Stadtbusverkehrs zuständig.


Rozšíření.

Je přirozeně rozšířena na území probíhající ze severního Pákistánu přes indické oblasti západního Himálaje (Džammú a Kašmír, Uttarákhand a Himáčalpradéš), přes Tibet, Nepál, Sikkim a Bhútán až po indické oblasti východního Himálaje (Dárdžiling a Arunáčalpradéš). Jen velmi málo tento druh roste mimo oblastí přiléhající k Himálaji, pouze v jižní Africe je vysazován na lesních plantážích.  Ve vyšších nadmořských výškách se při svém přirozeném výskytu mísívá s cedrem himálajským a borovici himálajskou, z listnatých stromů pak s druhy "Quercus incana", "Schima wallichii" a "Rhododendron arboreum". Směrem ke své dolní hranici výskytu se borovice dlouholistá stává v lesích převažujícím druhem.

Ekologie.

Vyskytuje se v horách v nadmořské výšce 500 až 2300 m n. m., v pásu s letními monzunovými dešti mezi 72° až 95° východní zeměpisné délky a 27° až 35° severní zeměpisné šířky. Roste v teplotní zóně klasifikované jako UK 9, kde zimní teploty neklesají pod -7 °C. Na tomto prostoru je běžným druhem a nejrozšířenějším jehličnanem. Vytváří také jednodruhové porosty, nejčastěji na suchých, k požárům náchylných svazích. Dospělé stromy ohni poměrně odolávají a po silném, destruktivním požáru rychle regenerují a působí jako pionýrský druh. Opadané jehličí chemicky i mechanicky blokuje růst travin a proto pod stromy obvykle nebývá mnoho hořlavého materiálu.  Dobře roste v lehké, písčité, hlinité nebo jílovité, dobře odvodněné a často kyselé půdě tvořené pískovci. Upřednostňuje stanoviště s dobrým osluněním a vyžaduje spíše suchou než přemokřenou zeminu, oblast obvyklého výskytu je poznamenána dešťovými srážkami letního monzunu a podstatně sušší zimou. Její porosty sice bývají místy devastované kácením, osekáváním větví, těžbou pryskyřice nebo vypalováním, ale přirozenou cestou se dobře obnovují a proto není IUCN považována za zranitelný či ohrožený druh.

Popis.

Jednodomý, stálezelený, někdy vícekmenný strom dorůstající do výšky okolo 30, výjimečně i 40 m. Kmen o průměru až 1 m mívá červenohnědou, silnou, korkovitou a hluboce rozbrázděnou kůru. Jako následek poranění vytéká z pod kůry z pryskyřičných kanálků sladký klejotok tvořený polysacharidy. Hrubé větve vytvářející poměrně řidší, zaoblenou korunu jsou porostlé hustě nahloučenými svazky jehlic, které jsou světle zelené, obloukovité a ve svazečcích po třech. Jehlice vyrůstají z pochev asi 3 cm velkých, bývají 18 až 33 cm dlouhé, 1,5 mm široké, na průřezu trojhranné a jsou vytrvalé po dva až tři roky, nevýrazné řady průduchů mají po všech třech stranách.  Borovice dlouholistá má na jednom stromě samčí i samičí šištice, je však cizosprašná a ke vzniku klíčivých semen potřebuje pyl přinesený větrem z jiného stromu. Samčí šištice jsou nažloutlé hnědé barvy, velké 1 až 2 cm a vyrůstají v hustých hroznech a po vypylení odpadávají. Samičí šištice na krátkých stopkách rostou jednotlivě nebo až po třech v přeslenu, jsou vejčité, 10 až 20 cm dlouhé, 6 až 10 cm široké, poměrně těžké a šikmo dolů svěšené. Semena bývají asi 1 cm velká a mají kolem 2 cm dlouhé křídlo, dozrávají od října do listopadu následného roku po opylení.

Význam.

Dřevo je středně tvrdé, snadno se opracovává a je poměrně trvanlivé. Je oblíbeno pro výrobu nábytku a různých interiérových doplňku, jako stavební dřevo, používá se na střešní šindele, po impregnaci je vhodné pro železniční pražce a dělá se z něj buničina k výrobě papíru. Kůra má vysoký obsah tříslovin a sloužívá pro barvení kůží. Větve z rostoucích stromů se běžně osekávají na topení v domácnostech.  Všechny borovice mají ve dřevě kanálky s pryskyřicí, borovice dlouholistá však obsahuje pryskyřice velké množství a vyplatí se její získávání. Z kmene se odstraňují v tříletých intervalech části kůry a z ran vytékající pryskyřice se jímá, druhým způsobem je destilace dřeva poražených stromů. Surová pryskyřice se v používala k impregnaci a těsnění lodí a nyní je základní surovinou k destilací pro výrobu terpentýnu i mnoha dalších izolačních produktů a rozpouštědel. Z tuhých zbytků po destilaci se vyrábějí hydroizolační laky, tmely a další výrobky, např. i kalafuna na smyčce či k pájení.  Vydestilovaný terpentýnový olej obsahuje hlavně monoterpeny alfa-pinen a beta-pinen a velmi často se používá v léčitelství. Je antiseptický a diuretický, používá se vnitřně při potížích s ledvinami, zevně při léčbě nemocí kůže či popálenin, inhaluje se při onemocnění sliznice a respiračních chorobách a vtírá se do kůže postižených míst při revmatismu.

Borovice dlouholistá ("Pinus roxburghii") je jehličnatý strom dorůstající obvykle do výšky okolo 30 m, který vytváří rozsáhlé porosty v jižním podhůří Himálaje. V lesních porostech své domoviny bývá dominující druh a je využívána pro dřevo a pryskyřici. Mimo původní areál je pouze ojediněle pěstována jako okrasný strom s jehlicemi až tři desítky centimetrů dlouhými, hlavní příčinou je malá odolnost vůči chladu. Její druhové jméno "roxburghii" připomíná skotského botanika Williama Roxburgha z přelomu 18. a 19. století, zakladatele indické botaniky.

Pinus roxburghii, deutsch auch als Emodi-Kiefer bezeichnet, ist ein immergrüner Nadelbaum aus der Gattung der Kiefern ("Pinus") mit meist 25 bis 30 Zentimeter langen Nadeln und 10 bis 15 Zentimeter langen Samenzapfen. Das natürliche Verbreitungsgebiet liegt im Himalaya-Gebiet im vom Monsun geprägten Klima. Die Art gilt nicht als gefährdet und ist ein wichtiger Lieferant von Harz, aus dem Campher erzeugt wird. Aus dem Holz werden Eisenbahnschwellen hergestellt.


Historie.

Kellogg School byl založen v roce 1908, původně jako "Škola Obchodu," na Northwestern University jako jeden z 16 zakládajících členů Sdružení pro Advance Collegiate Schools of Business, organizace, která ve Spojených státech nastavila akreditační standardy pro obchodní školy. Kellogg hrál proto později i zásadní roli v zavedení Graduate Management Admission Test, standardizovaného vstupního testu pro MBA programy. Členové fakulty významně příspívají do oblastí jako je marketing a teorie rozhodování. Walter Dill Scott, jeden z průkopníků aplikované psychologie, pomohl v prvním desetiletí 20. století zavést jeden z prvních kurzů v oblasti marketingu.  V roce 1919 byl děkanem jmenován Ralph E. Heilman, absolvent Northwestern University, který obdržel jeho doktorát na Harvardu. Následujícího roku, zavedl Kellogg postgraduální program, který později změnil v Master of Business Administration. V prvních dvou letech do něj nastoupilo téměř 400 studentů.  V roce 1951 začal Kellogg začal nabízet vzdělávací kurzy pro manažery. Úspěch programu nakonec vedl k jeho přemístění do Evropy, kde od roku 1965 nabízel podobný program v Bürgenstocku ve Švýcarsku. V roce 1976 škola rozšířila své manažerské vzdělávání v Evanstonu, když zavedla Executive Management Program (EMP, dnes známý jako Executive MBA program). Rozhodujícím mezníkem bylo otevření James L. Allen Center, budovy v níž probíhají manažerské vzdělávací programy. Vize děkana Donald P. Jacobse (ve funkci od roku 1975 až do roku 2001; na fakultě ve finančním oddělení, od roku 1957) byla finačně podpořena významnými manažery z oblasti Chicaga, zejména, Jamese L. Allena, absolventa Kelloggu a spoluzakladatele poradenské firmy Booz Allen Hamilton. Po položení základního kamene v roce 1978 se Allen Center otevřel 31. října 1979.  V roce 1956 se instituce přejmenovala na School of Business, v roce 1969 na Graduate School of Management. Změny odrážely také rostoucí poptávku po manažerech, kteří disponovali jako analytickými, tak i behaviorální dovednostmi. Vzdělávání se na škole přeorientovalo spíše na rozvoj obecných manažerských dovedností než na specifické funkční dovednosti. Tato změna ve směru vzdělávání také způsobila, že titul MBA v roce 1969 škola nahradila za MM (Master of Management). Teprve o tři dekády později se Kellogg vrátil k titulu MBA.  V roce 1979 se škola po daru $10 milionů daru od Johna L. Kellogga přejmenovala na "J. L. Kellogg Graduate School of Management". Další finanční prostředky umožnily škole významně rozšířit výzkum a výukové aktivity. Přibyla tři stálá profesorská místa, dvě hlavní centra pro interdisciplinární výzkum, čtyři výzkumné profesorské pozice a studentské centrum. V roce 2001 byl název školy zkrácen na "Kellogg School of Management".  V červnu 2009, Kellogg oznámil, že Dipak C. Jain, po osmi letech v úřadu jako děkan vrací do funkce profesora.. V září 2009 převzal dočasně jeho pozici Sunil Chopra, bývalý Senior Associate Dean v oblasti kurikula a výuky, zatíco fakulta začala s hledáním trvalého nástupce. Později ve stejném roce byla oznámena stavba nová budovy Kellogg School. Nová budova Kellogg Global Hub se nachází na Jezeře Michigan. Dokončení stavby proběhlo na konci roku 2016.

Význam.

Kellogg patří mezi přední světové obchodní školy a dosahuje vysokých hodnocení v žebříčcích BusinessWeek, US News & World Report, The Economist Intelligence Unit a dalších médií.  The Economist ohodnotil v roce 2017 Kellogg School jako jako 1. obchodní školu celosvětově pro prezenční MBA studium. Distanční MBA program byl v BusinessWeek hodnocen jako 1. místě ve Spojených státech. Absolventi z Kellogg School of Management zaujímají vedoucí pozice v mezinárodních společnostech, neziskových organizacích, vládách a akademických institucích po celém světě.

Kellogg School of Management (také: "Kellogg School" nebo "Kellogg") je obchodní škola Northwestern University v Evanstonu, Illinois, s dalšími kampusy v centru Chicaga a Miami. Kellogg School nabízí prezenční a distanční magisterské programy a doktorské studium. Má uzavřené partnerství s univerzitami v Číně, Francii, Singapuru, Indii, Hongkongu, Izraeli, Německu, Kanadě a Thajsku.

Die Kellogg School of Management (kurz: "The Kellogg School" oder "Kellogg") ist die Graduiertenschule für Management (Business School) der Northwestern University in Evanston, Illinois, mit weiteren Standorten im Zentrum von Chicago und in Miami. Die Kellogg School bietet Managementausbildung als Vollzeit-, Teilzeit- und Manager-Programme an. Sie hat Partnerschaften mit Universitäten in China, Frankreich/Singapur, Indien, Hong Kong, Israel, Deutschland, Kanada und Thailand abgeschlossen.


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny. Po službě v Izraelských obranných silách, kde dosáhl hodnosti kapitána, studoval ekonomii, mezinárodní vztahy a právo na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. V roce 1963 byl přijat do izraelské advokátní komory. V roce 1966 úspěšně dokončil doktorské studium na London School of Economics a v letech 1961 až 1975 působil jako profesor práva na Telavivské univerzitě. Na téže univerzitě zastával v letech 1968 až 1973 funkci děkana právnické fakulty.

