Výskyt.

Pro užší specifikaci původu maklury oranžové jsou za její domovinu považovány oblasti okolo řeky Red River ve státech Arkansas, Oklahoma a Texas a dále místa ve státech Missouri a Louisiana. V současnosti je rozšířena na většině teplých území USA.  Ze Severní Ameriky byla tato rostlina nenáročná na kvalitu půdy rozšířena do teplých evropských oblastí. Na území nynější České republiky byla zasazena v zámecké zahradě na Hluboké již roku 1865. Protože je poměrně náročná na teplé prostředí, byla v ČR vysazována hlavně ve výhřevných polohách na jihu Moravy, nejvíce v Lednici, Mlyňanech a Židlochovicích,v ZOO v Praze.  Kromě výše zmiňovaného tepla si rostlina žádá ke zdárnému růstu propustné půdy a klíma se zvýšenou vzdušnou vlhkostí, vyhovující roční úhrn srážek je 600 až 1000 mm. Nejlépe roste na plném slunci, škodí ji zimní teploty pod −20 °C, mladé rostliny bývají mrazem zničeny, starší obvykle i po hlubokém namrznutí dobře obrážejí. Ve své domovině roste i na místech občasně zaplavovaných vodou. Snadno zplaňuje a na prostorách s nedostatkem konkurenčně silných druhů vytváří husté porosty.

Popis.

Opadavá, dvoudomá dřevina s krátkým kmenem a hustou korunou nebo hustý keř. V domovině dorůstá strom do výše 10 až 20 m, ve středoevropských podmínkách nebývá vyšší než 5 či 8 metrů. Kořenový systém má velmi vyvinutý, hlavní kořen může být dlouhý až 8 m. Kůra kmene dospělého stromu bývá tlustá asi 2,5 cm, má barvu okrově hnědou a je hluboce rýhovaná, poměrně krátké větve jsou pokroucené. Větvičky rostoucí na slunci jsou porostlé trny, v zastíněných částech koruny jsou bez trnů. Trny, dlouhé až 2,5 cm, jsou modifikované větvičky. Mladé, chlupaté letorosty jsou střídavě porostlé hnědými bočními pupeny, na starších větvích jsou krátké brachyblasty. Široce eliptické, srdčité až vejčitě kopinaté listy jsou s řapíky. Čepele listů bývají dlouhé 5 až 15 cm a široké 3 až 8 cm, na koncích jsou dlouze zašpičatělé. Na svrchní straně jsou lesklé, voskovité a na spodní hustě chlupaté. Trojúhelníkovité palisty brzy opadávají.  Na samčích rostlinách vyrůstají z paždí listů na brachyblastech stopkatá latnatá květenství dlouhá asi 3,5 cm. Jejich hustě chlupaté okvětní lístky jsou zelenavé a mají vypouklé prašníky. Na samičích stromech rostou z paždí listů květy sdružené v hustých kulovitých hlávkách o průměru asi 2,5 cm. Tyto květy s výraznou čnělkou mají okvětní lístky dužnaté, stejně jako květní lůžko srostlé s oválným semeníkem s jediným vajíčkem. Květy vyrůstají až po vypučení listů, obvykle v květnu a červnu, přenos pylu je prováděn větrem.  Po opylení květů se na samičích stromech objevují nejedlá kulovitá plodenství, 10 až 15 cm velká a vážící i více než 1 kg. Jsou ve zralosti žlutooranžová a povrch mají silně zbrázděný, jedno obsahuje 200 až 300 světle hnědých semen (jednosemenných nažek), asi 1 cm velkých. Po poranění z plodenství vytéká hořká bílá šťáva, která potřísněné místo zbarví černě a při styku s pokožkou vyvolává u citlivých lidí dermatitidu. Dozrávají v září a říjnu, v chladnějších podmínkách, např. v ČR, neuzrají a zůstávají zelená. V místech, kde nejsou samčí stromy pro opylení, vyrůstají na samičích stromech plodenství neobsahující semena.

Rozmnožování.

Stromy počínají kvést asi od 10. roku věku a dožívají se průměrného stáří pouze 75 let. Spadaná plodenství a jejich semena jsou nouzovou zimní potravou pro ptáky a volně žijící savce, nestrávená semena jsou zvířaty roznášena do okolí.  Semena mají po dozrání jistou dobu dormance, kterou lze zkrátit namáčením v horké vodě nebo stratifikaci v mokrém písku či rašelině. Spolehlivě klíči semena, která strávila zimní období ve venkovním prostředí v plodenství a jsou na jaře vysetá do hloubky 1 cm. Životaschopnost semen uložených v suchu trvá asi tři roky, semenáče rostou velmi rychle.  Rostliny se dají snadno množit odřezky z mladých větviček nebo kmenových výmladků v červnu a ze zdřevnatělých v lednu. Mohou se také v prosinci sázet kořenové řízky.

Význam.

Mimo okrasné funkce jsou maklury ceněny pro své zlatožluté až tmavohnědé dřevo, které je pevné a hedvábně lesklé, vnější vrstva běle je tlustá nejvýše 2 cm. Dřevo je těžké, dobře odolává vzdušné vlhkosti a je imunní proti termitům a plísním; dodnes se tradičně používá k výrobě luků. Jeho nevýhodou je, že se špatně natírá nebo lepí.  Rostlinám se nejlépe daří na vlhkých půdách, tolerují však i extrémní sucho. Jsou odolné proti městskému znečištění ovzduší i posypové soli, používají se jako pionýrské rostliny při rekultivaci výsypek povrchových dolů i proti erozi půdy. Z rostlin keřovitého vzrůstu jsou vytvářeny těžce prostupné živé ploty. Do veřejně přístupných míst se doporučují vysazovat jen samčí rostliny, protože plodenství na samičích způsobují při opadu značný nepořádek a riziko úrazu.

Externí odkazy.

Maklura oranžová ("Maclura pomifera") je dvoudomý, opadavý strom pocházející ze středních a jižních oblastí Spojených států amerických. Je to jediný druh monotypického rodu maklura z čeledi morušovníkovitých. Své jméno získal po americkém geologu Wiliamu Maclurovi.

Der Milchorangenbaum ("Maclura pomifera"), auch Osagedorn genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung der "Maclura" in der Familie der Maulbeergewächse (Moraceae).


Život.

Mládí.

Andreas Seiler/Handrij Zejler se narodil 15. října 1872 v obci Salzenforst/Słona Boršć. Pocházel ze zemědělské rodiny, jeho otec Johann Seiler byl také studnařem. V letech 1818–1825 studoval na budyšínském německém gymnáziu, které za rektora Karla Gottfrieda Siebelise patřilo k nejlepším v Sasku. I Siebelisovi předchůdci pěstovali vztahy, např. s Herderem, či působili na poli německé žurnalistiky. Všichni usilovali o moderní, demokratické školství, proto se toto gymnázium vyznačovalo i velmi dobrým vztahem ke studentům lužickosrbského původu, kteří zpočátku neuměli ještě dobře německy, a zprostředkovávalo jim soukromé vyučování. Kromě znalosti klasických jazyků, Nového zákona či matematiky byly studentům předávány také ideály osvícenství s důrazem na toleranci. Mladý Zejler se tu seznámil s tvorbou německých básníků (Uhland, Schiller, Goethe). Poprvé se tak setkal s romantickým národním smýšlením v patriotické německé lyrice. Závěrečnou zkoušku, jejímž úkolem bylo složit latinské hexametry, absolvoval jako primus a za svůj prospěch byl odměněn stříbrnou medailí. Během studia již napsal dvě lužickosrbské básně: "Mojim lubym serbskim přećelam – daše tele rjadki na jich rejžu do Lipska H. Zejler tón 10. apryl 1824" a "Tej serbskej přećelej – wot Zejlera jako tónsamny hišćen w Budyšini bě, we lěći 1824 spěwané". Obě jsou věnované na rozloučenou přátelům s nadějí, že se shledají při dalším studiu v Lipsku.

Studium v Lipsku.

V letech 1825–1829 studoval Zejler evangelickou teologii na Lipské univerzitě. Finance na doplňkové studium slovanské filologie mu na přímluvu Josefa Dobrovského poskytl budyšínský katolický biskup a osvícenec Franc Jurij Lok (Franz Georg Lock). Zde Zejler pokračoval v soukromém vyučování lužické srbštiny, jemuž se věnoval už na gymnáziu. Sběrem lidové slovesnosti se v tomto jazyce stále zdokonaloval, k čemuž ho podněcoval H. Lubjenský i František Palacký. Během studia se začal věnovat obnově lipského spolku a jeho lužickosrbské sekci. Tato skupina, jejímiž jedinými členy byli od roku 1806 Němci, měla totiž podobu pouhého „lužického kazatelského spolku“ s eliminací lužickosrbských specifik. Činnost lužickosrbské sekce "Sorabia", která byla obnovena roku 1814, se aktivizovala až díky Zejlerovi. Spolu s přítelem Krygarjem založili rukopisné periodikum "Serbska Nowina", které vycházelo od roku 1826. Za Zejlerových studií při tom vyšlo šedesát čísel. Zde publikoval výsledky své folkoristické sběratelské činnosti, filologické poznámky i básně, mezi nimi pozdější hymnu Rjana Łužica z roku 1827. V témže roce vytvořil i slavnou elegii, ve které připodobnil Lužici k loďce řízené německým kormidelníkem. Jeho rané texty jsou typické nápodobou lidového stylu. V plodném roce 1828 napsal několik básní, které vyjadřují radost ze života a optimismus, což je s počáteční milostnou notou a jemným humorem lidové písně základ Zejlerovy poetiky.

Plodné intermezzo.

Po ordinaci na evangelicko-luterského faráře v roce 1830 nemohl Zejler najít místo. Jeho záměrem totiž bylo dát se na vědeckou slavistickou dráhu. V letech 1830–1835 vypomáhal jako pomocný kazatel, popř. diakon v obci Klix/Klukš u Budyšína. Žil u rodičů, takže měl alespoň čas připravit do tisku první novodobou gramatiku "Kurzgefasste Grammatik der sorben-wendischen Sprache nach dem Budissiner Dialekte". Již v Lipsku potom sestavil také lužickosbsko-německý a německo-lužickosrbský slovník, který ale zůstal v rukopise.

Zralá léta.

V roce 1835 získal po menších peripetiích místo faráře v Łazu/Lohsa východně od měst Wittichenau/Kulow a Hoyerswerda/Wojerecy. Toto město, které je součástí Lužickosrbské oblasti osídlení, patřilo od roku 1815 do Pruského Slezska pod vládní okres Liegnitz. Veškerá Zejlerova činnost v Łazu se koncentrovala na výchovu a vzdělávání. Tehdy zde žil dvanáctiletý Jan Arnošt Smoler, jenž se stal později jeho spolupracovníkem. Po několikaletém úsilí se mu roku 1842 podařilo založit lužickosrbské periodikum "Tydźenska Nowina". Zpočátku psal celé číslo sám a prostřednictvím literárních žánrů, např. bajek, se snažil vychovávat lužickosrbský venkov k pracovitosti, vyšší materiální a duchovní kultuře a zároveň bojovat proti alkoholismu, zadlužování a žebráctví. Politikou se Zejlerovy noviny přímo nezabývaly, ale v každém čísle byla rubrika "Co se děje ve světě". Tato rubrika prezentovala světové dění vždy ve spojení s Lužicí. Náklad byl kolem dvou set kusů, publikum tvořili převážně duchovní, učitelé a studenti. Pravopis byl německý, protože se Zejler domníval, že je známější. Mezníkem v jeho životě se stal zvláště rok 1844, kdy začal spolupracovat s hudebním skladatelem Korlou Awgustem Kocorem. Kocor sestavil sbor z osmašedesáti učitelů, kteří zpívali texty, jež vzešly z jejich spolupráce. Oba přátelé zorganizovali celou řadu akcí a později slavných koncertů, na nichž byly německému publiku připraveny překlady.