Politická kariéra.

Svou politickou kariéru zahájil po jomkipurské válce (1973) založením levicové strany Šinuj. Ta se později spojila s Demokratickým hnutím Jigaela Jadina a vytvořila stranu Demokratické hnutí za změnu (Daš). Té se podařilo uspět v parlamentních volbách v roce 1977, ve kterých získala 15 poslaneckých mandátů. Úspěch strany však přišel na úkor dominantní levicové strany Ma'arach, která poprvé po 29 letech od vzniku Izraele nebyla vládní stranou (vlády se ujal pravicový Likud). Šinuj se stal součástí koaliční vlády Menachema Begina, s čímž však Rubinstein nesouhlasil, a na protest proti tomu vystoupil se svou stranou z uskupení Daš. Do následujících parlamentních voleb v roce 1981 strana kandidovala samostatně, Rubinstein si udržel svůj poslanecký mandát, avšak zisk strany se zmenšil na dva mandáty. V dalších volbách v roce 1984 získala Rubinsteinova strana o poslanecké křeslo více a byla přizvána do koaliční vlády, v níž byl Rubinstein jmenován ministrem komunikací. V příštích volbách v roce 1988 znovu obhájil svůj poslanecký mandát, avšak Šinuj do koaliční vlády přizvána nebyla.  Před volbami v roce 1992 se Šinuj spojil se stranou Rac Šulamit Aloniové a sionisticko-socialistickou stranou Mapam. Společně vytvořili pro-mírovou, sociálně-demokratickou a liberální stranu Merec. Ta se po zmíněných volbách stala součástí koaliční vlády premiéra Jicchaka Rabina, ve které byl Rubinstein jmenován ministrem energetiky a infrastruktury. Nedlouho po začátku jeho funkčního období však byl přesunut do čela ministerstva školství, když Rabin na nátlak náboženských stran odvolal Šulamit Aloniovou pro její výroky o výuce evoluční teorie a kreacionismu.  Jako ministr školství Rubinstein snížil hranici pro absolventy středních škol, potřebnou pro vstup na vysokou školu a vytvořil systém, na jehož základě by studenti měli u maturity méně povinných předmětů; předmět ke zkoušce by byl každý rok vybrán prostřednictvím loterie. Vyslovil se rovněž proti standardizovaným testům, které izraelské univerzity požadují po svých uchazečích.  Poté, co ve volbách v roce 1996 uspěl pravicový Likud, opustili Rubinstein a Merec vládu. Naposledy byl do Knesetu zvolen ve volbách v roce 1999 a rezignoval koncem října 2002.

Publicistika a akademická kariéra.

Po odchodu z politiky se Rubinstein vrátil na akademickou půdu. Mimo to pravidelně přispívá do řady izraelských novin.

Amnon Rubinstein (: אמנון רובינשטיין, * 5. září 1931) je izraelský vědec v oboru práva, politik a publicista. V letech 1977 až 2002 byl poslancem Knesetu a zastával řadu ministerských funkcí v izraelské vládě. V současné době (2010) je děkanem Interdisciplinary Center (IDC) v Herzliji a patronem Liberální internacionály. V roce 2006 mu byla udělena Izraelská cena v oblasti práva.

Amnon Rubinstein ( ; * 5. September 1931 in Tel Aviv) ist ein israelischer Politiker, Knesset-Abgeordneter (1977 bis 2002) und Minister für Energie & Infrastruktur. Er studierte Rechtswissenschaften an der Hebräische Universität Jerusalem. Von 1961 bis 1975 war er Professor für Rechtswissenschaften an der Universität Tel Aviv.


Pozadí.

Belgická nadvláda.

Koloniální nadvláda v Kongu začala na konci 19. století. Belgický král Leopold II., frustrovaný nedostatečným mezinárodním uznáním Belgie a její sily, se pokusil přesvědčit belgickou vládu, aby podpořila koloniální expanzi do tehdy ve značné míře neprozkoumané Konžské pánve. Nejednoznačný postoj belgické vlády k této myšlence dovedl Leopolda k tomu, že nakonec vytvořil kolonii na vlastní účet. S podporou řady západních zemí, které považovaly Leopolda za užitečný nárazník mezi soupeřícími koloniálními mocnostmi, dosáhl Leopold v roce 1885 mezinárodního uznání osobní kolonie – svobodného státu Konga. Násilí státních úředníků vůči domorodcům a nemilosrdný

Politika a radikalizace.

S celkovým pokrokem se začalo rozvíjet i národně-osvobozenecké hnutí. Jednou z prvních organizací byla "Aliance Kongů" ( – ABAKO), založená v roce 1950 a vedená Josephem Kasavubuem. Významnou organizací byla také „Konfederace kmenových sdružení Katangy” ( – CONAKAT), lokální strana vedená Moisem Tshombem primárně zastupující jižní provincii Katanga a později obhajující federalismus. Další organizace byly "Liboke lya Bangala", která hájila zájmy Ngalů, a "Fédékaleo", ve které se sdružovali obyvatelé z regionu Kasai. Navíc k tomu zde existovalo několik menších stran, které

Nezávislost.

Kvůli zjevně bezvýchodné situaci vypracovala belgická parlamentní pracovní skupina zprávu o budoucnosti Konga, ve které zmiňovala silnou poptávku po „vnitřní autonomii“. August de Schryver, ministr kolonií, zahájil v lednu roku 1960 v Bruselu významnou konferenci u kulatého stolu, jíž se zúčastnili představitelé všech hlavních konžských stran. Lumumba, který byl zatčen po nepokojích ve Stanleyville, byl před konferencí propuštěn a vedl delegaci MNC-L. Belgická vláda prosazovala před vyhlášením nezávislosti přechodné období, ale konžský tlak na konferenci vyústil ke stanovení data 30. června 1960. Otázky týkající se federalismu, etnicity a budoucí úlohy Belgie v konžských záležitostech zůstaly nevyřešeny, protože se nedosáhlo dohody.  S cílem roztříštit národně-osvobozenecké hnutí za podpory soupeřících etnických stran jako CONAKAT začali Belgičané vést proti Lumumbovi kampaň, aby ho marginalizovali, a obviňovali ho, že je komunista. Mnoho Belgičanů doufalo, že

Začátek krize.

Vzpoura v armádě, rasové násilí a belgická intervence.

Přes prohlášení nezávislosti neměly ani belgická, ani konžská vláda v úmyslu koloniální sociální řád okamžitě ukončit. Belgická vláda doufala, že si bílí budou moci udržet svou pozici na neurčito. Konžská republika byla pro každodenní fungování stále závislá na koloniálních institucích jako a bílí techničtí odborníci byli ponecháni kvůli nedostatku příslušně kvalifikovaných domorodců, částečně v důsledku koloniálních omezení ve vysokoškolském vzdělávání. Mnoho domorodců předpokládalo, že nezávislost přinese hmatatelné a okamžité sociální změny, takže nechtěli snášet ponechání bělochů na důležitých pozicích.  Generálporučík Émile Janssens, belgický velitel, odmítl přijmout konžskou nezávislost jako změnu velení. Den po oslavách nezávislosti shromáždil černé poddůstojníky své posádky v Léopoldville a řekl jim, že věci pod jeho velením zůstanou stejné, což shrnul na tabuli textem „"před nezávislostí = po nezávislosti"“. Tato zpráva byla v rozporu s představami většiny domorodého poddůstojnictva a mužstva, která očekávala, že nezávislost bude doprovázena rychlým povyšováním a zvýšením platů. 5. července 1960 se proti svým bílým důstojníkům vzbouřilo několik jednotek na základně Hardy nedaleko Thysville. Povstání se příští den rozšířilo do Léopoldville a později do posádek po celé zemi. Lumumba Jansense propustil a přejmenoval na (ANC). Velitelem armády místo

Odtržení Katangy a Jižní Kasai.

11. července 1960 prohlásil vůdce CONAKATu Moïse Tshombe jižní provincii Katanga za nezávislý stát Katanga s hlavním městem Élisabethville a sám sebe prezidentem. Katanga, bohatá na minerály, tradičně sdílela užší hospodářské vazby s měděným pásem v sousední Severní Rhodesii (tehdy součástí Středoafrické federace) než se zbytkem Konga a kvůli svému hospodářskému významu byla za belgické nadvlády spravována odděleně od zbytku země. CONAKAT dále tvrdil, že Katanžané jsou etnicky odlišní od ostatních konžských obyvatel. Odštěpení bylo částečně motivováno touhou katanžských separatistů ponechat si většinu z bohatství vytvořeného místní těžbou a vyhnout se jeho sdílení se zbytkem Konga.} Dalším významným faktorem bylo to, co CONAKAT považoval za rozpad práva a pořádku ve středním a severovýchodním Kongu. Když Tshombe oznamoval odtržení Katangy, řekl: „Oddělujeme od chaosu.“  Hlavní těžební společnost'(UMHK), začala podporovat CONAKAT již během posledních dnů belgické vlády,

Zahraniční reakce a intervence OSN.

Nespokojenost s belgickou podporou odštěpeneckým státům vyústila na půdě OSN ve výzvu k odsunu všech belgických jednotek ze země. Generální tajemník OSN Dag Hammarskjöld věřil, že krize poskytne organizaci šanci prokázat její potenciál jako hlavní mírové síly a podpořil vyslání mezinárodního kontingentu mírových sil do Konga pod velením OSN. 14. července přijala Rada bezpečnosti OSN rezoluci 143, v níž vyzývá k úplnému stažení belgických vojáků z Konga a jejich nahrazení silami pod velením OSN.  Ústřední vláda včele s Lumumbou operaci OSN v Kongu (ONUC) zpočátku přivítala, protože si myslela, že OSN pomůže potlačit odštěpenecké státy. Počáteční mandát ONUC se však vztahoval pouze na zachování práva a pořádku. Hammarskjöld považoval odštěpení za vnitřní politickou záležitost a odmítl použít jednotky OSN na pomoc centrální konžské vládě; tvrdil, že by to znamenalo ztrátu nestrannosti a porušení konžské suverenity.

Politická dezintegrace.

Rozpad ústřední vlády a první Mobutuův převrat.

Lumumbova žádost o sovětskou podporu rozdělila vládu a vedla k narůstajícímu tlaku západních zemí, aby byl zbaven moci. Kromě toho se Tshombe i Kalonji obrátili na Kasavubua, kterého považovali za umírněného a federalistického, aby se postavil proti Lumumbovu centralismu a vyřešil otázku separatistů. Mezitím Mobutu převzal účinnou kontrolu nad armádou, usměrňoval zahraniční pomoc ke konkrétním jednotkám a povyšoval důstojníky, aby si zajistil jejich věrnost.  Prostřednictvím rozhlasu oznámil Kasavubu 5. září 1960, že s příslibem americké podpory odvolal jednostranně Lumumbu a přitom použil jako záminku masakry v jižním Kasai. Obě komory parlamentu však Lumumbu podpořily a odsoudily Kasavubuovu akci. Lumumba se pokusil Kasavuba z jeho funkce odstranit, ale nezískal podporu, což vyvolalo ústavní krizi. Aby se zjevně patová situace vyřešila, provedl Joseph-Désiré Mobutu nenásilný převrat a nahradil jak Kasavuba, tak i Lumumbu kolegiem generálních "komisařů" ("Collège des Commissaires-généraux") složeným z absolventů vysokých

Lumumbova smrt.