Poslední léta.

V Łazu žil Zejler až do konce svého života, který byl rovnoměrně rozdělen mezi povinnosti duchovního, literáta a kulturního činitele. Poklidný průběh jeho pozdních let narušila už jen smrt jeho manželky v roce 1866. Básnická vzpomínka na ni je vedle ukolébavek dcerám jediným jeho dílem s privátním podtextem. Během svého života vydal jen dvě sbírky: rýmované bajky "Serbske basnje, swojemu wulcy lubemu ludej podate k wužitkej a k zabawenju" (1855) a cyklus písní "So zwoni měr" (1871), který oslavuje konec prusko-francouzské války. Sebrané spisy byly z podnětu Arnošta Muky vydávany posmrtně od roku 1888. V roce 1931 byl v Łazu zbudován Zejlerův pomníček, který byl však zanedlouho německým obyvatelstvem odstraněn. Tento pomník byl obnoven roku 1949. V roce 1994 byl v Łazu založen podpůrný spolek "Fördervereins Begegnungsstätte Zejler-Smoler-Haus Lohsa e.V.", který v budově bývalé školy provozuje kulturní a informační centrum, jehož cílem je propagace díla Handrije Zejlera a Jana Arnošta Smolera.

Literární dílo.

Zakladatel lužickosrbské literatury.

Zejlerova vlastenecká lyrika z počátečního období se již vyznačuje zřetelným národně-kulturním programem. Přestože vedle inspirace německým kulturním modelem jsou zde patrné ohlasy slovanských literatur, dochází k určitému dialogu s německou literaturou. Např. píseň z roku 1839 "Što je Serbow wótcny kraj?" je reakcí na báseň Ernsta Moritze Arndta "Des Deutschen Vaterland" z roku 1813. Oba texty, které analyzoval literární historik a germanista Simon Brězan, si pokládají otázku: „Kde je domov našeho národa?“ Zatímco Arndt píše o politicky sjednoceném Německu, Zejler jako první v lužickosrbské literatuře definuje svou lužickou vlast jako součást celého slovanského území. Arndt tedy mluví o státním útvaru, Zejler o jazykovém společenství. Již v této rané fazi své tvorby vytvořil prototyp idealizovaného popisu vlastností svého národa jako protiklad k rostoucímu germanizačnímu tlaku. Zajímavé při tom je, že právě německé patriotické básně se staly základem jeho básní slovanských. Žánr básně mu potom slouží k veřejnému projevování kulturní samostatnosti Lužických Srbů.

Přírodní lyrika.

Handrij Zejler byl básníkem v podstatě lyrickým (A. Černý jej nazývá „bytostným lyrikem“). Jeho texty ve formě lidové písně jsou z části ohlasem osvícenství (vzdělání lidu), reagují však také na německý romantismus a jeho touhu poznat své dějiny a upevnit vlastní identitu. Zejler ustupuje jako autor do pozadí a nechává své texty přejít do národního lidového majetku. Formou jeho básní je často písňové čtyřverší, témata jsou částečně převzata z Bible nebo reagují na koloběh venkovského života. Přesto, že je Zejler považován za zakladatele světské poezie, nikdy se zcela neosvobodil od religiózního ladění. I jeho milostné či pijácké písně jsou „umírněné“ (chytří a dobří mládenci mají pít jen jeden džbánek). Krása lužických dívek je opěvována většinou bez sexuálních narážek. Básník tedy vytváří idylický společenský pořádek v křesťanském duchu. Ani jemu, který jedince považuje za součást většího celku, však není cizí občasný sklon k reflexi. A. Černý charakterizoval Zejlerův pohled na svět jako „jasný pohled srbského člověka, důvěřujícího sobě sama a – Bohu“.

Pokus o oratorium.

Zejlerův lyrický cyklus "Počasy" ("Roční doby") vznikl na základě impulzu, kterým bylo dílo skotského básníka Jamese Thomsona "Seasons". Toto dílo, které znal zřejmě z německého překladu z roku 1822, je však inspirováno pouze názvem, jinak je zcela „lužickosrbské“. Začal je psát v roce 1845, dokončeny jsou však jen oddíly "Nalěćo", "Podlěćo", "Lěćo abo Žně", které vyšly ještě za jeho života i s hudebním doprovodem Kocorovým. Simon Brězan analyzoval toto dílo z hlediska Zejlerova myšlení. Již zde totiž vzniká triáda člověk–národ–Lužický Srb, která se stala základem této národní literatury. Příroda (člověk, zvířata, rostliny) jsou v Zejlerově chápání součástí univerza. Výchozím bodem jeho přírodní filozofie je pak život lužickosrbského národa v konkrétních podmínkách.

Satira.

Zejler napsal více než dvě stě bajek v próze i verších. První pocházejí z roku 1828, kdy je uveřejnil v rukopisném periodiku "Serbske Nowiny". Zde rozvíjí myšlenku Magnuse Gottfrieda Lichtwera (1719–1783), v níž stojí, že je velmi těžké podívat se do očí „holé“ pravdě, proto je třeba pravdu „obléknout“. Zejler chce ovšem pravdu jen „obléci“, nikoliv „zastřít“. Jeho bajky tedy nejsou jenom pouhým přebíráním německé klasicistní bajky, ale hlavně její recepcí a tvůrčím rozvinutím. V rámci tohoto žánru zdůrazňuje Zejler morální hodnoty jako čest, svědomitost, lásku, věrnost, nechybí však ani politické a sociální otázky. Např. v bajce "Páv a husa" znázorňuje v postavách pracovité a prosté husy a ozdobeného namyšleného páva protiklad morálně čistého srbského vesnického lidu a německého měšťáka s jeho „pseudocivilizací“ a „pseudokulturou“. V období let 1848/49 dával zřetelně najevo, že je přesvědčen o rovnosti všech lidí. Konečně vrcholem jeho politického smýšlení je podle S. Brězana báseň "Słonco-swoboda", která zdůrazňuje, že tak, jako slunečnice nemůže růst bez slunce, nemůže žít člověk bez svobody.

Handrij Zejler (1. února 1804 Salzenforst/Słona Boršć – 15. října 1872 Lohsa/Łaz) byl lužickosrbský básník, národní buditel, evangelický duchovní a autor jazykovědných spisů. Byl zakladatelem svébytné národní literatury a „praotcem lužickosrbské poezie“ (A. Černý), který jejím prostřednictvím přispěl k posílení lužickosrbské identity.

Handrij Zejler (deutsch "Andreas Seiler"; * 1. Februar 1804 in Salzenforst bei Budissin; † 15. Oktober 1872 in Lohsa) gilt als Begründer der modernen sorbischen Dichtung.


Přehled ostrovů.

Souostroví se skládá ze dvou hlavních ostrovů. Ostrov Robinsona Crusoe (původně ) leží blíže americké pevnině. V jeho blízkosti se jihozápadně nachází ostrov Santa Clara () a ostrůvky Juanango (), Villagra (), Chamelos () a El Verdago (). Ostrov Alexandra Selkirka () leží ve vzdálenosti 181 km západně od Ostrova Robinsona Crusoa.

Historie.

Souostroví bylo objeveno 22. listopadu 1574 španělským mořeplavcem Juanem Fernándezem, který se plavil mezi Peru a Valparaísem a náhodně se odchýlil od plánovaného kursu. Ostrovy pojmenoval na "Más Afuera", "Más a Tierra" a "Islote de Santa Clara". V sedmnáctém století byly ostrovy používány jako trestanecká kolonie a byly také útočištěm pirátů. Roku 1966 přejmenovala chilské vláda ostrov "Isla Más Afuera" na Ostrov Alexandra Selkirka a "Isla Más a Tierra" na Ostrov Robinson Crusoe ve snaze o podpoření turistického ruchu.  V roce 1935 byl na souostroví vyhlášen jeden z chilských národních parků. Má rozlohu 9 571 ha a rozprostírá se na 3 hlavních ostrovech. Tento park byl později vyhlášen biosferickou rezervací UNESCO.

Geologie.

Ostrovy jsou vulkanického původu. Radiometrické měření dokázalo, že Santa Clara je nejstarším ostrovem souostroví. Vznikla před 5,8 miliónem let. Ostrov Robinsona Crusoe existuje 3,8 až 4,2 miliónů let a Ostrov Alexandra Selkirka 1 až 2,4 miliónu let. Ostrov Robinson Crusoe má největší rozlohu z ostrovů souostroví - 93 km2. Nejvyšší horou je "El Yunque", vysoká 916 metrů. Ostrov Alexandra Selkirka má plochu 50 km2 a jeho nejvyšší místo je vrchol "Los Innocentes", ve výšce 1319 metrů. Ostrov Santa Clara má plochu 2,2 km2 a dosahuje výšky 350 metrů.

Podnebí.

Klima souostroví je subtropické, ovlivňované Humboldtovým proudem. Teplota se ročně pohybuje v rozmezí 3-34 °C, s průměrem 15,4 °C.

Flóra.

Na souostroví se vyskytuje 209 původních druhů cévnatých rostlin, z nichž přibližně 150 druhů jsou kvetoucí rostliny a 50 druhů kapradiny. 126 druhů, tedy 62% jsou endemické rostliny. Mnoho druhů jsou charakteristické rostliny pro antarktickou oblast a jsou příbuzné rostlinám jižní části Jižní Ameriky, Nového Zélandu a Austrálie. Vegetační zóny korespondují s nadmořskou výškou. V nižších polohách jsou travnaté a keři porostlé oblasti, ve středních polohách jsou zalesněná území, v nejvyšších pak opět oblasti keřů. Oba hlavní ostrovy mají poněkud odlišné rostlinné společenství.  Na souostroví převažují tři endemické druhy horských stromů: Drimys confertifolia na obou hlavních ostrovech, Myrceugenia fernandeziana na Ostrově Robinsona Crusoe a Myrceugenia schulzei na Ostrově Alexandra Selkirka. Z endemických kapradin je to na Ostrově Robinsona Crusoe Dicksonia berteriana a na Ostrově Alexandra Selkirka pak Dicksonia externa. Dále se na souostroví vyskytuje endemický druh stromových kapradin Thyrsopteris elegans. Endemický druh santalového stromu Santalum fernandezianum byl vykácen a protože od roku 1908 nebyl spatřen, věří se, že vyhynul. Ohroženým druhem je palma Juania australis.

Ostrovy Juana Fernándeze je souostroví nalézající se v Tichém oceánu, 667 km západně od chilského pobřeží. Ostrovy administrativně patří do chilského regionu Valparaíso (do kterého také patří Velikonoční ostrov). Celková rozloha ostrovů je 99,67 km2. Podle odhadu z roku 2017, žilo na ostrovech 1000 lidí; převážná většina pak v hlavním městě San Juan Bautista, nalézajícím se v Cumberlanském zálivu, na severním pobřeží Ostrova Robinsona Crusoe.

Die Juan-Fernández-Inseln (auch: Juan-Fernández-Archipel) sind eine zu Chile gehörende Inselgruppe im südlichen Pazifik. Die Inseln sind vulkanischen Ursprungs und liegen zwischen 601 km ("Isla Robinson Crusoe") und 747 km ("Isla Alejandro Selkirk") westlich des chilenischen Festlandes, etwa auf der Breite der chilenischen Hafenstadt Valparaíso.


Historie.

Po sloučení skotského a anglického království bylo Skotsko přímo řízeno britským parlamentem. Myšlenka na vznik autonomního parlamentu se objevila na počátku 20. století, ale její případnou realizaci přerušila první světová válka. Prudký nárůst nacionalismu na konci 60. let 20. století vyvolal požadavky na decentralizaci nebo plnou nezávislost. Roku 1969 byla vytvořena královská komise, pro zkoumání této záležitosti a její závěry zveřejněné roku 1973 doporučily vznik národního shromáždění Skotska, kterému by byly předány určité pravomoci v rámci unitární Velké Británie.  Objev ropných nalezišť využila Skotská národní strana ke kampani, která zvýšila podporu nezávislosti země. Britský parlament roku 1978 přijal zákon, na jehož základě mělo být vytvořeno skotské národní shromáždění, pokud by se pro tento záměr vyslovila v referendu většina oprávněných voličů. Referendum konané 1. března 1979 skončilo neúspěchem pro zastánce autonomního zákonodárného sboru.  Vznik decentralizované správy pro Skotsko se stalo součástí programu Labouristické strany, která zvítězila ve volbách roku 1997. V září se konalo opakované referendum, které skončilo vítězstvím zastánců autonomie. První volby do parlamentu se konaly 6. května 1999 a 1. července téhož roku byly této instituci předány příslušné pravomoci.

Pravomoci.

Pravomoci a roli Skotského parlamentu definoval zákon přijatý Britským parlamentem roku 1998. Britský parlament si stále uchoval svrchovanou pozici jako zákonodárný sbor v rámci Velké Británie, nicméně na základě zmiňovaného zákona souhlasil s předáním jistých pravomocí v oblasti vnitřní politiky Skotska na skotskou sněmovnu. Mezi oblasti spravované Skotským parlamentem patří například vzdělání, zdravotnictví, zemědělství, rybářství, ekonomická podpora rozvoje oblastí, ochrana životního prostředí, požární ochrana, policie, místní samospráva, sport, kultura, doprava a turistika. V těchto "decentralizovaných" sektorech může Skotský parlament vydávat zákony. Může také provádět částečné korekce daně z příjmu a volat k zodpovědnosti skotskou vládu.  Vyhrazené oblasti, ve kterých nemůže Skotský parlament uplatňovat své pravomoci, jsou vyjmenovány ve zmiňovaném zákoně. Zahrnují mimo jiné politiku provádění interrupcí, vysílací práva, státní správu, ústavní právo, záležitosti energií, obranu země, politiku v oblasti léčiv, zaměstnanost, zahraniční politiku, větší část bezpečnostních standardů v dopravě, hazardní hry, ochranu hranic, sociální zabezpečení a stabilitu fiskálního, ekonomického a měnového systému.

Volby.

Podle zákona se řádné volby do Skotského parlamentu konají první čtvrtek v květnu, každý čtvrtý rok (1999, 2003 a 2007). Pokud se parlament rozpustí sám, a to minimálně dvoutřetinovou většinou, nebo není schopen zvolit premiéra do 28 dní po volbách, stanoví jeho předseda nový termín mimořádných voleb.  Volební systém do sněmovny je smíšený. Ze 129 poslanců je 73 voleno jako zástupci jednotlivých volebních obvodů, které mají přibližně stejný počet obyvatel. Zvítězí kandidát s největším počtem hlasů v jednotlivém volebním obvodu. Ostatních 56 poslanců je voleno na základě stranického klíče. Každý volič má i druhý hlas, který nepřiděluje jednotlivým kandidátům, ale volí jím politickou stranu. Tito poslanci jsou voleni v rámci osmi volebních regionů, které sestávají z několika volebních obvodů pro volby jednotlivých kandidátů.  Politické strany nebo strana, která má ve sněmovně většinu sestavuje skotskou vládu. Na rozdíl od mnoha jiných parlamentárních systémů, skotský volí premiéra z kandidátů, kteří se na tuto funkci přihlásí. Na tuto pozici se může přihlásit kterýkoli člen a volby se konají za účasti všech poslanců. Běžně se ale stává premiérem předseda nejsilnější strany.

Skotský parlament je autonomní jednokomorová zákonodárná instituce Skotska, která sídlí v hlavním městě Edinburghu. Má 129 poslanců, kteří jsou voleni na čtyřleté období. Poslední volby proběhly 5. května 2016.

Das schottische Parlament (englisch "The Scottish Parliament;" schottisch-gälisch "Pàrlamaid na h-Alba" – "Parlament Schottlands"; Scots "The Scots Pairlament") übernimmt die Aufgaben der schottischen Legislative.


Historie hyperbaroxie.

V 19. století byly v Evropě konstruovány pneumatické instituty na způsob tehdy oblíbených minerálních lázní. Byla zkonstruována první komora umožňující operační zákroky. V roce 1878 demonstroval Paul Bert toxické účinky kyslíku na CNS, v roce 1899 Lorrain-Smith toxické účinky na plicní parenchym.  V roce 1917 zkonstruoval Dräger komoru pro léčbu dekompresní nemoci.  V roce 1918 Cunningham zprovoznil první velkou klinickou komoru téměř 30 metrů dlouhou, posléze v roce 1928 vůbec největší komoru v historii tzv. „Steel Ball Hospital“ vysokou jako 6patrový dům.  Jednalo se však o léčbu bez vědeckého podkladu. Za skutečné zakladatele oboru jsou považováni Brit Churchill-Davidson a holandský chirurg prof. Boerema, kteří publikovali práce koncem 50. a počátkem 60. let minulého století.  Dr. Churchill-Davidson prověřoval účinnost léčebné kombinace radioterapie a HBO u zhoubných nádorů.  Boerema jako první prováděl náročné kardiochirurgické operace v hyperbarické komoře (transpozice velkých cév, korekce Fallotovy tetralogie), ve svých studiích prokázal, že transport fyzikálně rozpuštěného O v plazmě v hyperbarickém prostředí stačí k přežití experimentálně vykrvácených zvířat s téměř nulovou hodnotou hemoglobinu. V hyperbarickém prostředí 0,3 MPa při dýchání čistého kyslíku byla zvířata ponechána s nulovými hodnotami hemoglobinu 15 minut a během této doby nebyly zjištěny patologické změny na EKG a EEG, ani změny v parametrech vnitřního prostředí, konkrétně v acidobazické rovnováze. Po retransfúzi krve zvířata žila dále a nedošlo u nich k symptomům z anoxie. Své zkušenosti profesor Boerema shrnul v publikaci z roku 1960 „Life without Blood“. Tato studie, seznamující s možností udržení života bez hemoglobinu pomocí inhalace hyperbarického kyslíku, se stala základním kamenem moderní historie hyperbarické medicíny.

Popis metody.

Hyperbarická oxygenoterapie (hyperbaroxie, dále HBO) je léčebná metoda, spočívající v inhalačním podávání kyslíku za podmínek zvýšeného atmosférického tlaku.  Vzduch obsahuje téměř 21 % kyslíku a 78 % dusíku. Při hyperbaroxii se vdechovaná koncentrace kyslíku blíží 100 %, je tedy 5× vyšší než ve vzduchu. Pracovní tlak v hyperbarické komoře je přitom 2,5–3násobně vyšší než atmosférický tlak. Nabídka kyslíku tedy může být při HBO až 15× vyšší než při dýchání vzduchu za normálních podmínek.  Dochází k plnému dosycení hemoglobinu kyslíkem, mnohonásobnému zvýšení parciálního tlaku kyslíku a jeho fyzikálnímu rozpuštění v krevní plazmě, až 4násobně se prodlužuje difuzní dráha kyslíku ve tkáni.  Všechny tyto děje vedou ke zvýšené dodávce kyslíku tkáním, což může být prospěšné u řady chorob. Kromě toho má hyperbarický kyslík řadu dalších specifických efektů (zmenšení velikosti bublin plynu, snížení otoku ve tkáních, modulace imunitních funkcí v boji proti infekci, snížení průběhu ischemicko-reperfuzního syndromu, stimulace neovaskularizace, fibroblastové proliferace a podobně).  Hyperbarická medicína je obor multidisciplinární – má vztah k mnoha medicínským (ARO, chirurgie, traumatologie, interna, dermatologie, otorinolaryngologie, oftalmologie, ortopedie, pediatrie, neurologie, onkologie, mikrobiologie, urologie, pracovní lékařství, pracovní hygiena, sportovní medicína) i nemedicínským oborům (teorie potápění, dekompresologie, matematické modely jednotlivých typů bublin, teoretická, aplikovaná fyzika apod.).  Při léčbě některých kriticky nemocných pacientů je nutná dokonalá týmová spolupráce. Zejména u těžce traumatizovaných či septických pacientů s plynatou snětí či nekrotizující infekcí měkkých tkání je po adekvátním primárním chirurgickém ošetření a nasazení empirické širokospektré antibioterapie ve spolupráci se Zdravotním ústavem či Národní referenční laboratoří pro anaerobní infekce (rychlá mikroskopická a kultivační diagnostika) vhodná včasná hyperbaroxie. Je často nutná dlouhodobá intenzívní péče včetně řízené či podpůrné umělé plicní ventilace v režii ARO nebo traumatologické či septické JIP, kvalitní ošetřovatelská péče s aplikací moderních trendů ošetřování ran (tzv. systém vlhkého hojení ran- preparáty s hydrokoloidy, polyuretany, algináty, aktivní uhlím, silikonem), aplikace léčebného podtlaku V.A.C. (Vacuum Assist Closure) apod.  Hyperbaroxie je jako každá jiná léčba. Má své indikace, kontraindikace, dávkování, potenciální vedlejší nepříznivé účinky. Takto by se na ni mělo pohlížet – jako na racionální léčbu v jistých klinických situacích, nikoli jako na zázračný lék. Výsledky a účinky by se neměly ani přeceňovat, ani podceňovat. V minulosti bylo odvedeno mnoho práce k získání vědeckých důkazů prospěšnosti terapie u některých indikací. Na druhou stranu u mnoha z nich dnešní důraz na medicínu založenou na důkazech bude v krátké budoucnosti vyžadovat provedení kvalitních prospektivních studií k obhájení rutinního užívání této metody v praxi.

Teoretické základy – fyzikální zákony, patofyziologické principy hyperbaroxie.

Nejdůležitější veličinou, se kterou se v hyperbaroxii setkáváme, je tlak. Lze jej definovat jako účinek síly, působící na jednotku plochy. Hlavní jednotkou tlaku je 1 Pa (Pascal). Člověk je ve svém životním prostředí vystaven tlaku okolního prostředí. Normální atmosférický tlak při hladině moře činí 101 kPa.

HBO využívá prakticky fyzikálních zákonů, které platí pro plyny a tekutiny.