Lumumba uprchl z domácího vězení, vydal se na východ směrem ke Stanleyville a očekával, že by tam mohl zíslkat podporu. Pronásledován vojsky loajálními Mobutovi byl zajat u Lodi 1. prosince 1960 a se svázanýma rukama letecky přepraven zpátky do Léopoldville. Navzdory výzvám OSN Kasavubovi k uskutečnění řádného procesu Sovětský svaz tuto organizaci prohlásil za odpovědnou za Lumumbovo zatčení a požadoval jeho propuštění. Dne 7. prosince 1960 bylo svoláno zasedání Rady bezpečnosti OSN, aby zvážilo sovětské požadavky, podle nichž měla OSN

Intervence Spojených národů a konec odtržení Katangy.

Od svého původního usnesení z července 1960 vydala OSN několik dalších rezolucí požadujících úplné stažení belgických a žoldnéřských sil z Katangy. V roce 1961 měly síly ONUC téměř 20 000 mužů. Přestože jim jejich mandát nedovoloval nikomu stranit, měly mandát zatknout cizí žoldnéře, kdekoli se s nimi setkali. V září 1961 se nezdařil pokus o nenásilné zadržení skupiny katanžských žoldnéřů v rámci operace Morthor a změnil se v ozbrojený boj. Požadavek, aby byly síly ONUC nestranné byl podkopán v polovině září, kdy

Pokus o politické usmíření.

Po ukončení odtržení Katangy začala politická jednání s cílem smířit nesourodé politické frakce. Jednání se časově shodovala s vytvořením politické emigrační skupiny "Conseil National de Libération" (CNL) disidentskými lumumbisty a dalšími v sousedním Kongo-Brazzaville. Jednání byla završena sepsáním nové, revidované ústavy, známé jako Luluabourská ústava, podle města, ve kterém byla dojednána, aby se vytvořil kompromis rovnováhy moci.

Povstání Kwilu a Simba.

Období politické krize vedlo k rozsáhlému rozčarování z centrální vlády, která byla u moci po vyhlášení nezávislosti. Poptávky po „druhé nezávislosti“ a osvobození od kleptokracie a politického boje v hlavním městě rostly. Heslo „druhé nezávislosti“ převzali konžští revolucionáři inspirovaní maoisty, včetně Pierra Muleleho, který pracoval v Lumumbově vládě. Politická nestabilita Konga umožnila nasměrovat přechod širší nespokojenosti k přímé vzpouře.  Po agitaci lumumbistů vedenou Mulelem začaly na venkově nepokoje mezi kmeny Pende a Mbundu. Do konce roku 1963 došlo v regionech středního a východního Konga k nepokojům. Povstání Kwilu vypuklo 16. ledna 1964 ve městech Idiofa a Gungu v provincii Kwilu. Další nepokoje a povstání pak postupovaly do Kivu na východě a později do Albertville, čímž se nepokoje rozšířily i jinam a slily se do velkého povstání Simba. Povstalci začali rozšiřovat své území a rychle postupovat na sever a mezi červencem a srpnem obsadili Port-Émpain, Stanleyville, Paulis a Lisalu.  Povstalci, kteří se nazývali „Simbové“ (ze svahilského výrazu pro „lva“), měli populistickou, ale nejasnou ideologii, volně založenou na komunismu, která upřednostňovala rovnost a zaměřovala se na zvýšení společenského bohatství. Většina aktivních revolucionářů byli mladí muži, kteří doufali, že jim povstání poskytne příležitosti, které by jinak neměli. K iniciaci členů používali Simbové kouzla a věřili, že podle morálního kódu by se mohli stát vůči kulkám nezranitelnými. Pro rebely byla kouzla velmi důležitá, protože také hojně využívali čarodějnictví, aby se chránili a demoralizovali své odpůrce ANC. Jak povstalci postupovali, páchali na obsazeném území četné masakry s cílem odstranit politickou opozici a terorizovat obyvatelstvo. Když vzpoury začaly, jednotky ONUC se z Konga již stahovaly a jejich stav dosahoval pouze 5 500, přičemž většina byla dislokována v jihovýchodní části země a zaneprázdněna končícím katanžským konfliktem. Zastrašení západní misionáři se stahovali na svá velvyslanectví a ta zase požádala o pomoc OSN. Byla shromážděna malá jednotka mírových sil a následně vyslána do oblasti Kwilu, aby prchající misionáře zachránila. Záchranné operace pokračovaly po celý březen a duben a podařilo se jich úspěšné zachránit více než 100.  Povstalci založili Konžskou lidovou republiku ("") s hlavním městem ve Stanleyville a Christophe Gbenye se prohlásil jejím prezidentem. Nový stát byl podporován Sovětským svazem a Čínou, která mu dodávala zbraně, stejně jako někeré africké státy, zejména Tanzanie. Podporovala ho také Kuba, která vyslala tým více než 100 poradců vedených Che Guevarou, aby radili Simbům v taktice a indoktrinaci. Povstání Simba se časově shodovalo se širokou eskalací studené války souběžně s incidentem v Tonkinském zálivu a spekulovalo se, že pokud by vzpoura nebyla rychle poražena, mohlo by dojít k americké vojenské intervenci jako ve Vietnamu.

Druhý Mobutuův převrat.

Před volbami naplánovanými na březen 1965 se podařilo Tshombemu sestavit širokou koalici 49 stran a nazval ji'(CONACO). Tshombe byl osobně velmi schopný, ale africkými vůdci (např. marockým králem Hasanem II.) byl odsuzován kvůli své roli při odštěpení Katangy. Od afrických radikálů se lišil tím, že budoucnost Afriky viděl ve spolupráci s bělochy a dokázal této síly vyžívat, proto dostal nálepku antikomunisty a loutky imperialistů. Ve volbách získala Tshombova konvence 122 křesel ze 167, ale strana se brzy rozštěpila a její velká část vytvořila nový subjekt –'(FDC). Ve výsledku CONACO kontrolovalo Poslaneckou sněmovnu, zatímco FDC Senát, čímž se stal výsledek voleb

Následky a odkaz.

Jakmile se Mobutu stal jediným zdrojem politické moci, upevňoval postupně svoji kontrolu nad Kongem. Počet provincií byl snížen a jejich autonomie byla omezena, čímž vznikl vysoce centralizovaný stát. Mobutu umisťoval své stoupence do zbývajících důležitých pozic. Aby prokázal svou legitimitu, tak v roce 1967 vytvořil stranu "Mouvement Populaire de la Révolution" (MPR), která byla jedinou povolenou politickou stranou v zemi až do roku 1990. V roce 1971 byl stát přejmenován na Zair a byla uskutečněna kampaň k odstranění všech koloniálních vlivů nazvaná "Autenticité". Rovněž znárodnil aktiva zahraničních ekonomických subjektů, například UMHK se přeměnila na "Gécamines". Přes počáteční úspěchy se již v době svého zřízení Mobutuova vláda vyznačovala rozšířeným favoritismem, korupcí a špatným ekonomickým řízením.  V časech po uklidnění krize měl Mobutu možnost odstranit mnoho osob, které v jejím průběhu stály proti němu v opozici a mohly by ohrozit jeho vládu. Tshombe byl v roce 1965 poslán do druhého vyhnanství poté, co byl obviněn ze zrady. Tshombeho popularitu potvrdily dvě vzpoury v letech 1966 až 1967, které vypukly ve Stanleyville a do nichž bylo zapojeno až 800 katanžských četníků a bývalých Tshombeho žoldnéřů. Vzpoury byly nakonec potlačeny. V roce 1967 byl Tshombe v nepřítomnosti odsouzen k smrti a téhož roku byl při únosu letadla unesen a zadržen v Alžírsku. Jeho smrt v roce 1969, údajně přirozená, vyvolala spekulace, že by do ní mohla být zapojena i Mobutuova vláda. Mulele byl slibem amnestie nalákán z exilu zpět do Konga, ale byl mučen a zavražděn.

Politické dědictví.

Krize nevyřešila problémy spojené s etnicitou v politice, centralizací a federalizace státu, což mělo za následek pokles autority státu mezi konžským obyvatelstvem. Mobutu byl silně nakloněn centralizaci a jedním z jeho prvních činů v roce 1965 bylo sloučení provincií a zrušení velké části jejich nezávislé legislativní agendy. Následná ztráta víry v ústřední vládu přispěla k tomu, že Kongo bylo označeno jako neúspěšný stát, a k násilí mezi frakcemi obhajujícími etnický a lokální federalismus. Místní povstání pokračovalo ve východním Kongu do 80. let a zanechalo dědictví

Historiografie a historická diskuse.

Konžská krize je v historiografii obvykle znázorňována jako doba intenzivní poruchy a zmatku; panuje široká shoda v tom, že konžská nezávislost byla kalamitou. Tato interpretace často srovnává krizi se stabilitou Konga pod belgickou vládou před rokem 1960 a za Mobutuova režimu po

Mezinárodní význam.

Nepokoje v Kongu destabilizovaly střední Afriku a pomohly roznítit portugalskou koloniální válku, zejména válku za nezávislost v sousední Angole. Angolští nacionalisté měli dlouho úzké vazby na Kongo, kde mnozí žili v exilu. Angolská národně-osvobozenecká organizace Sdružení národů severní Angoly ( – UPA), která měla hlavní základnu mezi angolskými Kongy, podporovala politiky ABAKO, kteří doufali, že obnoví království Kongo a změní hranice stanovené během koloniálního období. V přesvědčení, že nezávislost Konga je první fází tohoto procesu, UPA v roce 1961 vyvolala povstání v oblasti Baixa de Cassanje a tím zahájila konflikt v Angole, který by trval do roku 1974. Konžské, později zairské vlády pokračovaly poskytovaní podpory angolským povstalcům a dokonce se přímo podílely na následné angolské občanské válce.  Krize způsobila, že nově nezávislé africké státy přehodnotily své závazky a vnitřní vazby. Zejména to vedlo k rozdělení afrických států na frakce. Umírněné státy se připojily k Africko-malgašské unii, která vyzývala k určitému stupni jednoty mezi frankofonními africkými státy a udržování vazeb s Francií. Radikální státy se připojily ke Casablanské skupině, která požadovala panafrickou federaci. Chaotické násilí v krizi a osud místních bělochů, z nichž mnozí se uchýlili do severní a jižní Rhodesie jako uprchlíci, přispěly k rozšířenému přesvědčení mezi bělochy, že černošští nacionalističtí politici nejsou připraveni vládnout, a vyvolaly obavy, že podobná situace může vést k okamžité většinové nadvládě v Rhodesii. Poté, co se jednání s Británií opakovaně rozpadala, převážně bělošská vláda jižní Rhodesie vyhlásila v roce 1965 jednostranně nezávislost.  Odtržení Katangy mělo v Africe velký politický dopad. Během občanské války v Čadu v letech 1965 až 1979 "Fronta národního osvobození (Front de Libération Nationale du Tchad" – FROLINAT) ve snaze odstranit vládu Françoise Tombalbaye, podporovanou na jihu, na základě této zkušenosti výslovně odmítla secesionismus a oficiálně prohlásila, že „v Čadu nebude žádná Katanga“. V nigerijské občanské válce mezi lety 1967 a 1970 se od Nigérie odtrhla oblast Biafra, obývaná Igby, kvůli privilegování zájmů severních etnických skupin a diskriminace Igbů. Odštěpení Biafry a Katangy je ve vědeckých pracích často srovnáváno. Na rozdíl od Katangy dosáhla Biafra omezeného oficiálního mezinárodního uznání a odmítla podporu západních nadnárodních společností zapojených do místního ropného průmyslu. Biafra byla poražena v roce 1970 a znovu začleněna do Nigérie.

Konžská krize (") bylo období politické nestability a konfliktu v Konžské republice v letech 1960 až 1965. Krize začala téměř okamžitě poté, co Kongo získalo nezávislost na Belgii a skončilo neoficiálně převzetím vlády nad celou zemí Josephem-Désiré Mobutuem. Konžská krize se skládala ze sérií občanských válek a byla zástupným konfliktem studené války, ve kterém Sovětský svaz a Spojené státy podporovaly opoziční frakce. Během krize bylo zabito odhadem asi 100 000 lidí.