Pascalův zákon.

Tlak v plynech a tekutinách se šíří rovnoměrně všemi směry.

Boyle-Mariottův zákon.

Součin tlaku a objemu daného váhového množství plynu je za dané teploty konstantní.

Daltonův zákon.

Výsledný tlak směsi plynů je roven součtu parciálních tlaků jednotlivých plynů.

Henryho zákon.

Množství plynu rozpuštěného v kapalině závisí přímo úměrně na tlaku plynu nad hladinou a faktoru rozpustnosti.

Polytropický děj.

Stlačování či rozpínání plynu je spojeno s výměnou tepla s okolím.

Vlhkost vzduchu.

Při kompresi roste absolutní vlhkost rychleji než maximální.  V praxi se dva posledně jmenované děje projeví vzestupem teploty a relativní vlhkosti během komprese na počátku terapie. Při dekompresi klesá teplota a maximální vlhkost rychleji než absolutní, je dosaženo rosného bodu a v praxi se to projeví zamlžením prostředí a kondenzací vody v prostoru komory. Tyto fyzikální děje lze částečně zmírnit instalací kvalitní klimatizační jednotky.

Fyzikální a patofyziologické principy léčby v hyperbarickém prostředí.

Samotné účinky vyšších tlaků při hyperbaroxii se projevují v oblasti stlačitelnosti plynů, jejich rozpustnosti a difúzi v tělesných tekutinách a změně jejich fyzikálně-chemického chování při vyšších parciálních tlacích.  Vysvětlení metody, efekty hyperoxie a hyperoxygenace a účinky v organismu:  Existují dva základní patofyziologické principy hyperbaroxie.  První je mechanický efekt, spočívající v redukci velikosti bublin (embolie) u pacientů s různými formami dekompresní nemoci či vzduchové embolie.  Druhý efekt je způsoben mnohonásobným zvýšením parciálního tlaku kyslíku ve tkáních s prodloužením jeho difúzní vzdálenosti, zvýšením množství fyzikálně rozpuštěného kyslíku v plazmě (viz výše) a transportem do tkání postižených ischémií a hypoxií.  Hyperbarická oxygenoterapie (HBO) je léčebná metoda, která se jeví kauzálním způsobem léčby u některých patologických stavů, kde významnou měrou ovlivňuje léčebný výsledek, mortalitu a kvalitu života. U dalších stavů má spíše adjuvantní roli v doplnění konzervativního nebo chirurgického léčebného postupu a zmírnění průběhu onemocnění a redukci následných komplikací. Podání kyslíku za podmínek vyššího atmosférického tlaku neznamená pouze aplikaci „většího množství substrátu“ ve srovnání s podáním za normálního atmosférického tlaku, jak je často nesprávně chápáno, ale HBO má mnoho jedinečných a jinou medikací či lékařskou metodou nenahraditelných efektů včetně signálního efektu vůči DNA (transkripce) s ovlivněním mnoha buněčných procesů (exprese hormonů, enzymů, faktorů, upregulace receptorů).  Bylo zjištěno, že během 24 hodin po aplikaci HBO dochází k významnému ovlivnění více než 8 100 genů, přičemž upregulovány jsou antioxidační, protektivní (hemoxygenáza 1, proteiny tepelného šoku-HSP), protizánětlivé geny a geny pro růstové a reparační faktory a hormony, zatímco geny prozánětlivé a apoptotické geny jsou downregulovány. Hyperbarická hyperoxie přináší několik desítek efektů a změn nejen v oblasti transportu a metabolismu kyslíku, ale také na kardiovaskulární, respirační, neurologické, metabolicko-biochemické, imunitní a enzymatické úrovni. Byly popsány četné efekty hyperoxie a hyperoxygenace ve vztahu k infekci a systémové zánětlivé odpovědi. HBO má vliv na metabolismus mikrobů především díky produkci reaktivních kyslíkových substancí. Je zesílen „respirační burst“ leukocytů, tedy prudké zvýšení spotřeby kyslíku s produkcí reaktivních kyslíkových substancí a následným usmrcením fagocytovaných baktérií, čímž se zlepšuje proces fagocytózy a obranyschopnost organismu.  Adekvátní parciální tlak kyslíku je primární pro efekt některých antimikrobiálních látek. Byl popsán synergický efekt s působením některých antibiotik (např. aminoglykosidy, sulfonamidy), baktericidní efekt vůči striktním anaerobním baktériím, zastavení tvorby alfa toxinu baktérie Clostridium perfringens apod. HBO způsobuje down-regulaci prozánětlivých cytokinů. Byl prokázán pozitivní efekt na průběh ischémicko-reperfúzního (I-R) poranění, systémové zánětlivé odpovědi, multiorgánové dysfunkce, septického šoku a těžké akutní pankreatitidy. Dochází k snížení vzájemné interakce aktivovaných polymorfonukleárů s endotelem kapilár downregulací adhezivních molekul CD11 a CD18 a adhezivních molekul endotelu typu ICAM-1 a P-Selektinu.

Typy, rozdělení a vybavení hyperbarických komor, způsoby aplikace kyslíku.

Hyperbarické komory jsou ocelové tlakové nádoby, jejich provoz podléhá přísným bezpečnostním opatřením a speciálním technickým normám

Tlakové komory, které vytvářejí hyperbarické prostředí, lze rozdělit podle.

Plnění.

Malé komory bývají plněny kyslíkem, velké vzduchem. Některé potápěčské a experimentální komory se plní i jinými plyny, např. směsí kyslíku a helia.

Vybavení hyperbarických komor, způsoby aplikace kyslíku.

Pro léčebné účely se využívají komory všech velikostí, nejrozšířenější jsou komory malé – jednomístné. U jednomístných komor však není během léčby přítomen zdravotnický pracovník a není ani k pacientovi během léčby přístup. V kyslíkem plněných komorách pacienti dýchají kyslík přímo z prostředí komory, je zde však velké nebezpečí vzniku požáru.U vzduchem plněných komor je kyslík dodáván z tlakových kyslíkových lahví či zásobního tanku, v nemocnicích častěji z centrálního rozvodu.  Pacienti inhalují kyslík skrze těsnící masku z dýchacího přístroje, jenž se nazývá dýchací automatika. Svým nádechovým úsilím otevírají membránu a tím přívod kyslíku. Další možností je podání kyslíku přes vak a masku s výdechovou membránou. Také je možno kyslík aplikovat do "kyslíkové helmy". Dětem lze kyslík podat dětským anesteziologickým systémem nebo užít kyslíkový stan. Pacienti v bezvědomí jsou ventilováni plicním ventilátorem přes orotracheální či tracheostomickou kanylu. Pacienti s tracheostomií se zachovalou spontánní ventilací dýchají kyslík z vaku přes Rubenův ventil nebo jiný systém.  Střední a velké komory bývají vybaveny předkomorou, která umožňuje vstup a výstup z komory během pracovní expozice za účelem vstupu lékaře při indispozici pacienta, ukončení terapie indisponovaného pacienta, vykonání tělesné potřeby apod.  Plášť komory je vybaven několika průzory k lepší možnosti sledování pacientů z vnějšího prostředí. Dále je zde tzv. podávací prostor, umožňující za provozu vkládat předměty do komory, nebo je vyndávat ven z komory.

Rizika a omezení.

Toxicita O.

barotrauma plic, nosních dutin, středouší.

Při nemožnosti vyrovnání tlakových změn u pacientů v bezvědomí či nespolupracujících je indikována oboustranná paracentéza.

bradykardie a hypertenze.

Nebezpečné zvláště u dekompenzovaných hypertoniků.

reverzibilní myopie.

Z měny refrakční síly čočky – (v průměru 0,64 dioptrie) – reverzibilní do 6-8 týdnů

Přehled léčebných center v ČR.

České Budějovice.

Nemocnice České Budějovice – Oddělení úrazové a plastické chirurgie

Hostinné.

RHB ústav Hostinné

Hronov.

Prajzko Hronov, a. s. – soukromé sanatorium

Kladno.

Nestátní zdravotnické zařízení Kübeck, s. r. o. – Ambulance hyperbarické oxygenoterapie a, poradna pro potápěče  http://www.hyperbarickakomora.cz/

Most.

Nestátní zdravotnické zařízení – Ambulance hyperbarické oxygenoterapie

Ostrava.

Městská nemocnice Ostrava – Centrum hyperbarické medicíny  Hyperbarická komora v Městské nemocnici Ostrava byla uvedena do provozu v roce 1965 na popud tehdejšího vedení OKD a Městské nemocnice v souvislosti se vzrůstajícím množstvím pracovníků postižených těžkým pracovním úrazem či otravou oxidem uhelnatým v tehdejším těžkém průmyslu. Jednalo se o první a současně největší komoru v tehdejším Československu a v bývalém východním bloku.

Pardubice.

Nemocnice Pardubice – Centrum hyperbarické medicíny

Ústí nad Labem.

Almedea, s. r. o. – Hyperbarick33  v usti není

Hyperbarická oxygenoterapie (: "hyperbaric oxygen therapy, HBOT"), jinak též hyperbarická kyslíková terapie či hyperbaroxie (HBO) je léčebná metoda vedoucí ke zvýšenému okysličení krve, která se rozvíjí někdy od poloviny 60. let 20. století.

Die hyperbare Oxygenierung (HBO; auch hyperbare Sauerstofftherapie, "HBO-Therapie";, "HBOT", "HBO2") ist eine Therapieform, bei der 100%iger, medizinisch reiner Sauerstoff unter einem erhöhten Umgebungsdruck (der Luftdruck ist höher als der normale Atmosphärendruck) für definierte Zeiträume und Intervalle bei Patienten durch Einatmung zur Anwendung kommt. Diese schulmedizinisch und wissenschaftlich abgesicherte Behandlungsmethode hat ihren Ursprung in der Tauchmedizin, kommt unter anderem auch bei Kohlenmonoxid- und Rauchgasvergiftungen zum Einsatz.


Biografie.

Do historie vstoupil také jako katalánský politik, který vystupoval se svými silně nacionalistickými názory, byl totiž přesvědčen o kulturní nadřazenosti Katalánska a také jako člen Katalánského národního centra a prezident Regionální ligy, hrál významnou roli v hnutí za osamostatnění Katalánska. V roce 1904 však byl politikou zklamán a rozhodl se plně věnovat architektuře a archeologii.  Zpočátku však architekturu ani nestudoval. Studoval fyziku a přírodní vědy, po dvou letech však změnil obor a v roce 1873 architekturu dostudoval a byl jako architekt v Barceloně zaregistrován. Také 45 let pracoval jako profesor a později od roku 1899 jako ředitel na "Escola d’Arquitectura", barcelonské škole architektury, kde se také hojně věnoval psaní esejů o architektuře, odborných knih a článků do novin a časopisů Jeho nejslavnější díla - nemocnice Sant Pau (Hospital de Sant Pau) a Palác hudby (Palau de la Música Catalana) v Barceloně byly společně zařazeny v roce 1997 na seznam kulturního dědictví UNESCO. Na obou stavbách můžeme vidět rysy pro Domènech i Montanerovi stavby typické, jako například inspirace Maorskou kulturou, barevné mosaiky nebo prosvětlené prostory. V těchto stavbách také vyvrcholila jeho představa spojení racionalismu a bohaté výzdoby inspirovaná španělsko-arabskou architekturou. Na rozdíl od svých současníků, mezi kterými vyčnívá především Antoni Gaudí, Domènech i Montaner měl tendenci tvořit své stavby z lehčích materiálů a otevřených konstrukcí.

Architektonická díla.

Institut Pere Mata Před koncem devatenáctého století, kdy byla katalánská secese na vrcholu, Domènech navrhl a postavil ústav pro duševně choré ve městě Reus. Objekt je ukázkou veřejné stavby sloužící potřebám obyvatel, která však dodržuje dobové estetické principy. Tato snaha byla součástí posupných změn ve zdravotnictví, které podporovalo sociální přístup k lidskému zdraví. Budova se skládá z izolovaných pavilonů organizovaných podle vnitřních chodeb, aby co nejlépe vyhovovaly potřebám pacientů. Domènech do budovy vnesl prvky jako přírodní ornamenty v podobě mozaik, keramiky a vitráží, které v kombinaci s velkým množství světla vstupujícím do budovy má pomáhat léčit ducha. Tyto architektovi stavební postupy vyplynuli z jeho studií mnoha Evropských nemocnic a výsledkem byly již zmíněné izolované pavilony. Ty samé stavební postupy byly použity i na jeho další a známější stavbě nemocnice Sant Pau.  Nemocnice Sant Pau  Projekt nemocnice vznikl v důsledku rostoucího strachu o lidské zdraví ve velkých městech. Doménechova stavba kombinuje katalánskou klenbu a ocelové konstrukce, díky čemuž bylo dosaženo velkého množství světla a čistoty jednotlivých prostorů, která je podpořena střídmostí zdiva použitého v budově.  Palác hudby v Barceloně  Ve své nejznámější stavbě využil Doménech velmi pokročilých stavebních postupů, jakými jsou laminátové profily, ocelové rámy vyztužené systémem pilířů a obvodové klenby inspirované gotikou, stejně jako velké prosklené zdi. Budova je vzorem Doménechovi práce a stylu. Ovládnutí interiéru a světla za použití dvojitých fasád a stylistické jednoty při výběru užitého umění - soch, mozaiek, keramiky, vitráží a plastik. Tyto práce byly tvořeny známými umělci, jako byl Lluís Bru (mozaiky), nebo Miguel Blay (sochy).

Lluís Domènech i Montaner (21. prosince 1850 Barcelona – 27. prosinec 1923 Barcelona) byl katalánský architekt, jeden z nejvýznamnějších představitelů katalánského modernismu a secese.

Lluís Domènech i Montaner (* 21. Dezember 1850 in Barcelona; † 27. Dezember 1923 ebenda) war ein katalanischer Architekt und Politiker. Er begann als Vertreter des Historismus und wurde zu einem herausragenden Vertreter des Modernisme.


Dětství, kníže z Čcheng.

Ťing-tchaj se narodil 11. září 1428, jeho vlastní jméno bylo Ču Čchi-jü, Ťing-tchaj je jméno jeho panovnické éry. Ču Čchi-jü byl druhým synem Süan-teho, v letech 1425–1435 císaře čínské říše Ming. Roku 1435 Süan-te zemřel, poté jeho starší syn Jing-cung nastoupil na mingský trůn a jmenoval Ču Čchi-jüa knížetem z Čcheng.  Jako kníže z Čcheng měl v dospělosti Ču Čchi-jü sídlit v Šan-tungu v současném okrese Wen-šang (v městské prefektuře Ťi-ning). Povahou byl spíše plachý, slabý a nerozhodný a nikdy neměl zájem o moc. S bratrem měl přátelský vztah. Patrně z obou důvodů stále zůstával v hlavním městě, i když ve druhé polovině 40. let byl dost starý na přesídlení do Wen-šangu.

Nástup na trůn.

V létě 1449 se na severní hranici mingské říše šířil neklid. Koncem července došla do Pekingu zpráva, že Mongolové v čele s jejich faktickým vládcem Esenem v rámci rozsáhlé invaze zaútočili na Ta-tchung. Císař Jing-cung se rozhodl osobně vést tažení proti Mongolům v doprovodu svého důvěrníka Wang Čena a mnoha generálů a úředníků. Dne 3. srpna pověřil Ču Čchi-jüa prozatímní správou Pekingu, přičemž mu přidělil pomocníky zastupující nejdůležitější mocenské skupiny: císařský rod reprezentovala Ťiao Ťing, jedna z Jing-cungových manželek; palácové eunuchy Ťin Jing (vedoucí ředitelství obřadů a v nepřítomnosti Wang Čena nejvýše postavený eunuch); vládu ministr státní správy Wang Č’ a čtvrtým byl velký sekretář Kao Ku. Všechna významnější rozhodnutí měla počkat na císařův návrat.  Jing-cung vyrazil do boje 4. srpna. Výsledky měsíčného tažení byly nulové, zato na zpáteční cestě se císařská armáda nechala 1. září zaskočit Mongoly, kteří ji v bitvě u poštovní stanice Tchu-mu rozprášili. Mnoho vyšších velitelů zahynulo, císař Jing-cung padl do zajetí.  Se souhlasem Jing-cungovy matky císařovny vdovy Sun stanul Ču Čchi-jü od 4. září v čele vlády. Císařovna vdova omezila jeho vliv označením jeho pověření za dočasné a 6. září ještě povýšením dvouletého Ču Ťien-šena, nejstaršího syna Jing-cunga, na následníka trůnu.  Dne 15. září vedoucí civilní a vojenští představitelé v čele s Jü Čchienem požádali císařovnu vdovu o instalaci Ču čchi-jüa na císařský trůn. Smyslem opatření byla stabilizace vlády a vylepšení pozice mingských úřadů ve vztazích s Mongoly prostřednictvím snížení významu zajatého Jing-cunga. Ču Čchi-jü byl jako jediný dospělý blízký příbuzný zajatého císaře přirozený kandidát. Ču Čchi-jü byl z návrhu vylekaný a odmítal jej. Okolí však jeho chování vidělo jako ryze formální zdráhání, obvyklé v podobných případech. Nakonec ustoupil a 17. (či 22. nebo 23.) září nastoupil na trůn jako císař Ťing-tchaj. Bratra prohlásil „nejvyšším císařem“ (, "tchaj-šang chuang-ti"), což byl formálně vyšší, ale pouze čestný titul. Proti nástupu nového císaře protestoval pouze jeden hodnostář, který za to zaplatil životem.  Mongolové nezaútočili na Peking bezprostředně po vítězství u Tchu-mu, kdy by patrně uspěli, ale váhali a nechali Číňanům dva měsíce na vzpamatování se z porážky. Mezitím uvedl obranu Pekingu do pořádku nový ministr vojenství Jü Čchien, který fakticky stanul v čele vlády už před jmenováním nového císaře. Mongolové k městu přitáhli až 27. října, ale obléhání vzdali už po čtyřech dnech, když pochopili, že nemají šanci na úspěch.  Ťing-tchajova vláda odmítla všechny Esenovy nabídky na vykoupení zajatého excísaře a požadovala jeho bezpodmínečný návrat. Zajatec se pro Mongoly stal spíše obtíží a nakonec ho vrátili bez podmínek. Ťing-tchaj neměl sebedůvěru k ponechání bratra na svobodě, internoval ho v Jižním paláci a izoloval od jakéhokoliv spojení s vládními úředníky. Obava z bratra zastínila zbytek jeho vlády a motivovala i ostražitou politiku vůči Mongolům.

Vláda.

Ministři, eunuchové, sekretáři.

Tradiční historikové vyzvihují a chválí Ťing-tchajovu vládu zvláště ve srovnání se špatnými a nekompetentními eunuchy dominujícími předešlému desetiletí. Nicméně moc se jednoduše nepřesunula od eunuchů k úředníkům, i za Ťing-tchaje měli eunuchové nemalý díl moci. Spíše po roce 1449 eunuchové i úředníci spolupracovali k obrození země.  Do určité míry Ťing-tchajův režim navazoval na tradici vlády „tří Jangů“ (spravujících říši od poloviny 20. let do začátku 40. let 15. století), přičemž kontinuitu s jejich režimem ztělesňoval Wang Č’, zastávající v letech 1443–1457 funkci ministra státní správy. Ve čtyřicátých letech byl stálým oponentem Wang Čena, po roce 1449 spolupracoval s Jü Čchienem. V letech 1451–1453 mu v úřadě pomáhal spoluministr Che Wen-jüan, kterého roku 1453 nahradil Wang Ao, jehož vzestup podporoval Jü Čchien. Wang Ao úspěšně řídil obranu Liao-tungu, později velel v Kuang-tungu a Kuang-si; zůstal ministrem státní správy, dokud nezemřel roku 1467 v třiasedmdesáti letech. Široce respektovaní ministři státní správy a jejich pečlivý výběr schopných úředníků přinesl všeobecnou kvalitu administrativy ve třetí čtvrtině 15. století.  Ťing-tchajovi ministři zůstávali ve funkci obvykle dlouhá léta. Ministři daní Ťin Lien, obřadů Chu Jing, trestů Jü Š’-jüe a prací Š’ Pchu byli ve funkci po celou dobu jeho vlády. Stálé bylo i vedení kontrolního úřadu (v letech 1445–1454 Čchen I, poté Jang Šan, Wang Wen, Siao Wej-čen, Li Š’) a velitelé armády (Š’ Cheng, eunuchové Cchao Ťi-siang a Liou Jung-čcheng).  Mezi důležité stoupence Ťing-tchaje patřili eunuchové Ťin Jing a Sing An. První byl velmi vlivný ve 30. letech, později ztratil moc ve prospěch Wang Čena. Za Ťing-tchaje se stal vedoucím ředitelství obřadů, ale kvůli podpoře návratu Jing-cunga byl roku 1450 uvězněn. V čele eunuchů pak stanul Sing An, který hrál důležitou roli ve vyjednáváních o návratu Jing-cunga a ve výměně korunního prince roku 1452. Oba zmínění eunušští generálové (Cchao Ťi-siang a Liou Jung-čcheng) hráli roku 1453 velkou roli ve vojenské reformě. Naproti tomu velcí sekretáři (Čchen Sün a Kao Ku) nestáli za Ťing-tchaje mezi výraznými politiky.  Přes personální stabilitu nebyla vládnoucí skupina prosta sporů. V letech 1451–1452 se Jü Čchien, nejvlivnější osoba v Pekingu, dostal do ostrého konfliktu se Š’ Chengem kvůli zneužití moci a korupci ze strany Š’ Chenga a jeho rodiny. Císař nebyl schopen spor uklidnit, dokud v letech 1454–1455 Jü Čchien neonemocněl a neztratil velkou část svého vlivu.

Vojenská reforma.