Die Kongo-Krise (oftmals auch als "Kongowirren" bezeichnet) war sowohl eine gewaltsame nationale Krise innerhalb der Demokratischen Republik Kongo als auch eine internationale Krise vor dem Hintergrund des Kalten Krieges, die ungefähr von 1960 bis 1965 dauerte.


Biografie.

Narodil se ve městě Konotop v carském Rusku (dnešní Ukrajina) a studoval na Báňském institutu v Dněpropetrovsku. V roce 1909 vstoupil do hnutí „Mladí Sijónu“ (později sloučeného s ha-Šomer ha-ca'ir) a v roce 1917 se stal členem jeho ruské ústřední komise. Později v komisi povýšil na jejího tajemníka a v téže době se seznámil a oženil s Bebou Idelsonovou (později se s ní rozvedl). V roce 1922 byl společně s manželkou sovětskými úřady zatčen a poslán na Sibiř. V roce 1924 bylo jejich vyhnanství, díky intervenci manželky Maxima Gorkiho, změněno na deportaci do mandátní Palestiny. Do Palestiny cestovali přes Litvu, Berlín a Dánsko. V Berlíně žili dva roky a aktivně se zde podíleli na založení Světového svazu dělnických sionistů (Jisra'el Bar Jehuda se tal jeho tajemníkem).  V roce 1926 podnikl Bar Jehuda aliju do mandátní Palestiny. Stal se tajemníkem dělnické rady v Petach Tikvě a organizoval hlídky, které ochraňovaly židovské dělníky. Podílel se taktéž na budování silnice mezi Tel Avivem a Petach Tikvou. V roce 1930 se přestěhoval do kibucu Jagur a o šest let později se stal jeho tajemníkem. Během arabského povstání v letech 1936 až 1939 patřil mezi první, kteří volali po „aktivní obraně“.  Byl delegátem Shromáždění zastupitelů a členem Zákonodárného shromáždění. Patřil mezi vůdce frakce „B“ strany Mapaj a po rozdělení strany Achdut ha-avoda v roce 1944 byl jedním z jejích vůdců. V letech 1960 až 1962 byl hlavním tajemníkem této starny.  Během prvních dvou parlamentních voleb byl zvolen poslancem za Mapam a následné tři parlamentní funkční období za stranu Achdut ha-Avoda. Jako poslanec byl členem různých parlamentních výborů; jmenovitě například: bydlení, ústava, právo a spravedlnost, zahraniční věci a obrana, finance. Během třetího Knesetu byl jeho místopředsedou. V letech 1955 až 1962 byl ministrem vnitra a od roku 1965 až do své smrti byl ministrem dopravy.  Na jeho počest bylo pojmenováno Bar Jehudovo letiště.

Jisra'el Bar Jehuda (: ישראל בר-יהודה, rodným jménem Jisra'el Idelson; 15. listopadu 1895 – 4. května 1965) byl sionistický aktivista a izraelský politik. Byl dlouholetým poslancem izraelského parlamentu (v pěti funkčních obdobích více než šestnáct let) a v izraelské vládě postupně zastával posty ministr vnitra a ministra dopravy.

Jisra’el Bar Jehuda (; * 15. November 1895 als Israel Idelson in Konotop, Gouvernement Tschernigow, Russisches Kaiserreich (jetzt Oblast Sumy, Ukraine); † 4. Mai 1965 in Jerusalem) war ein israelischer Politiker der linkszionistischen Parteien Mapam und Achdut haAwoda – Poalei Tzion. Er war von 1955 bis 1959 Innenminister und von 1962 bis 1965 Verkehrsminister und eine Schlüsselfigur des mächtigen Gewerkschaftsdachverbands Histadrut, die eine der wichtigsten Autoritäten auch in kulturellen Fragen darstellte.


Oběti.

Tři oběti podlehly svým zraněním: osmiletý Martin Richard, jehož matka Denise Richardová utrpěla poranění mozku a šestiletá sestra přišla o nohu, 29letá Krystle M. Campbellová, vedoucí restaurace z Medfordu a Lu Ling-c' ("Lu Lingzi"), 23letá postgraduální studentka na univerzitě v Bostonu z čínské Šanghaje. Minimálně 14 lidí přišlo o končetiny. Bomby byly sestrojeny z tlakových hrnců, které byly naplněny prachem ze zábavní pyrotechniky. Takový typ bomby není příliš účinný, neboť produkuje relativně slabou tlakovou vlnu a malý počet velikých fragmentů. Pro srovnání lze úvést 20 kg TNT s 50% úmrtností na cca 4 m a 99% úmrtností na cca 3,5 m na tlakovou vlnu v hustém davu, což znamená asi 50 obětí.  18. dubna byl podezřelými zastřelen na kampusu MIT policista Sean Collier.

Památník obětem útoku.

Na místě úmrtí obětí z Boylston Street byl v srpnu 2019 dokončen památník od sochaře Pabla Eduarda sestávající ze třech 120–180 cm vysokých kamenných sloupů, dvou spojených a jednoho stojícího o samotě. Původ sloupů je pevně spjat s každou z obětí: sloup věnovaný Martinu Richardovi pochází z jeho rodné čtvrti Dorchester, k němu připojený sloup pro Lu Ling-c' byl věnován Bostonskou univerzitou a materiál pro třetí sloup upomínající Krystle Campbellovou pochází z ostrova Spectacle Island v bostonském zálivu. Kolem sloupů stojí okrasné lampy z bronzu a skla vysoké 5 až 6 metrů.

Útočníci.

18. dubna byl v Bostonu konán tiskový brífink, kde vystoupil Richard DesLauriers, speciální agent z bostonské divize FBI pověřený případem, který řekl: „Po velmi detailním rozboru videa, audia a dalších důkazů, vypouštíme fotografie těchto dvou podezřelých.... Aby bylo jasno, tyto obrázky budou těmi jedinými, a zdůrazňuji, těmi jedinými, které by veřejnost měla zhlédnout, aby nám mohla být nápomocna. Jiné fotografie by neměly být považovány za věrohodné.“ Souběžně s tím další agenti zveřejnili fotografie dvou podezřelých, kteří byli ještě týž den identifikováni jako Tamerlan a Džochar Carnajevovi.  Carnajevovi byli etničtí Čečenci, kteří žili v USA legálně od roku 2001, mladší Džochar získal americké občanství. Tamerlan byl bývalý boxer, byl ženatý a měl dítě, Džochar studoval vysokou školu. Před pěti lety Tamerlan přilnul k islámu. Kvůli víře přestal boxovat, ačkoli se chtěl jednu dobu dokonce stát olympijským reprezentantem USA.  Tamerlan a Džochar přišli hned v den, kdy byly jejich fotografie zveřejněny, v rezidenční čtvrti Watertownu do potyčky s policií, která rychle vyústila v přestřelku. Džocharovi se podařilo utéci, Tamerlan byl zabit (okolnosti jeho úmrtí se rozcházejí – podle ozbrojených složek při přestřelce, podle médií v nemocnici, podle některých svědků do něj vjelo ozbrojené SUV). Džochar byl nakonec dopaden policií 19. dubna několik ulic od místa přestřelky, kde se skrýval v menší lodi. Utrpěl zranění, krvácel a byl ve vážném stavu dopraven do nemocnice. Následné zprávy z médií informovaly jednak o tom, že nebyl ozbrojen a též, že se k útoku přiznal.

Omyly amerických občanů o původu teroristů.

Někteří občané Spojených států amerických zaměnili původ dvou teroristů, když se domnívali, že pocházejí z České republiky namísto z Čečenska. V internetových diskuzích tak někteří Američané neznali skutečný název jimi kritizovaného státu.

Bombový útok na Bostonský maraton se stal 15. dubna 2013. Okolo 14:45 lokálního času (20:45 SELČ) cca 12 sekund po sobě vybuchly v cíli maratonu dvě bomby vyrobené z tlakových hrnců naplněných hřebíky a kuličkami z ložisek. Událost se odehrála u ulice Boylston Street, nedaleko Copley Square. Zemřeli tři lidé a přes 170 bylo zraněno. Jako pachatelé byli označeni bratři Džochar a Tamerlan Carnajevovi, legální přistěhovalci ze severního Kavkazu, kteří v USA žili od roku 2001.

Der Anschlag auf den Boston-Marathon war ein Sprengstoffanschlag auf den jährlich am Patriots’ Day in Boston stattfindenden Stadtmarathon. Am Montag, dem 15. April 2013, explodierten gegen 14:50 Uhr EDT im Abstand von 13 Sekunden zwei in Rucksäcken versteckte Sprengsätze auf der Zielgeraden des Boston-Marathons. Durch die Explosionen wurden drei Menschen getötet und 264 weitere verletzt. US-amerikanische Bundesbehörden stuften den Bombenanschlag als terroristischen Akt ein.


O skupině.

Hudební styl.

Kapela kombinuje elektronickou hudbu s klasickými skladbami skladatelů, jako jsou Wolfgang Amadeus Mozart a Dmitrij Šostakovič. Některá z jejich hudby zahrnuje také humor v řeči.

Kariéra.

Členové se potkali při studiu na Jesus College v Cambridge. V roce 2008 založili Clean Bandit, kde z původních pět členů se později stali kvartetem. Název kapely Clean Bandit pochází z překladu ruské fráze; význam je podobný anglickému výrazu „úplný bastard“. V prosinci 2012 skupina vydala svůj debutový singl „A + E“, který dosáhl na 100 příčku na britském UK Singles Chart. Jednalo se o singl z jejich debutového alba New Eyes, které vydalo 2. června 2014 Atlantic Records.  Dne 29. března 2013 vydali druhý singl „Mozart's House“. Skladba byla na 17. příčce na UK Singles Chart.  Největšího úspěchů ale dosáhli s písní „Rather Be“, kterou vydali 19.ledna 2014 a nazpívala ji Jess Glynne. V roce 2014 to byla druhá nejprodávanější píseň ve Velké Británii po „Happy“ od Pharrella Williamse. Dosáhla první pozici v několika zemí, jako například v Rakousku, Finsku, Německu, Nizozemsku, Norsku a Švédsku. V USA dosáhla 10. příčku v "Billboard" Hot 100. V únoru 2015 získal „Rather Be“ cenu Grammy za nejlepší taneční nahrávku na 57. ročníku Grammy Awards.  Dne 19. října 2016 se na svém účtu na Facebooku uvedli oznámení, že houslista a klavirista Neil Amin-Smith se rozhodl opustit skupinu. Neil učinil samostatné oznámení o tom samém na svém účtu na Twitteru. O dva dny později skupina vydali svou první píseň bez Amin-Smith: „Rockabye“, kterou udělali s rapperem Seanem Paulem a zpěvačkou Anne-Marie. Stala se jejich druhou písní, která skončila na první příčce nejen ve Velké Británii, ale také i v ostatních zemích a v USA dosáhla 9. příčku v "Billboard" Hot 100.  Dne 17. března 2017 vydali další píseň, které měla mezinárodní úspěch a jmenovala se „Symphony“, kterou nazpívala Zara Larsson.  Začátkem prosince 2017 skupina oznámila, že pro rok 2018 připravují nové album.

Diskografie.

Clean Bandit je anglická elektronická hudební skupina. Skladby spolu začali skládat v roce 2008 v Cambridge. Mezinárodního úspěchu dosáhli se svým singlem z roku 2013 s názvem „Mozart's House“, který obsadil 17. příčku na britském žebříčku UK Singles Chart. Své jméno si nejvíce proslavili na singlu „Rather Be“, který obsadil 10. příčku v US "Billboard" Hot 100. Za tuto píseň taky dostali Cenu Grammy v kategorii za nejlepší taneční nahrávku. Jejich singl „Rockabye“ z roku 2016 se stal jejich druhým největším hitem ve Velké Británii.

Clean Bandit ist eine britische Elektropopband. Die erfolgreichste Veröffentlichung von Clean Bandit ist die Single "Rather Be" von 2014 mit rund 6,5 Millionen verkauften Einheiten, mit der die Band internationale Bekanntheit erlangte. Den Quellenangaben zufolge haben sie in ihrer Karriere mehr als 28,8 Millionen Tonträger verkauft.


Životopis.

Po skončení studií na Severozápadní Akademii veřejné administrativy v Petrohradě, obor místní samospráva, v r. 2006 začal dálkově studovat na Pravoslavné univerzitě Sv. Tichona v Moskvě.  Svojí politickou kariéru začal v r. 1991, kdy vstoupil do Svobodné demokratické strany Ruska. V letech 1994-1995 vykonával funkci asistenta Vitalije Viktoroviče Savického, předsedy Křesťanskodemokratické unie Ruska fungující v 90. letech. Během této doby byl Milonov také předsedou "Mladých křesťanských demokratů", mládežnického křídla Křesťanskodemokratické unie. Později se spřátelil s političkou Galinou Starovojtovou, která podporovala jeho politické aktivity. Po její vraždě z politické scény odešel. Vrátil se až v r. 2004, kdy zahájil politickou kariéru na obecní úrovni jako člen rady za komunitu "Dachnoe" a v r. 2005 jako předseda městské administrativy "Krasenkaya rechka". V r. 2007 byl úspěšně zvolen do zastupitelstva Sankt Petersburgu, kde zaujal pozici předsedy Komise pro rozvoj vlády, místní samosprávy a teritoriálního managementu. V r. 2009 se stal předsedou Komise pro legislativu. V r. 2011 byl zvolen znovu. Během svého působení přijímal Milonov vyhlášky kriminalizující homosexuální propagandu mezi dětmi a mládeží. Ve volbách r. 2016 byl zvolen poslancem Státní dumy za Jednotné Rusko.  Je ženatý a má dvě děti. V r. 1991 vstoupil do Baptistické církve. Od r. 1998 konvertoval k Ruské pravoslavné církvi.

Kontroverze.

Homosexualita.

V r. 2013 sdělil Milonov, že se gay sportovci můžou stát během Zimních olympijských her subjektem trestního stíhání, pokud budou šířit informace o homosexualitě mezi mládeží. Pokud zákon zákon projde federální legislativou a bude podepsán prezidentem, pak vláda nemá žádné právo jej rušit. Není k tomu zplnomocněna," uvedl Milonov. Milonov se taktéž zúčastnil protestů proti LGBT filmovému festivalu v listopadu 2013 Side by Side.  30. října 2014 se Milonov vyjádřil ke coming outu generálního ředitele Apple Tima Cooka na webových stránkách FlashNord takto: "Jaký bude mít přínos pro nás? Ebolu, AIDS, kapavku? Ti všichni mají zhobuný liv na všechno!"  Milonov poskytnul rozhovor pro dokumentární film 2014 "Campaign of Hate: Russia and Gay Propaganda".

Antisemitismus.

19. března 2014 měl údajně mít Milonov během zasedání zastupitelstva St. Petersburgu používat antisemistský projev Podle webových stránek svodka.net řekl Milonov následující: Neoddělitelnou součástí 2000leté židovské tradice je hanobení svatých počínaje ukřižováním Spasitele a konče obviněním Svatého Jana Kronštadtského z antisemitistmu." Proslýchá se, že Svatý Jan Kronštatský měl být náboženský vůdce a podporovatel Černosotněnců. Milonov tato tvrzení odmítá se slovy, že jsou založená na lžích a moderních neoliberálních povídkách, jejichž zdrojem je satanismus.

Jiné kontroverze.

V r. 2015 navrhnul Milonov Ministerstvu vnitra přijmout zákon o povinném řidičském oprávnění pro cyklisty kvůli jejich nevhodnému chování v silničním provozu.  15. června 2016 poslal Milonov oficiální správu ruskému premiérovi Dmitriji Medvěděvovi, aby se ve všech ruských médiích a mapách přestal používat slovo Istanbul a nahradilo Konstantinopolí.

Osobní život.

Milonov byl ženatý s Evou Liburkinou v letech 2008-2011, ale nyní je rozvedený. Oba vychovali tři děti - dceru Marfu, syna Nikolaje a nevlastního syna. Milonov je také známý jako hluboce věřící křesťan. Jednou se demonstrativně oblékl do trika se sloganem "Pravoslaví nebo smrt!".  Milonov je také znám svojí zálibou ve stolních hrách. Pravidelně hraje počítačovou hru "" od Blizzard Entertainment.

Vitalij Valentinovič Milonov (rusky:Виталий Валентинович Милонов, * 23. ledna 1974 Leningrad, Sovětský svaz) je ruský politik a poslanec Státní dumy za stranu Jednotné Rusko.

Witali Walentinowitsch Milonow (; * 23. Januar 1974 in Leningrad, Sowjetunion) ist ein russischer Politiker und Mitglied der gesetzgebenden Versammlung von Sankt Petersburg (Fraktion „Einiges Russland“).


Historie.

První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1266. Místní část Popovice tvoří pravobřežní část králodvorské aglomerace spolu s Karlovou Hutí. Obec patřila k roku 1266 chotěšovskému klášteru, od 14. století se zde připomíná tvrz (její zbytky se dochovaly ve sklepení špýcharu při dnešním čp. 15), a vladycký statek. Popovice byly až do roku 1586, kdy je Zdeněk Otta z Losu prodal Lobkovicům, samostatným šlechtickým panstvím. Od konce 16. století až do poloviny 19. století patřily Popovice ke králodvorskému komornímu panství. Od roku 1850 jsou Popovice osadou obce Králův Dvůr. V Popovicích již od středověku zpracovávaly železo z Karlovy Huti zkujňovací hamry, a to až do roku 1886, kdy byly zrušeny. Pro účely hamrů a hutě vznikla složitá soustava náhonů a rybníků, z nichž se do současné doby zachovaly pouze dva: Měrák a Popovický. V roce 1544 se poprvé objevuje zmínka o zdejším panském pivovaru, který vařil pivo až do roku 1909.

Kultura a volný čas.

Přírodní koupaliště o velikosti 9 hektarů se nalézá zhruba ve středu městské části. Ke koupališti je možné se dostat vlakem, dále poté městskou autobusovou dopravou a v blízkosti se nalézá sjezd Beroun-západ z dálnice D5. Koupaliště je od roku 2012 ve vlastnictví ČRS a veřejnosti není přístupné.  Koukolova hora (471 m n. m.), zdvíhající se jižně od Popovic, byla pojmenována podle majitele panství v Popovicích, Viléma Koukola, který zde žil v 15. století. V minulosti se na Koukolově hoře těžil vápenec. Na vrcholu stojí nedávno (2010) opravená kaple svatého Blažeje, kterou nechal v roce 1832 zbudovat rektor Univerzity Karlovy Antonín Karel Mudroch, vlastník tmaňského panství. Podle Koukolovy hory je dnes v Popovicích pojmenována ulice – Pod Koukolovkou. Na Koukolovu horu se dostaneme po žluté stezce, která začíná za železničním přejezdem (směr Křižatky).

Popovice jsou městská část Králova Dvora ležící v okrese Beroun. Nachází se asi 2,5 km na jih od Králova Dvora. Městskou částí protéká řeka Litavka; prochází tudy též železniční trať Praha – Plzeň (Králův Dvůr - Popovice). Je zde evidováno 201 adres.

Popovice (deutsch "Popowitz") ist ein Ortsteil der Stadt Králův Dvůr in Tschechien. Er liegt drei Kilometer südlich von Králův Dvůr und gehört zum Okres Beroun.


Život.

Po studiích na gymnáziu v Hradci Králové začal studovat hudební vědu na Filozofické fakultě Karlovy univerzity v Praze. Kromě toho studoval soukromě u Otakara Jeremiáše instrumentaci a dirigování. Po příchodu komunistů k moci byly na vysokých školách provedeny čistky. Jeho profesor, Josef Hutter, byl odvolán z vedení katedry hudební vědy a 17. ledna 1949 byl Zajíček spolu s dalšími 50 studenty vyloučen z politických důvodů ze studia. Emigroval do Německa a stal se programovým ředitelem československé sekce Radio Free Europe v Mnichově. Jeho otec, František Zajíček, byl v Čechách zatčen a ve vykonstruovaném procesu odsouzen k smrti za velezradu, špionáž a přípravu teroristických akcí. Rozsudek byl vykonán 7. července 1954.  Do Spojených států odešel v roce 1952. S pomocí skladatele K. B. Jiráka byl přijat na "Musical College of Roosevelt University" v Chicagu, kde studoval hudební teorii, skladbu a dirigování. V letech 1952–1958 byl Jirák i jeho učitelem. Další dva roky studoval u Paula A. Piska. V roce 1957 obdržel nejen bakalářský titul, ale i americké občanství. V těchto letech také získal stipendium "Ditson's fellowship", což představovalo významnou finanční pomoc při studiu.  V letech 1958–1964 řídil dětský sbor při "Middle School Phil Sheridan" v Chicagu, další dva roky přednášel hudební teorii a řídil sbor na chicagské "Fenger College". Konečně v roce 1966 se stal profesorem dirigování a skladby na "Loop College" (později "Washington College"). Zde pak působil až do svého odchodu do důchodu v roce 1996.  Do České republiky mohl přijet až po roce 1989. Na události svého mládí reagoval v roce 1990 sborovou skladbou "Pater noster", komponovanou na památku spolužáka z gymnázia Josefa Toufara, který se stal obětí komunistického režimu. V roce 1998 byl jmenován čestným občanem města Hrochův Týnec.

Jeroným Zajíček (10. listopadu 1926 Krásné Březno – 5. října 2007 Lyons, Illinois, Spojené státy americké) byl český skladatel, hudební vědec a pedagog v emigraci.

Jeroným Zajíček (* 10. November 1926 in Krásné Březno; † 5. Oktober 2007 in Lyons/Illinois) war ein US-amerikanischer Komponist tschechischer Herkunft.


Hráčská kariéra.

V roce 2013 získal Raanta finský pohár s Ässät a získal také Lasse Oksanen Trophy pro nejlepšího hráče základní části SM-liigy, také i Jari Kurri Trophy za nejlepšího hráče v play-off, za nejlepší procentuální úsp.  Dne 3. června 2013 podepsal Raanta jednoroční smlouvu s Blackhawks. Antti byl 17. listopadu 2013 povolán do hlavního týmu Blackhawks z týmu (AHL) Rockford IceHogs, když o den dříve Nikolaj Khabibulin utrpěl zranění v zápase proti Nashville Predators. 19. listopadu debutoval v NHL proti týmu Colorado Avalanche, chytil 14 střel ze 16. 30. prosince 2013 vychytal Raanta svou první výhru v NHL ve své kariéře, proti Los Angeles Kings doma v United Center. Zastavil všech 26 střel, kterým čelil. Raanta byl jmenován nováčkem měsíce (také spolu s Martinem Jonesem z Los Angeles Kings) pro prosinec 2013. 12. ledna 2014 pomohl Raanta ukončit šňůru třech porážek v řadě, když v brance byl Corey Crawford, Raanta poté hrál proti Edmonton Oilers a Chicago vyhrálo 5:3.  Dne 27. června 2014 podepsali s Blackhawks dvouletou smlouvu.  27. června 2015 byl vyměněn do týmu New York Rangers za Ryana Haggertyho.  Antti Raanta v týmu New York Rangers kryl záda svému parťákovi Henriku Lundqvistovi jako brankářská dvojka.  Za dva roky později 27. června 2017 byl naposledy vyměněn do týmu Arizona Coyotes, kde by měl mít konečné místo jako jednička. Rangers vyměnili Raantu do Arizony společně s Derekem Stepanem, za Anthonyho DeAngela a 7 volbu draftu 2017.

Statistiky.