Roku 1451, poté co pominulo bezprostřední nebezpečí, začal Jü Čchien s vojenskou reformou. Nejdříve vybral z vojsk na severovýchodě 100 tisíc vojáků, které rozdělil do pěti výcvikových oddílů ("tchuan-jing"); roku 1452 k nim přidal ještě 50 tisíc vojáků a vytvořil deset výcvikových jednotek. Dále zreorganizoval systém velení pekingské posádky. Původně bylo velení rozděleno mezi generály a eunuchy a každý ze tří velkých výcvikových táborů (pro pěchotu, jízdu a střelné zbraně) byl zcela samostatný pod vlastním velením. Avšak oddíly z různých táborů nebyly zvyklé spolupracovat. Jü Čchien podřídil každý tábor jednomu veliteli a celou posádku nejvyššímu veliteli. Současně dozor na posádkou odebral eunuchům. Výsledkem byl vznik jednotného velení a větší role pekingských generálů v řízení výcvikových táborů. Nové uspořádání výcvikových táborů bylo mezi různými mingskými systémy velení ojedinělé tím, že generálové řídící výcvik veleli týmž vojákům i v boji.  Kvůli nedostatku mužů a nepoužitelnosti většiny dědičných vojáků se po roce 1449 rozšířila dříve jen ojedinělá praktika najímání vojáků za mzdu z řad rolnického a/nebo městského obyvatelstva. Najatým vojáků se říkalo "ping", v kontrastu k dědičným vojákům "ťün".  Po návratu Jing-cunga k moci roku 1457 byl Jü Čchien popraven a jeho reformy zrušeny.

Hospodářství.

Šan-tung postihl roku 1450 hladomor, dešti a chladným počasím těžce trpěly v letech 1452–1454 provincie severní Číny i dolní tok Jang-c’-ťiang. Na severu Číny bylo sucho roku 1455 následováno dešti léta 1456. Pomoc obyvatelstvu a nedoplatky daní vyprázdnily státní pokladnu.  Roku 1453 byl zrušen zákaz používání mincí v obchodě. Od poloviny 50. let 15. století začaly z pekingských trhů ilegální soukromé mince z Ťiang-nanu vytlačovat staré Jung-leho mince. Občas se objevující návrhy bojovat se soukromou mincí obnovením státní výroby byly odmítnuty, neoficiální sítě ilegálních mincoven proto prosperovaly.  Vláda věnovala pozornost regulaci Žluté řeky, naléhavé po velkých povodních a změnách toku roku 1448, po nichž řeka tekla do moře jak severně, tak jižně od poloostrova Šan-tung. Kromě toho změny toku Žluté řeky přinesly problémy v zásobování Velkého kanálu vodou. Pokusy o nápravu situace a opravy v letech 1449–1452 nepřinesly výsledek. Roku 1453 Sü Jou-čen, který upadl do nemilosti v krizi roku 1449, kdy navrhoval přesun hlavního města z Pekingu do Nankingu, předložil plán na znovuvýstavbu hrází a kanálů. Během dvou let provedl silami až 58 tisíc dělníků komplexní opravy hrází a vyhloubení stokilometrových kanálů. Jeho dílo úspěšně odolalo velké povodni roku 1456 a sloužilo desítky let.  Tradiční historie vnímá 50. léta především ve světle soupeření dvou císařských bratrů, nicméně marxisté připomínají především třídní konflikty. Trvalá nespokojenost obyvatelstva vyvolávala povstání, která zaměstnávala armádu po většinu 50. let. Do roku 1452 doznívala povstání ve Fu-ťienu a Če-ťiangu. V provinciích Kuang-tung a Kuang-si rostla svévole nečínských obyvatel (kmenů Miao a Jao), dokud je v letech 1452–1453 rázně nepotlačil Wang Ao. V letech 1450–52 se bouřili Miaové a Jaové v Kuej-čou a Chu-kuangu. V letech 1453–56 trvaly nepokoje ve Fu-ťienu, Chu-kuangu, S’-čchuanu a Če-ťiangu. Celá 50. léta trvaly ozbrojené srážky v Kuang-tungu, kde úřady proti povstalcům mobilizovaly loajální kmeny. Proti mingské vládě se vesměs bouřily nečínské národy, případně čínští horníci a bezzemci v okrajových oblastech provincií, nejhustěji osídlené regiony zachovávaly klid.  Celkově byla vláda Ťing-tchaje dobou úspěšných reforem a obnovy stability dosažené schopnými ministry. V oblasti kultury éra Ťing-tchaj vynikla zvláště rozvojem zdobení technikou drátkového emailu (cloisonné), která se od té doby v čínštině nazývá "ťing-tchaj-lan" (, doslova „modrá [barva éry] Ťing-tchaj“).

Problémy s následnictvím, svržení a smrt.

Trvalým politickým problémem Ťing-tchajovy vlády byl osud Jing-cunga a otázka nástupnictví. Přestože byl Jing-sung izolován, ve vládě měl stále příznivce, např. ministra obřadů Chu Jinga. Obvykle by císařovi oponenti museli opustit úřady, císař však váhal s řešením zmíněných problémů a ponechal je ve vládě.  Korunním princem byl od roku 1449 nejstarší syn Jing-cunga. Císař se však po čase rozhodl uchovat trůn pro své potomstvo. Pro svůj plán postupně získal dostatečnou podporu, dílem uplácením, dílem zastrašováním, a 20. května 1452, i přes trvající opozici velkých sekretářů a některých dalších úředníků, dosavadního následníka jmenoval knížetem z I a svého syna Ču Ťien-ťiho korunním princem. Týž den byla sesazena císařovna Wang a nahrazena následníkovou matkou paní Chang. Toto zjevné hájení osobních zájmů oslabilo císařovu prestiž.  Ču Ťien-ťi zemřel už roku 1453 a jeho matka roku 1456. Jiného syna císař neměl a nový korunní princ už nebyl jmenován. Někteří, jako ředitel na ministerstvu obřadů Čang Lung († 1484) a cenzor Čung Tchung († 1455) navrhli znovunastolení Jing-cunga, za což byli uvěznění, Čung Tchung a někteří další zemřeli na následky bití. Poté ambiciózní muži u dvora a ve vládě začali organizovat spiknutí ve prospěch Jing-sunga.  Spiknutí vedli Š’ Cheng, Cchao Ťi-siang, Sü Jou-čen a Čang Jüe. Příležitost se našla, když koncem roku 1456 císař onemocněl, takže několik dní neuděloval audience a zrušil i obřady Nového roku 1457. Žádost o jmenování následníka zůstala bez odpovědi, dvůr se připravoval v atmosféře úzkosti na císařovu smrt. Ráno 11. února 1457 spiklenci vytáhli Jing-cunga z jeho rezidence a posadili na trůn, k překvapení hodnostářů přišlých na ranní audienci. Jing-cung ihned provedl změny ve vládě – spiklence povýšil, dosavadní vedoucí osobnosti odvolal. Někteří ze stoupenců ťing-tchajova režimu byli zabiti, jako Jü Čchien, Wang Wen a tři vysoce postavení eunuši.  Ťing-tchaj byl degradován na knížete z Čcheng. Z nemoci se neuzdravil a zemřel 14. března 1457. Možná byl zavražděn. Dostal posmrtné jméno Li („Rebel“) a byl pohřben mimo areál císařských mauzoleí, u Jü-čchüan-šan. Někteří úředníci navrhovali i zrušení jeho panovnické éry, stejně jako byla zrušena éra Ťien-wen, ale Jing-cung nesouhlasil. Až roku 1475 – za vlády císaře Čcheng-chuy – dostal Ťing-tchaj posmrtné jméno jméno – Kung-ting kchang-žen ťing chuang-ti (), kratší než u ostatních císařů. Chrámové jméno Taj-cung () obdržel v polovině 17. století od panovníka dynastie Jižní Ming v Nankingu.

Císařovny, potomci.

Císař Ťing-tchaj měl vícero manželek, titul císařovny postupně nosily dvě z nich:  Po smrti Ťing-tchaje bylo jeho konkubínám přikázáno spáchat sebevraždu, ale sesazená císařovna Wang žila dál mimo palác. Údajně ji chránil její synovec, nyní opět následník a pozdější císař Čcheng-chua, který ji umožnil vzít si své cennosti. Jing-cung jí poté nechal prohledat dům a zabavil 200 tisíc "liangů" stříbra a další poklady. Zemřela v lednu 1507, dostala posmrtné jméno Čen-chuej ťing chuang-chou (). Pohřbena je v mauzoleu svého muže.  Kromě jediného syna měl Ťing-tchaj též dceru (podle "Ming-š’" dvě), princeznu Ku-an () roku 1469 provdanou za Wang Siena (, † 1514), pravnuka Wang Ťiho.

Císař Ťing-tchaj (; 21. září 1428 – 14. březen 1457) vlastním jménem Ču Čchi-jü () z dynastie Ming vládl od roku 1449 říši Ming. Nastoupil po svém starším bratru, císaři Jing-cungovi, zajatém Mongoly. Po převzetí vlády s novým rokem vyhlásil éru „Zářivé jistoty“, "Ťing-tchaj". Název éry je používán i jako jméno císaře. V únoru 1457 byl svržen palácovým převratem vedeným Jing-cungem, o měsíc později zemřel.

Jingtai (景泰; Geburtsname: "Zhu Qiyu" 朱祁鈺; Tempelname: "Daizong" 代宗, erst 1644 von den Ming-Rebellen verliehen; * 21. November 1428; † 14. März 1457) war der siebente chinesische Kaiser der Ming-Dynastie. Er usurpierte den Thron seines Bruders Zhengtong und regierte von 1449 bis 1457.


Obsah filmu.