Statistiky v základní části

Antti Raanta (* 12. května 1989, Rauma) je finský profesionální hokejový brankář hrající NHL za tým Arizona Coyotes. Je vysoký 183 centimetrů a váží 88 kilogramů.

Antti Raanta (* 12. Mai 1989 in Rauma) ist ein finnischer Eishockeytorwart, der seit Juni 2017 bei den Arizona Coyotes in der National Hockey League unter Vertrag steht. Zuvor war er je zwei Jahre für die Chicago Blackhawks und die New York Rangers aktiv, wobei er im Jahre 2015 mit Chicago den Stanley Cup gewann.


Poloha a okolí.

Zalesněný hřeben Krušné hory obtéká na západě a severu Habrový potok, severozápadně od Dibeřského potoka. Nachází se v chráněné krajinné oblasti Křivoklátsko. Na východě se tyčí Děd (492 m) a na jihozápadě Velíz (595 m).  Na sever od Krušné Hory se nachází Stará Ohrada a Nový Jáchymov, na severovýchod Doužebnice a Otročiněves, na východ Lísek, Hudlice a Trubská, na jihovýchod Trubín, Svatská Hájovna, Svatá a Král, na jihozápad Varta, Hředle a na jih Březová, na jihozápad Kublov, na západ Broumy a Habrový Potok, na severozápad Karlova Ves a Karlov.

Těžba.

Krušná hora bývala nejvýznamnějším ložiskem železné rudy v oblasti Křivoklátska. V masivu hory se nachází sedm zrudněných poloh, z nichž tři byly těženy. Při bázi šáreckého souvrství se nachází tzv. Velké ložisko, jehož nejlepší části obsahovaly 32–38 % železa a 19–22 oxidu křemičitého. O tři až třicet metrů výše leželo Malé ložisko s těžitelnou mocností okolo tří metrů. Tzv. III. ložisko tvořené zejména pelosideritem se nacházelo ještě výše. Jeho celková mocnost je až dvanáct metrů, ale těžitelné byly pouze tři metry, a pokusná těžba na něm proto probíhala pouze z povrchu. Do roku 1889 byl z ložisek na Krušné hoře vytěžen asi jeden milion tun železné rudy. Těžba po roce 1909 byla intenzívnější a vyprodukovala asi devět milionů tun rudy a doly dosáhly hloubky až několika stovek metrů.

Rozhledna a naučná stezka.

V červnu 2015 byla na vrcholu otevřena rozhledna Máminka. Jde o dřevostavbu od architektonické skupiny Martina Rajniše. Současně byla v okolí zřízena naučná stezka Krušná hora – Hudlice.

Krušná hora (německy "Kruschnahora", také "Kruschna", 609 m n. m.) je hora nacházející se deset kilometrů západně od centra města Beroun a je součástí Křivoklátské vrchoviny.

Die Krušná hora (deutsch "Kruschnahora", auch "Kruschna") ist ein Berg in Tschechien. Er liegt zehn Kilometer westlich des Stadtzentrums von Beroun und ist Teil der Křivoklátská vrchovina.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1005.  Podle Kosmovy kroniky proradní Vršovci pod záminkou společného lovu vylákali přemyslovského knížete Jaromíra. Při hostině na usmířenou se však opili, rozvášněni se vrhli na svého panovníka, přivázali ho k pohanskému dubu a bavili se tím, že po něm stříleli šípy. Ve chvíli nejvyšší úzkosti přispěchal knížeti na pomoc věrný myslivec Hovora, který přivedl ozbrojené družiníky. Z vděčnosti za zázračné vyváznutí nechal Jaromír nad pařezem poraženého obětního dubu postavit kapli k poctě svého patrona sv. Jana Křtitele. Soudí se, že se tak stalo roku 1005. Ke kapli přidělil strážníky z Otročiněvsi.  V obci je evidována jedna ulice, 167 adres. V obci není evidována žádná část obce. Všechny adresy v obci mají PSČ 267 03. V obci je k trvalému pobytu (nebo jakémukoliv platnému pobytu cizince, azylanta) přihlášeno 511 obyvatel, z toho je 211 mužů nad 15 let, 49 chlapců do 15 let, 217 žen nad 15 let, 34 dívek do 15 let.

Geografie.

Otročiněves byla založena v záhybu Habrového potoka, novější výstavba pak prudce stoupá po úbočí Hudlické hory (522 metrů nad mořem), na jejímž úbočí se nachází opuštěný areál bývalého železnorudného domu a odpadní výsypka. Kolem areálu dolu byla vystavěna dělnická kolonie „Na Černidlech“, která částečně stavebně splynula s Novým Jáchymovem. Katastr Otročiněvsi sleduje údolí Habrové potoka. Při horním toku je ukončen hranicí fotbalového hřiště Nového Jáchymova, na dolním toku končí před Stradonickými rybníky. Obcí prochází silnice III/2366 propojující Nižbor a Hudlice, a silnice III/2367 spojuje Otročiněves s Novým Jáchymovem. Katastr odvodňuje Habrový potok, který se zprava vlévá do Berounky.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Otročiněves "(659 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: doly na železnou rudu Pražské železářské společnosti, 5 hostinců, kapelník, 2 koláři, konsum Včela, kovář, mlýn, obuvník, 2 řezníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Otročiněves, trafika, 2 truhláři.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2011

Obec Otročiněves se nachází v okrese Beroun, kraj Středočeský, zhruba 12 km severozápadně od Berouna. Obcí protéká Habrový potok, který se vléva v Nižboru do řeky Berounky. Žije zde obyvatel.

Otročiněves, bis 1929 "Otročín" (deutsch "Otrotschin," 1939–45 "Frondorf") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer nordwestlich von Beroun und gehört zum Okres Beroun.


Tenisová kariéra.

2010.

V roce 2010 získala zlatou medaili ve dvouhře na portorických Středoamerických a karibských hrách, když v boji o titul porazila Venezualanku Adrianu Pérezovou. Na Letních olympijské hry mládeže v Singapuru vypadla jako druhá nasazená již v prvním kole s Čeng Saj-saj ve dvou setech.

2011.

V juniorské kategorii si zahrála dvakrát singlové finále Grand Slamu. Na Australian Open 2011 byla nad její síly belgická juniorka An-Sophie Mestachová, jíž podlehla ve dvou setech. Na pařížské antuce French Open 2011 ji v boji o titul přehrála Tunisanka Ons Jabeurová.  Na Panamerických hrách 2011 konaných v Mexiku vybojovala stříbrný kov, když ve finále nestačila na Američanku Irinu Falconiovou.

2012.

V říjnu 2012 nejdříve zvítězila na turnaji ITF s dotací 50 000 dolarů ve francouzském Joué-lès-Tours, kde v úvodním kole vyřadila nejvýše nasazenou Rusku Alexandru Panovovou. Ve finále přehrála Portugalku Marii João Köhlerovou. O čtrnáct dní později si připsla premiérový titul z události ITF s nejvyšší dotací 100 000 dolarů v Poitiers, když na ni ve finálovém zápase nestačila ruská hráčka Jelena Vesninová.  V tomto roce se poprvé dostala do druhé stovky žebříčku.

2013.

Na Portugal Open na přelomu dubna a května se dostala do hlavní soutěže jako lucky loser a dokázala v prvním kole porazit osmou nasazenou Julii Görgesovou a ve druhém vyřadit bývalou vítězku French Open Francescu Schiavoneovou. Až ve čtvrtfinále ji vyřadila Carla Suárezová Navarrová.  Dařilo se jí také na grandslamových turnajích. Na French Open vyřadila v prvním kolem jedenáctou nasazenou Naděždu Petrovovou. Její cestu turnajem zastavila opět Suárezová Navarrová ve třetím kole. Na následujícím Grand Slamu ve Wimbledonu dosáhla největšího vítězství kariéry, když vyřadila v prvním kole turnajovou pětku Saru Erraniovou. Na turnaji došla až do čtvrtého kola, kde podlehla Sloane Stephensové ve třech setech.  Rok 2013 zakončila na 56. místě žebříčku.

2014.

V květnu 2014 vybojovala premiérovou turnajovou trofej na okruhu WTA Tour, když na antukovém Internationaux de Strasbourg vyhrála soutěž dvouhry. Ve finále přehrála Španělku Silvii Solerovou Espinosovou.  Do debutového ročníku soutěže vycházejících hvězd na Turnaji mistryň splnila kvalifikační kritéria a fanoušci ji následně zvolili jako jednu ze čtyř účastnic. V základní skupině vyhrála všechny tři zápasy nad Zarinou Dijasovou, Shelby Rogersovou i Čeng Saj-saj, kterou poté opět přehrála ve finále.

2015.

Na začátku sezony 2015 se jí podařilo projít do druhého kola Australian Open a v únoru do semifinále turnaje v Pattaye a do čtvrtfinále turnaje v Acapulcu, kde ve druhém kole porazila druhou nasazenou Saru Erraniovou. V dubnu se do čtvrtfinále probojovala také v Bogotě.  Po nepodařené obhajobě ve Štrasburku a sérii vypadnutí v prvních kolech dalších turnajů klesla v žebříčku WTA na konec první stovky. V červenci reprezentovala Portoriko na Panamerických hrách v kanadském Torontu, kde vybojovala bronzovou medaili. Sezónu zakončila na 91. místě žebříčku WTA.

2016: Olympijská vítězka.

Na začátku sezóny se probojovala do finále turnaje kategorie Premier v Sydney, kde ovšem hladce prohrála se Světlanou Kuzněcovovou. Na následujícím Australian Open na úvod ztratila jen tři gamy proti Polce Magdě Linetteové. Ve druhém kole sehrála dramatickou bitvu proti české kvalifikantce a 114. hráčce žebříčku Kristýně Plíškové, v níž odvrátila pět mečbolů. Po výhře 9–7 v rozhodující sadě poprvé prošla do třetí fáze melbournského grandslamu. V ní nestačila na další polskou tenistku, čtvrtou nasazenou Agnieszku Radwańskou, která jí uštědřila „kanára“.  V antukové části sezóny sice nikdy neprohrála první zápas na turnaji, ale nikdy do roku 2016 nepřešla třetí kolo. Ve čtvrtfinále J&T Banka Prague Open nestačila na nejvýše nasazenou Světlanu Kuzněcovovou ve třech setech. Na grandslamovém Roland Garros v Paříži se probojovala do třetího kola, kde ji porazila Američanka Madison Keysová.  Výkonostní vzestup potvrdila na začátku travnaté části sezóny, když si dvakrát zahrála semifinále. Na AEGON Open Nottingham v něm jako čtvrtá nasazená uhrála čtyři gamy na turnajovou jedničku Karolínu Plíškovou. Následující týden dohrála mezi poslední čtveřicí na eastbournském AEGON International, kde prošla do hlavní soutěže z kvalifikace. V boji o finálový duel byla nad její síly pozdější vítězka Dominika Cibulková, jíž odebrala tři hry. Po turnaji postoupila na nové žebříčkové maximum, když figurovala na 36. místě. Ve Wimbledonu dohrála v úvodním kole, v němž ji zdolala šestnáctá nasazená Britka Johanna Kontaová.  V srpnové ženské dvouhře na Hrách XXXI. letní olympiády v Riu de Janeiru startovala jako světová čtyřiatřicítka. Na úvod porazila slovinskou hráčku Polonu Hercogovou. Totožným skóre zdolala i další soupeřku, Rusku Anastasiji Pavljučenkovovou, jež v turnaji figurovala jako čtrnáctá nasazená. Ve třetím kole pak deklasovala třetí nasazenou Garbiñe Muguruzaovou ze Španělska. Ve čtvrtfinále ji po shodném výsledku nezastavila ani Němka Laura Siegemundová. Postup do bojů o medaile komentovala slovy: „"Chci hrát o zlatou medaili, to je můj cíl. Budu se snažit pro to udělat maximum",“ uvedla, když přitom cestou do semifinále neztratila žádný set. V něm ji čekala česká jednička a turnajová jedenáctka Petra Kvitová, kterou v prvním vzájemném střetnutí dokázala přehrát po divokém třísetovém průběhu.  Ve finále olympijského turnaje si Mónica Puigová za 2:09 hodin připsala překvapivé vítězství nad německou světovou dvojkou Angelique Kerberovou po třísetovém průběhu. Stala se tak historicky prvním sportovcem reprezentujícím Portoriko, jenž vybojoval olympijské zlato.  Po olympiádě vynechala severoamerické turnaje Western & Southern Open a Connecticut Open. Ve dvouhře US Open startovala z pozice poslední nasazené. Na turnaji vypadla, stejně jako ve Wimbledonu, již v úvodním kole, když ve dvou setech prohrála s Čeng Saj-saj z Číny. V srpnu se stala hráčkou měsíce na okruhu WTA Tour. Poražena v prvních zápasech skončila na zářijovém Wuhan Open i říjnovém China Open, když ve Wu-chanu nestačila na Robertu Vinciovou a v Pekingu uhrála jen dva gamy na Yaninu Wickmayerovou.

2017.

Za začátku roku nedokázala obhájit finálovou účast na Apia International Sydney ani třetí kolo na Australian Open a v žebříčku se propadla zpět do čtvrté desítky.

2018.

V žebříčku dále klesala. Až po střídání koučů se jí začalo dařit, když na březnovém Miami Open a opět na čínském Wuhan Open ve třech setech porazila Carolinu Wozniackou.

2019.

Na jaře se dostala zpět do šesté desítky žebříčku WTA, když na Volvo Car Open v Charlestonu postupně porazila Arynu Sabalenkovou a Danielu Collinsovou.

Soukromý život.

Narodila se kubánskému otci Josému Puigovi a portorikánské matce Astrid Marchánové. Prarodiče z otcovy strany jsou Španělé a pocházejí z Katalánska. S tenisem začala v šesti letech a trénoval ji otec.

Mónica Puigová, celým jménem Mónica Puig Marchán, (* 27. září 1993 San Juan) je portorická profesionální tenistka a olympijská vítězka z ženské dvouhry Her XXXI. letní olympiády, čímž se stala prvním sportovcem reprezentujícím Portoriko, který získal zlatou olympijskou medaili. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála v květnu 2014 turnaj na štrasburské antuce. V rámci okruhu ITF získala šest titulů ve dvouhře.

Mónica Puig (* 27. September 1993 in San Juan) ist eine puerto-ricanische Tennisspielerin. Ihr bislang größter Erfolg war der Gewinn der Goldmedaille bei den Olympischen Spielen 2016 in Rio de Janeiro.


Mechanismus.

Mechanismus Nenitzescuovy syntézy indolů se skládá z Michaelovy reakce následované nukleofilním atakem vazby pí v molekule enaminu a poté eliminační reakcí.  Ve studii z roku 1996 zkoumal G. Allen vliv různých substituentů navázaných na molekulu použitého benzochinonu na vlastnosti produktu. Sterické efekty vyvážené těmito substituenty zároveň podpořily jeden ze dvou navrhovaných mechanismů.

Vliv podmínek na reakci.

Ve studii z roku 2004 zkoumal D. Katkevica et al. vliv reakčních podmínek na Nenitzescuovu syntézu. Výsledky naznačily, že reakce nejlépe probíhá ve velmi polárních rozpouštědlech, a staly se motivací k provedení kinetických studií s různými substráty, reaktanty, rozpouštědly a přídavky Lewisových kyselin a zásad. Následně byl popsán alternativní způsob syntézy s využitím katalýzy Lewisovými kyselinami.  I přes vylepšení nebylo možné Nenitzescuovu syntézu kvůli nízké výtěžnosti a polymerizaci při běžných reakčních podmínkách možné použít v průmyslu. Původně se předpokládalo, že benzochinon musí být použit ve 100% přebytku, aby bylo možné reakci účinně využívat v průmyslu, ale pak bylo zjištěno, že nejvyšší účinnosti se dosahuje při 20% až 60% přebytku. Nejvhodnější podmínky pro průmyslově prováděnou Nenitzescuovu syntézu jsou, pokud se benzochinon a ethyl-3-aminokrotonát použijí v poměru látkových množství 1:1,2 až 1,6 a reakční teplota je blízko pokojové. Tímto způsobem je možné efektivně vyrábět i více než 100 kg indolů.

Obměny.

K nejčastějším obměnám Nenitzescuovy reakce patří její provedení v pevné fázi.  Tato reakce se provádí na vysoce zesíťovaném polymeru ArgoPore®-Rink-NH-Fmoc a funguje u mnoha různých substituentů na obou reaktantech. Byly také popsány jiné způsoby Nenitzescuovy syntézy v pevné fázi.  Jsou také známy i jiné reakce vedoucí ke stejným produktům. Patří k nim Fischerova, Moriova, Hemetsbergerova, Buchwaldova, Sundbergova, Madelungova, van Leusenova a Kanemacuova syntéza.

Použití.

5-hydroxyindolové skupiny jsou součástí řady biologicky aktivních molekul, jako například neurotrasmiteru serotoninu, nesteroidního antiflogistika indometacinu a L-761,066, inhibitoru COX-2.

Nenitzescuova syntéza indolů je organická reakce sloužící k přípravě 5-hydroxyindolů z benzochinon]]u a esterů kyseliny β-aminokrotonové. Reakci objevil Costin Nenițescu v roce 1929. Lze ji provést u substrátů s mnoha různými substituenty, například methylovými, methoxy, ethylovými a propylovými. Může probíhat v pevném skupenství na povrchu vysoce zesíťovaných polymerů. Nenitzescuova syntéza indolů patří mezi významné reakce, protože indolová jádra jsou součástí molekul mnoha biologicky aktivních sloučenin, například neurotransmiterů.

Die Nenitzescu-Indolsynthese ist eine Namensreaktion der organischen Chemie. Sie wird auch Nenitzescu-Reaktion, Nenitzescu-Synthese, Nenitzescu-Cyclisierung oder Nenitzescu-Kondensation genannt. Diese Reaktion wurde nach dem rumänischen Chemiker Costin Nenitzescu (1902–1970) benannt, der sie 1929 veröffentlichte. Mit der Reaktion lassen sich 5-Hydroxyindole aus 1,4-Benzochinon und β-Amino-α,β-ungesättigten Carbonylverbindungen (z. B. β-Aminocrotonsäureestern) synthetisieren.


Prozrazení globálního sledování lidí.

Spolupráce s Edwardem Snowdenem.

Greenwald byl poprvé kontaktován Edwardem Snowdenem, spolupracovníkem s U.S. NSA, na konci roku 2012. Snowden anonymně kontaktoval Greenwalda a řekl že má citlivé dokumenty, o které by se rád podělil. Greenwald přijmul všechna opatření týkající se zabezpečené komunikace. V lednu roku 2013 pak Snowden kontaktoval dokumentaristku Lauru Poitras.  Podle "The Guardianu" si Snowden vybral Greenwalda a Poitras záměrně z článků v "Salonu", kde Glenn píše o kontroverzních filmech Laury a označuje ji jako "target of the government" ("překlad z aj." "cíl vlády"). Greenwald začal spolupracovat se Snowdenem na přelomu února a března 2013, když si s ním Laura sjednala schůzku v New York City. Od této chvíle Snowden poskytoval dokumenty i Lauře.  První dokument byl publikován 5. června 2013 a celá série těchto dokumentů se nazývá "Global surveillance disclosure". Publikace se odehráli nejdříve na oficiálních stránkách deníku "The Guardian" a poté deníku "The Washington Post".  Tato série dokumentů pomohla deníku "The Guardian" a deníku "The Washington Post" vyhrát "Pulitzerovu cenu za veřejné služby" v roce 2014.

Zadržení Davida Miranda.

V srpnu roku 2013, Metropolitní policie zadržela Greenwaldova přítele Davida Miranda na londýnském letišti Heathrow Airport pod záminkou Zákonu proti terorismu 2000 poté, co přiletěl z Berlína a přesedal na letadlo domů do Rio de Janeira.Jeho osobní věci byly zabaveny včetně externího hard disku, který měl obsahovat citlivé dokumenty, důležité pro reportáže Greenwalda. Dokumenty však byly zašifrované pomocí šifrovacího softwaru TrueCrypt.  Greenwald popisuje zadržení svého přítele, jako "clearly intended to send a message of intimidation to those of us who have been reporting on the NSA and GCHQ" ("překlad" "jasná zastrašující zpráva pro ty, kteří se podílejí na reportážích o NSA a GCHQ").  Podle pozdějšího článku deníku "The Guardian" bylo zjištěno, že u sebe David Miranda měl externí hard disk obsahující 58000 přísně tajných dokumentů GCHQ a jeho zadržení bylo nařízeno Vrchním soudem v Londýně.  V prosinci 2013 požádali Greenwald a Miranda o azyl v Brazílii pro Edwarda Snowdena výměnou za spolupráci při vyšetřování NSA. Brazilská vláda uvedla, že nemá zájem o vyšetřování NSA.

Citáty.

Citát uveden na TED Talks přednášce "Why privacy mattes":"Over the last 16 months, as I've debated this issue around the world, every single time somebody has said to me, "I don't really worry about invasions of privacy because I don't have anything to hide." I always say the same thing to them. I get out a pen, I write down my email address. I say, "Here's my email address. What I want you to do when you get home is email me the passwords to all of your email accounts, not just the nice, respectable work one in your name, but all of them, because I want to be able to just troll through what it is you're doing online, read what I want to read and publish whatever I find interesting. After all, if you're not a bad person, if you're doing nothing wrong, you should have nothing to hide." Not a single person has taken me up on that offer."

Osobní život.

Greenwald, který veřejně oznámil, že je homosexuál, žije v Riu de Janeiru se svým přítelem Davidem Mirandou.  Pochází z židovské rodiny, ale nikdy nebyl na bar micva. Říká, že věří na mystické a spirituální části světa.

Glenn Edward Greenwald (* 6. března 1967) je americký investigativní žurnalista a spisovatel. V roce 2013 publikoval dokumenty whistleblowera Edwarda Snowdena pro britský deník "The Guardian." Za tyto reportáže vyhrál Glenn a jeho tým cenu George Polka a Pulitzerovu cenu. Napsal mnoho bestsellerů, jako například "No Place to Hide".

Glenn Greenwald (* 6. März 1967 in New York City) ist ein US-amerikanischer Journalist, Blogger, Schriftsteller und Rechtsanwalt. Weltweite Bekanntheit erlangte Greenwald, als er die von Edward Snowden im Jahr 2013 übermittelten Dokumente zum streng geheimen NSA-Überwachungsprogramm PRISM aufbereitete und Anfang Juni 2013 in der britischen Tageszeitung "The Guardian" zusammen mit einem Interview Snowdens veröffentlichte. Aufgrund dieser und folgender Berichte ist er eine der zentralen Figuren der Globalen Überwachungs- und Spionageaffäre. Seit Februar 2014 ist er als Hauptautor der publizistischen Website The Intercept tätig. Greenwald ist Gründungsmitglied der Freedom of the Press Foundation mit Sitz im Vorstand (Board of Directors).


Biskup.

Ján Vojtaššák byl jedním z třech slovenských biskupů, kteří byli jmenovaní roku 1920 v nové Československé republice v rámci nahrazení biskupů maďarské národnosti, kteří byli československou vládou vypovězeni ze země. 13. února 1921 jej pak slavnostně vysvětil papežský nuncius Clemente Micara. Ján Vojtaššák byl politicky aktivní, podporoval Andreje Hlinku a jeho snahy o slovenskou autonomii. Po vzniku Slovenského státu roku 1939 byl místopředsedou Štátnej rady.

Vojtaššák a deportace.