Vinnetou s Old Shatterhandem jedou do Santa Fe, protože se Vinnetou předtím setkal s mužem, který naprosto bezdůvodně zabíjel bizony a mluvil o tom, že se loviště Apačů dostanou do rukou přistěhovalců, kteří sem přichází z východu. Guvernér jim sdělí, že ze strany Států je vše v pořádku, ale že nějací muži se o to pokouší. Také se dozvědí, že si tito muži naklonili nejvyššího náčelníka Čikarijů a ten jim má pomoci zabrat Vinnetouova loviště. Ve skutečnosti mu dávají alkohol a bezcenné zbraně, takže získají i jeho území.  Vinnetou i Old Shatterhand se tedy vydají zabránit bělochům v jejich úmyslech a plánech. U guvernéra je však vyslechne písař, který vše prozradí banditům a ti nastraží na oba past v blízkém lomu, kde chtějí způsobit jakoby omylem výbuch dynamitu a oba je zabít. Vinnetouův kůň je ale na hrozbu upozorní a oba tedy vyváznou živí. Old Shatterhand se potom vrátí do města, aby zjistil, kdo je chce zabít a Vinnetou jede dál k Čikarijům.  Ve městě se Old Shatterhand dozví o pár lidech, kteří mají s onou událostí něco společného a od nich zjistí, proč je chtěli zabít, a také to, že se ti lidé pokusí chytit Vinnetoua. Neváhá tedy a po několika rvačkách s přesilou banditů vyrazí za svým přítelem. Toho již bandité pronásledují, ale chvíli s nimi jede Old Shatterhandův starý přítel Sam Hawkens a ten je potom Old Shatterhandovi pomůže najít. Vinnetou mezitím vyvázne díky své rychlosti a důvtipu z několika nebezpečných situací po cestě a na Medvědí řece a zabije mnoho banditů, potom ho ale zločinci ve skalách obklíčí a chystají se ho zabít. V tu chvíli ale přijíždí Old Shatterhand (nyní již bez Sama Hawkense, který jel do města, aby odradil přistěhovalce od přátelství s Čikariji a tím zkazil plány banditům) a zachrání ho. V tu chvíli jsou však obklíčeni bojovníky Čikarijů a jedou s nimi do vesnice. Tam se pokusí přemluvit náčelníka a ten se nakonec rozhodne, že počká, až se vrátí jeho syn, Hbitý panter, a ten ať vše rozhodne. Když čekají v táboře Čikarijů, řekne Vinnetou Old Shatterhandovi, že cítí, že brzy zemře. Old Shatterhand mu nechce věřit, ale slova jeho přítele ho znejistí.  Druhý den přivezou bandité v čele s padouchem Rollinsem, kteří Vinnetou pronásledovali, tělo Hbitého pantera a svedou jeho smrt na Vinnetoua. Čikarijové jim uvěří a chtějí Vinnetoua i Old Shatterhanda umučit. V poslední chvíli ale oba dva svou chytrostí zachrání Sam Hawkens, který se vrátí z města a vyděsí pověrčivé indiány ohňostrojem. Vinnetou se Samem potom jedou k Apačům, aby se přichystali na útok Čikarijů a Old Shatterhand zatím telegrafuje z města plného banditů guvernérovi do Santa Fe a prosí ho o pomoc. Když potom přijede do tábora Apačů, vše je již připraveno a boj začíná.  Přijíždí Čikarijové s bandity a po Vinnetouově výzvě, aby tuto zemi opustili, se mnoho jejich koní propadá do pasti, kterou zatím nachystal Sam Hawkens. Tím protivníky oslabí a tak bandité, kteří nemají koně, jedou po vorech na řece Rio Pecos, která teče kolem středu tábora – puebla, a Čikariové jedou z druhé strany. Po řece ale už rozlil Old Shatterhand s Apači petrolej, který nyní zapálí a tím mají bandité další ztráty. Další past je u puebla, kde Vinnetou nachystal střelný prach a pochodeň a zatímco on s Apači jede na Nuget-tsil, kde se ukryjí a počkají na posily. Oslabení protivníci je přesto naleznou a i když k nim zkusí Old Shatterhand promluvit, nastane přestřelka. Do toho přijíždí posily ze Santa Fe, které jsou ale nyní pro bandity, i když to netuší, skvělý cíl. Old Shatterhand je na to výkřikem upozorní, přitom ale vyskočí z úkrytu a zločinec Rollins po něm vystřelí. Do cesty smrtící kulky ale skočí Vinnetou a je smrtelně zraněn. Poté, co vítězí nad indiány i bandity, se Vinnetou loučí s Old Shatterhandem, pro kterého obětoval život, se svým koněm i se svým kmenem a umírá na následky svého zranění na místě, kde před lety zemřel jeho otec a sestra.

Vinnetou – Poslední výstřel ("Winnetou III") je závěrečný díl trilogie Vinnetou (ne však filmů) podle předlohy Karla Maye. Film byl natočen v roce 1965, jde o koprodukční film režiséra Haralda Reinla. Natáčelo se již v osvědčené Jugoslávii, například na hoře Mali Alan (ve filmu Nuget-tsil). Ve filmu hráli již dobře známí herci Pierre Brice jako Vinnetou a Lex Barker jako Old Shatterhand. Ve filmu se také objevil Ralf Wolter v roli Sama Hawkense.

Winnetou 3. Teil ist ein Kinofilm von Harald Reinl aus dem Jahr 1965 nach dem Buch von Karl May. Die Hauptrollen sind mit Lex Barker und Pierre Brice sowie Rik Battaglia, Sophie Hardy und Ralf Wolter besetzt.


Začátky hnutí v Číně.

Zakladatel hnutí Li Chung-č' se narodil 13. května 1951. Podle čínského režimu, který hnutí Fa-lun-kung pronásleduje od roku 1999, své datum narození zfalšoval, údajně proto, že je přisuzováno narození Gautama Buddhy. (Přesné datum narození Gautama Buddhy však není známo.) Na svých přednáškách Li Chung-č' prohlášení čínského režimu označil jako „pomluvu“ a prohlásil: „Nikdy jsem neřekl, že jsem "Šákjamuni". Jsem jen obyčejný člověk.“ Dále o sobě říká, že byl ve svém mládí vyučován několika mistry škol buddhismu a taoismu, kterým také přisuzuje mystické schopnosti. Od roku 1984, údajně společně se svými učiteli, začal vytvářet metodu pro zušlechťování těla a mysli, kterou po dokončení všech příprav v roce 1989 nazval Fa-lun-kung. Li Chung-č' zaregistroval Fa-lun-kung u vládní Asociace pro výzkum čchi-kungu. Veřejnosti byla tato čchi-kungová metoda poprvé představena roku 1992 v severozápadní Číně ve městě Čchang-čchun samotným zakladatelem „mistrem“ Li.  Od roku 1992 do roku 1994 pořádal Li na pozvání místních čchi-kungových asociací 56 seminářů po celé Číně, kde vysvětloval principy metody a vyučoval cvičení. Životopis zakladatele, historie příprav na veřejné představení jeho metody, přehled seminářů, jež vedl v Číně a v Evropě, ocenění a uznání od vlád v době šíření Fa-lun-kungu a další věci jsou shrnuty v "Kronice hlavních historických událostí v době představování Fa-lun-kung na veřejnosti", která je dílem jeho příznivců.  Zakladatel Fa-lun-kungu zakázal vybírat poplatky za výuku cvičení, literatura je bezplatně ke stažení na webových stránkách, účast na cvičeních a kultivaci musí být podle něho pouze dobrovolná.

Meditační praxe a zušlechťování charakteru.

Fa-lun-kung se řadí mezi takzvaný "čchi-kung", zahrnuje pět meditativních cvičení (čtyři se vykonávají ve stoje, jedno v lotosovém sedu). Zakladatel Fa-lun-kungu ve svých přednáškách zdůrazňuje důležitost zlepšování charakteru člověka a jeho přizpůsobení se principům "Čen" (pravda, pravdivost, pravdomluvnost, upřímnost), "Šan" (soucit, dobrota, laskavost), "Žen" (snášenlivost, tolerance, vytrvalost, odvaha) shrnutých v knihách "Falun Gong" a "Zhuan Falun".  Fa-lun-kung má být podle zakladatele metody způsobem nebo návodem, jak zušlechťovat tělo a mysl, dosáhnout dlouhého života a vysoce morálního charakteru pomocí provádění cvičení a dodržování zásad "pravdivosti, soucitu" a "snášenlivosti".

Lidé věnující se Fa-lun-kungu.

Fa-lun-kungu se věnují lidé v mnoha zemích světa. Poměrně populární je v Asii a Severní Americe, nezanedbatelná je i jeho přítomnost v některých zemích Evropy. Fa-lun-kung se cvičí i v ČR, kde je několik desítek jeho příznivců.  Celkový počet lidí, kteří praktikují Fa-lun-kung, není přesně znám. Protože neexistuje členství a neexistují žádné jmenné seznamy praktikujících, není možné přesně určit, kolik je ve skutečnosti ve světě lidí, kteří se Fa-lun-kungu věnují. Podle článku otištěném v New York Times 11. července 1999 toto cvičení praktikuje dle odhadů čínské vlády asi 20-60 milionů lidí. Podle Světové encyklopedie (2002) (World Book Encyclopedia) praktikují Fa-lun-kung miliony lídí v mnoha zemích. Fa-lun-kung na svých stránkách uvádí číslo 100 milionů následovníků, z nichž má asi 70 mil. žít na území Číny. Některé odhady udávají čtyři, jiné jeden milión praktikujících po celém světě v roce 2004. V roce 2014 byla vydána kniha investigativního novináře Ethana Gutmanna, v níž mimo jiné zachycuje výpovědi bývalého zaměstnance čínského vládního Úřadu 610, který podle něho oficiálně operoval s číslem 70 milionů následovníků Fa-lun-kungu na území Číny.  Odhady nejsou sjednocené a liší se podle použitých přístupů k zjišťování konkrétního reálného počtu praktikujících.

Osobnosti.

Mezi známé osobnosti praktikující Fa-lun-kung patří např. mistři bojových umění Li Youfu a Longfei Yang; indická supermodelka Pooja Mor; Miss Kanada 2015 Anastasia Lin; držitel ocenění Via Bona 2012; za dobročinnou práci v Africe Ondřej Horecký; olympijský medailista z Litvy Martin Rubenis, který získal stříbrnou medaili na olympijských hrách v roce 2006; kanadská miliardářka Sun Qian, spoluzakladatelka pekingské biochemické společnosti Leadman; autorka knižního bestselleru "Svědek historie" Jenifer Čeng; čínský tenorista Guimin Guan; malíř a sochař Kunlun Zhang; bubeník Sterling Campbell, který hrál v kapele Davida Bowieho; komiksový kreslíř Haibo Wang; členové evropského pěveckého sboru Coming for you založeného příznivci Fa-lun-kungu; altistka Yang Jiansheng, umělci newyorského souboru Shen Yun Performing Arts, jehož domovskou scénou je proslulé Lincolnovo kulturní centrum.

Ocenění.

Zakladatel Fa-lun-kungu a jeho metoda získaly do dubna 2001 více než 340 ocenění, proklamací a uznání za mimořádné příspěvky k duševnímu a fyzickému zdraví lidí a ke svobodě víry ve světě mezi něž patří čestné občanství vydané 12. prosince 2000 v USA státem Georgie a městem Atlanta. 14. března 2001 dala nadace Freedom House zakladateli Fa-lun-kungu ocenění za rozvoj náboženské a duchovní svobody při obřadu v senátu USA. Ve stejném roce byl zařazen jako nevlivnější komunikátor v Asii v žebříčku časopisu Asiaweek „pro jeho sílu inspirovat, mobilizovat lidi a zastrašit Peking“. V roce 2001 byl nominován na Sacharovovu cenu více než 25 členy Evropského parlamentu. V roce 2000 a 2001 byl přes obavy Pekingu nominován na Nobelovu cenu míru. V roce 2013 byl zařazen v žebříčku časopisu Foreign Policy Magazine jako jeden z 500 nejmocnějších lidí světa. Ve stejném roce vyhlásil Sonny Perdue, guvernér státu Georgie, 13. květen jako světový den Falun Dafa v Georgii.

Názory na Fa-lun-kung.