Asi nejkontroverznější otázkou působení Vojtaššáka jako biskupa a člena Štátnej rady je jeho postoj k deportacím Židů do rukou Třetí říše. Zde ovšem dochází k ostrým rozporům i v primárních zdrojích. Vojtaššák je obviňován z antisemitismu, vypjatého nacionalismu a pasivního přihlížení deportacím. Vatikánský chargé d’affaires Burzio jej tak opakovaně popisoval ve svých zprávách.  Ve zprávě napsal z 31. března 1942: "Msgre. Vojtaššák namísto toho, aby se postavil proti nehumánnímu plánu, zaujal úplně pasívní postoj, omezujíc se na nepodstatné námitky. Potom, v rozhovoru s jiným biskupem, naznačil, že podle jeho mínění by bylo lepší, kdyby se církevní představitelé nemíchali do této otázky, aby nekladli překážky vládě a prezidentovi republiky, že Židé jsou nejhoršími nepřáteli Slovenska, že i tak se budou věci vyvíjet svým směrem... Je těžké dozvědět se pravdu o tom, co se dělo a mluvilo na zasedání vlády; vím však, že Msgr. Vojtaššák má pověst velkého šovinisty."  Burziův pohled je však zpochybňován. Zejména právě zmíněná zpráva, k Vojtaššákovi asi nejpříkřejší, je zpochybňována s tím, že Burzio byl uveden v omyl (sám ostatně přiznává, že "je těžké dozvědět se pravdu o tom, co se dělo a mluvilo na zasedání vlády"). Např. Václav Vaško upozorňuje na fakt, že Ján Balko, který citovanou schůzi vyvolal právě kvůli otázce Židů, a byl na ní přítomen, opakovaně potvrdil, že Vojtaššák měl zásluhu jednak na tom, že se schůze vůbec konala, a že se na ní důsledně postavil proti deportacím.  Burzio ovšem měl s Vojtaššákem i osobnější zkušenosti, dostal se s ním do ostrého sporu ohledně vyhnání polských kněží z Vojtaššákovy diecéze. Jeho názor v této věci, o které měl rozhodně lepší přehled, než o jednání státní rady, byl jednoznačný - biskup podle něj postupoval na základě vypjatého nacionalistického přesvědčení a jednoznačně nespravedlivě.  Vojtaššák je obviňován též z podílu na arizaci židovského majetku, nicméně toto obvinění bylo po válce odmítnuto ze strany Ministerstva vnitra, které doložilo, že v daném případě se jednalo pouze o to, že biskup vydražil ve veřejné dražbě Baldovské koupele, které sice patřily židovskému majiteli, ovšem důvodem dražby nebyla arizace, ale dluh ve výši 400 000 korun.  Kritici napadající Vojtaššáka za antisemitismus často zamlčují jeho kroky činěné ve prospěch Židů. Vojtaššák je podepsaný pod dvěma pastýřskými listy, které odsoudily protižidovská opatření, ve Státní radě hlasoval proti Židovskému kodexu a když se mu dostal do rukou dopis Rudolfa Vrby, který uprchl z Osvětimi a informoval o tom, co se tam děje, předal jej ministru Machovi s vlastnoruční poznámkou, že "„Bude-li Slovensko pokračovat v deportaci Židů do okupovaného Polska, stane se spolupachatelem vražd“". Tato jeho intervence vedla v danou chvíli k zastavení deportací.

Politické pronásledování.

Během postupného osvobozování Československa se velice rychle dostal do konfliktu s československými orgány, které na Slovensku ovládli komunisté, kteří využili situace k omezování církevních struktur či jejich úplné likvidaci. Ján Vojtaššák se stavěl proti uzavírání církevních škol a brzy byl komunistickými předáky označen za jednoho z nejnebezpečnějších odpůrců. Již před únorem 1948 byl dvakrát zatčen a bez obvinění vězněn (květen-září 1945 a krátce v roce 1947), nepodařilo se ale najít nic, zač by mohl být souzen. Československá vláda požádala Svatý stolec o Vojtaššákovo odvolání, ten však odmítl s tím, že pro to není žádný důvod. Po únorovém převratu byl Vojtaššák nejprve internován ve své rezidenci (3. červen 1950) a posléze uvězněn (16. listopad téhož roku). 15. ledna 1951 byl souzen ve vykonstruovaném procesu spolu s biskupy Buzalkou a Gojdičem. Za „úklady proti republice, vyzvědačství, velezradu a vojenskou zradu“ byl odsouzen ke 24 letům těžkého žaláře a dalším trestům (rozsudek v plném rozsahu zrušen v roce 1990). Byl vězněn ve Valdicích, Leopoldově a Ilavě. Pro nemoc mu byl trest přerušen (1956–1958), v říjnu 1963 pak mu byl zbytek trestu prominut. Krátce pobýval v Oravské Lesné, načež byl ze Slovenska vykázán. Zbytek života musel strávit v charitním domově v Senohrabech u Prahy.

Posmrtné pocty.

Po Jánu Vojtaššákovi je pojmenovaný Kněžský seminář biskupa Jána Vojtaššáka ve Spišské Kapitule – Spišském Podhradí, na kterém on sám studoval.  V roku 1996 byl zahájen beatifikační proces Jána Vojtaššáka, k němuž přímo vyzval papež Jan Pavel II. při své návštěvě na Slovensku v roce 1995. Ján Chryzostom Korec se v homílii na bohoslužbách při příležitosti 35. výročí smrti biskupa Vojtaššáka v Zákamenném vyslovil pro jeho blahořečení a nazval ho „mučedníkem”. I mnoho slovenských věřících považuje biskupa Jána Vojtaššáka za osobu, která žila a zemřela v pověsti svatosti a jeho hrob je navštěvován četnými poutníky. Kritici Vojtaššáka upozorňují, že překážkou blahořečení může být jeho politická angažovanost za existence Slovenského státu.

Ján Vojtaššák (14. listopadu 1877, Zákamenné – 4. srpna 1965, Říčany) byl římskokatolický biskup spišský (1921–1965). Ján Vojtaššák pocházel z Oravy, z početné rolnické rodiny. Měl deset sourozenců. Studoval na gymnáziu v Trstenej a Ružomberku a od roku 1895 teologii v semináři při Spišské Kapitule. Na kněze byl vysvěcený 23. ledna 1901. Jako kněz působil na vícero místech, posléze se stal kapitulním vikářem a rektorem semináře.

Ján Vojtaššák (* 14. November 1877 in Zákamennye-Klin / Königreich Ungarn; heute Zákamenné / Nordslowakei; † 4. August 1965 in Řičany / deutsch Ritschan bei Prag / Tschechoslowakei) war römisch-katholischer Bischof von Spiš (Zips).


Geografie.

Osada leží při jižním okraji Chebské pánve, na levém břehu Odravy, jež zde vytváří poměrně hluboce zařízlé údolí. Ves se nachází přibližně 6 km jižně od centra Chebu, asi 0,5 km od státní hranice se spolkovou zemí Bavorsko. Východně od Slapan se nachází kamenolom kde se těží kvalitní čedič, ze kterého vyrábí firma Eutit ve Staré Vodě u Mariánských Lázní odlévané čedičové výrobky.

Historie.

Slapany se původně jmenovaly Schloppenhof, což nejpravděpodobněji znamenalo dvůr lidí, bydlících u pastí na ryby či u rybářských sítí. V roce 1869 byly osada obce Gehaag (dnes Háje, v letech 1880–1910 rovněž osada obce Gehaag, od 1.1.1976 do 29.2.1980 část obce Cheb, od 1.3.1980 jsou základní sídelní jednotka města Cheb.  První písemná zmínka o Slapanech pochází z počátku 20. let 14. století. Roku 1320 se píše o "nových Slapanech", roku 1322 jsou zmiňovány "Slapaný na Odravě". Předpokládá se, že ves byla založena nejspíš na přelomu 13. a 14. století klášterem ve Waldsassenu, který ves držel spolu s chebskými měšťany do druhé poloviny 14. století. Během druhé poloviny 14. století připadla k panství hradu Kinsberg v Hrozňatově, k němuž patřila až do roku 1629. Roku 1629 odkoupil Slapany Adam Schmiedl ze Seebergu. Od roku 1703 patřila ves Filipovi Martini, jehož dcera se provdala za člena rodu pánů ze Schönstetteru a majetek přešel jako její věno na ně. Od roku 1745 ves držel Jan Kryštof Werner. Od něho koupil Slapany v roce 1786 Michael Wohlrab. Od roku 1802 patřil statek jeho synovi Onřejovi, který ho však roku 1809 prodal Tomášovi a Magdaléně Hafenrichtrům. Později se v držení Slapan majitelé střídali. Roku 1870 je koupili bratři Opitzové ze Saska. Mladší z nich Karel Gottfried, žil na Podhradu, jeho bratr Klemens spravoval Slapany. Po jeho smrti roku 1888 je koupil Emil Schmidt, po první světové válce patřily rodině jeho zetě Kirsche. Po roce 1945 přešel jejich majetek do vlastnictví státu.  Během historického vývoje vznikla ve Slapanech zřejmě dvě panská sídla. První bylo založeno nejspíš během 14. nebo 15. století, neznámo kým. Zpráva z popisu Josefského vojenského mapování z doby po roce 1764 uvádí, že poplužní dvůr v tomto místě je vystavěn převážně ze dřeva, ale tamtéž se nacházející malý zámek je vystavěn z kamene a obklopen vodním příkopem. Lze odvodit, že zmíněný zámek musel stát poblíž Odravy. Jediným možným místem, kde mohl být založen, je poloha při jihozápadním okraji vesnice. Ještě roku 1990 se v těchto místech nalézaly zbytky zdivá staré budovy. Mladší panské sídlo stávalo přímo v poplužním dvoře, ležícím vysoko nad údolím Odravy. Jeho velká obdélníková budova tvořila jihozápadní křídlo dvora. Poplužní dvůr vznikl snad již v 17. století. Poplužní dvůr, v němž mladší panské sídlo vzniklo, byl několikrát upravován, naposledy výrazně po roce 1811 za Tomáše Hafenrichtra. Po roce 1945 došlo k jeho částečné demolici, kdy severozápadní a severovýchodní křídla byla zbořena. Bývalá obytná budova dvora se zbytky zámku však dosud stojí. Jedná se o patrové stavení, kryté valbovou střechou. Z mladšího slapanského panského sídla se dochovala část obvodového zdiva a několik místností ve střední části přízemí, zaklenutých valenou křížovou klenbou, resp. valenou klenbou s lunetami. Zanikla však parková úprava s přístupovou alejí před jihozápadním průčelím objektu.  Význam vsi vzrostl po vybudování železniční trati z Chebu do Waldsassenu v roce 1865. V roce 1893 byla uvedena do provozu železniční zastávka a celnice ve Slapanech. Po trati jezdily dokonce i rychlíky, a to až do roku 1914. Po roce 1945 došlo k odsunu německého obyvatelstva a provoz na železniční trati byl zastaven. Později byla ve Slapanech umístěna rota Pohraniční stráže. Při severním okraji vsi je patrný prostor bývalého nádraží, ovšem nádražní budovy byly strženy a koleje vytrhány. Změny nastaly až po roce 1989, kdy se bývalé zakázané hraniční pásmo otevřelo veřejnosti. Na konci devadesátých let 20. století vznikl návrh na propojení Slapan s německým Waldsassenem formou cyklistické a turistické stezky. Nejprve byl vybudován turistický přechod, slavnostní otevření první části cyklostezky proběhlo 13. května 2006.

Slapany () jsou malá vesnice, základní sídelní jednotka města Cheb, v okrese Cheb, kraji Karlovarském. V roce 2011 zde bylo evidováno 15 adres a trvale zde žilo 54 obyvatel. Osada leží v katastrálním území Háje u Chebu o rozloze 13,96 km.

Slapany () ist eine Ansiedlung der Stadt Cheb in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer südlich des Stadtzentrum von Cheb auf dem Kataster von Háje u Chebu im Okres Cheb.