Religionista Zdeněk Vojtíšek, zakladatel a mluvčí Společnosti pro studium sekt a nových náboženských směrů, označil Fa-lun-kung za nové náboženské hnutí a represe čínské vlády proti němu jako neopodstatněné. Zároveň také uvedl používání názvu „sekta“ čínskou vládou ve spojení s Fa-lun-kungem jako účelové očerňování „přiživované vymyšlenými, anebo alespoň hodně tendenčními historkami“.  Speciální reportér OSN Heiner Bielefeldt v roce 2010 uvedl, že Fa-lun-kung je v Číně čínskými úřady „stigmatizován jako "kult" a často se setkává se společenskými předsudky, které mohou eskalovat do rozvíjení konspiračních teorií“.  Edward McMillan-Scott, místopředseda Evropského parlamentu, zastává názor, že Fa-lun-kung je duchovní hnutí zahrnující v sobě meditaci a také tradiční čínskou víru, že lidé jsou svázáni s vesmírem přes svého ducha a své tělo. Podle něj vychází mezinárodní judikatura z toho, že „kult“ obsahuje finanční nasazení, odcizení od rodiny, disciplinovanou organizaci, vymývání mozku, asociální chování atd. McMillan-Scott řekl, že při pohledu na tento výčet se ani jediná věc netýká Fa-lun-kungu. Jako všechny čchi-kungové skupiny, má také Fa-lun-kung svého "Mistra", v jehož knize byla v roce 1992 tato cvičení zveřejněna. Podle McMillan-Scotta je cena této knihy pro většinu praktikujících Fa-lun-kungu jediným finančním nasazením.  David Ownby, ředitel Centra asijských studií na Montrealské univerzitě a odborník na moderní čínské dějiny, psal o Fa-lun-kungu v dokumentu, který připravil pro Kanadský institut mezinárodních záležitostí. Prohlásil, že na rozdíl od sekt (kultů), za který čínská vláda Fa-lun-kung označila, Fa-lun-kung nemá žádné povinné finanční příspěvky, neuzavírá praktikující do společenství a nevytrhuje je ze světa. Neexistuje postih za opuštění Fa-lun-kungu, praktikující mají svobodu praktikovat tak málo, nebo tak mnoho, jak jim připadá vhodné. Mohou kdykoli začít i skončit. Podle Ownbyho není Li Chung-č', autor knih, kterými se inspirují praktikující Fa-lun-kungu, praktikujícími uctíván ani od nich nepřijímá příspěvky. Je soukromou osobou a s praktikujícími se setkává zřídka. Jeho rady praktikujícím jsou veřejně dostupnou informací, jde o přednášky z konferencí a publikované knihy. Podle něj je to, že čínská vláda dala Fa-lun-kungu nálepku "„zlý kult“", pouze jednou ze součástí represe proti Fa-lun-kungu a záminkou pro tuto represi a také pro hanobení, podněcování nenávisti, odosobňování, izolování a odlidšťování Fa-lun-kungu. Ale tato nálepka podle něj nevysvětluje vznik represí. Ownby také říká, že nálepku „zlý kult” vytvořil čínský režim jako nástroj represe, ale není její příčinou.  Někteří odborníci na sektářství z USA, kam se značné množství praktikujících včetně zakladatele Fa-lun-kungu uchýlilo před perzekucí, uvažují o Fa-lun-kungu jako o sektě. Jedním z důvodů např. je, že Li Chung-č' nazývá ty, kteří nepraktikují kultivaci, pojmenováním "„běžní lidé“" a stejně jako křesťané, buddhisté a taoisté hovoří o nadpřirozených schopnostech. O nadpřirozených schopnostech mluvil stejně tak zakladatel buddhismu v Indii (Šákjamuni nebo Sidhartha), nebo taoističtí mistři v Číně, či křesťané nebo západní školy magie a také někteří lidé z vědeckých kruhů, ti ovšem označení „sekta“ unikli. Metoda Fa-lun-kung obsahuje podobná vysvětlení lidské intuice a schopností předvídání a vidění minulosti a mnohých dalších „nadpřirozených“ schopností.  Podle zprávy ministerstva zahraničí USA z roku 2005 o mezinárodní náboženské svobodě spojuje Fa-lun-kung aspekty taoismu, buddhismu a meditačních technik a fyzických cvičení čchi-kungu, tradiční čínské cvičební disciplíny s učením zakladatele Li Chung-č'iho. Navzdory duchovnímu obsahu části tohoto učení, se Fa-lun-kung nepovažuje za náboženství, nemá duchovenstvo ani místa k uctívání.  Lidé, kteří se Fa-lun-kungu věnují, nebo jiní, kteří k němu směřovali svůj výzkum, poukazují na skutečnost, že samotný Mistr ani praktikující Falun Dafa nemají za cíl vyčleňovat se ze společnosti, nebo jí škodit či jinak rozkládat (čímž se vyznačují právě zmiňované sekty), což potvrzují vlády ve všech zemích, kde lidé meditační praxi Fa-lun-kung praktikují. Zakladatel metody Li Chung-č' v přednáškách zdůrazňuje, že podstatou Fa-lun-kungu je osobní zlepšování a dosažení osobního "dovršení" nebo "spasení" a také nezištná pomoc ostatním. Přizpůsobení se společnosti a nezasahování do principů společnosti vyžaduje, rovněž kvůli zachovávání stavu běžné lidské společnosti.  České stránky Asociace Falun Gong ČR uvádějí názor, že předseda komunistické strany „Ťiang Ce-min použil nálepku sekta, aby z obětí učinil pachatele, vymýtil veřejnou sympatii s Falun Gongem a zpětně ospravedlnil zatýkání desítek tisíc nevinných občanů”.

Pronásledování hnutí v Číně.

Na konci 90. let 20. století začaly čínské státní orgány omezovat aktivity spojené s metodou Fa-lun-kung. Jedna z verzí je, že pro ateistický komunistický režim bylo nepohodlné, že se k němu hlásí velké množství lidí, včetně vysokých státních úředníků a členů politbyra. V době, kdy Fa-lun-kung upadal v nelibost čínských úřadů, ale ještě předtím, než byl zakázán, se jeho zakladatel přestěhoval do Spojených států.  Počet příznivců Fa-lun-kungu se i tak nadále zvyšoval a vláda bývalého čínského prezidenta Ťiang Ce-mina odhadovala v roce 1999 počet stoupenců na 70 milionů. Ten rok byl počet členů komunistické strany stanoven na 60 milionů. Než byl Fa-lun-kung v červenci 1999 zakázán, jeho příznivci se pravidelně scházeli ke společnému cvičení po celé Číně. V samotném Pekingu bylo údajně více než 2000 takových cvičebních míst. Komunistická strana publikovala v dubnu roku 1999 článek v časopise "Věda a technologie pro mládež", v němž označila Fa-lun-kung za pověru a hrozbu pro zdraví, protože praktikující by měli i u vážných nemocí odmítat lékařské ošetření. Přibližně 5000 stoupenců Fa-lun-kungu následně proti obsahu článku demonstrovalo před redakcí časopisu v Tianjinu. Výsledkem bylo zatýkaní a bití účastníků demonstrace ze strany čínské policie. O incidentu později hovořil novinář a spisovatel Ethan Gutmann na tiskové konferenci v Evropském parlamentu, jako o připravené provokaci čínské vlády, která měla záměrně vyvolat protesty na straně Fa-lun-kungu. Kvůli těmto zatčením přišlo 25. dubna 1999 k vládnímu Úřadu pro odvolání 10 až 15 tisíc praktikujících Fa-lun-kungu, tito lidé se odpoledne shromáždili před úřadem, ale bylo jich takové množství, že je policie směřovala do okolních ulic okolo sídla Čínské komunistické strany v Čung-nan-chaj vedle Zakázaného města v Pekingu, kde zůstali do pozdního večera. Shromáždění bylo poklidné, účastníci nedrželi žádné transparenty ani plakáty. Prezident Ťiang Ce-min byl přítomností těchto apelujících údajně znepokojen. Ideologická nadvláda komunistické strany byla podle jeho názoru ohrožena. Ethan Gutmann uvedl, že ve skutečnosti byl již zákaz Fa-lun-gongu naplánován ještě před protestem, který byl vyprovokovaný a měl sloužit jako záminka pro chystaný zákaz.  Následně čínská vláda Fa-lun-kung zavrhla a postavila ho 20. července 1999 mimo zákon. V současné době je jakákoliv forma podpory nebo praktikování metody Fa-lun-kung v Číně hodnocena jako trestný čin, avšak bez opodstatnění v zákonech, či ústavě, neboť Fa-lun-kung žádné neporušuje. Lidé, kteří se praxi věnují nebo se zastávají pronásledovaných, nebo protestují proti pronásledování, představují významný podíl mezi tamními vězni svědomí. Existují svědectví o tom, že je s nimi zacházeno s krutostí a podle některých zdrojů jsou využíváni jako nedobrovolní dárci orgánů. Vlády, mezinárodní lidsko-právní organizace a vědci považují pronásledování členů Fa-lun-kungu v Číně za neopodstatněné a nezákonné porušování lidských práv. Amnesty International je přesvědčena, že pronásledování je politicky motivované omezení základních svobod. Právníci, kteří přijali právní obhajobu následovníků Fa-lun-kungu, často čelí nátlaku čínských úřadů, fyzickému napadání policejních orgánů nebo věznění.

Obvinění z odebírání orgánů.

V roce 2006 publikoval deník The Epoch Times sérii investigativních článků, uvádějících, že čínské vojenské nemocnice ve spolupráci s pracovním táborem Su-ťia-tchun v severovýchodní Číně, provincii Liao-ning, ve městě Šen-jang, zneužívají vězně svědomí z duchovního hnutí Fa-lun-kung (Falun Gong), jako nedobrovolné dárce orgánů ke komerčním transplantacím. Obvinění se nepotvrdila a čínský režim je popřel. V tomtéž roce provedli bývalý kanadský státní tajemník David Kilgour a advokát David Matas na žádost nevládní organizace CIPFG vlastní nezávislé vyšetřování obvinění, a následně agentuře Reuters i Českému rozhlasu potvrdili, že podle jejich závěrů jsou obvinění pravdivá a zneužívání vězňů svědomí z Fa-lun-kungu skutečně probíhá v řadě čínských nemocnic s vědomím čínského režimu. Kilgour a Matas shrnuli své vyšetřování ve zprávě Krvavá sklizeň (Bloody Harvest, prvotní verze vyšla r. 2006, přepracovaná v r. 2007). Čínský režim závěry zprávy opakovaně popřel v červenci 2006 a dubnu 2007, trval na tom, že Čína se řídí principy Světové zdravotnické organizace, které zakazují prodej lidských orgánů bez písemného souhlasu dárců, zároveň však neposkytl žádné statistiky či údaje, které by zprávu vyvrátily. Zpráva byla v Rusku a Číně zakázána.  Obvinění opakovaně projednával Evropský parlament (2006, 2008, 2010 a 2013) a následně také Ministerstvo zahraničí USA (2012) a Kongres USA (2014). Tyto instituce uznaly předložené důkazy jako důvěryhodné a schválily rezoluce vyzývající čínský režim k neprodlenému ukončení praktik, započetí nezávislého vyšetřování, propuštění vězněných následovníků Fa-lun-kungu a stíhání viníků. Obvinění byla nyní rozšířena také o informace, že stejným způsobem jsou podle vyšetřovatelů zneužívány další skupiny čínských vězňů svědomí – křesťané, Tibeťané a Ujgurové.  Od roku 2006 žádalo několik zvláštních zpravodajů OSN čínskou vládu o podání vysvětlení ke vzneseným obviněním a o jejich vyvrácení. V listopadu 2008 vznesla kritiku vůči nedostatečné evidenci transplantací v Číně také OSN a ve své zprávě vyzvala Čínu, aby provedla nezávislé vyšetřování tvrzení, že byli někteří následovníci Fa-lun-kungu mučeni a že jim byly násilně odebrány tělesné orgány, anebo pověřila vyšetřováním třetí stranu. Dále, aby přijala opatření, jež by odhalila zodpovědné osoby a vedla k jejich trestnímu stíhání.  Čínské úřady v odezvě na žádosti OSN informace nepředložily a popřely, že by měly jakékoliv statistiky transplantací orgánů za období 2000–2005. Dále prohlásily, že data, z nichž zpráva OSN vychází, pocházejí z knihy Krvavá sklizeň od Kilgoura a Matase a nejsou doložená. Možnost nezávislého vyšetřování čínský režim nepřipustil.

Kontroverze.

Religionista docent Zdeněk Vojtíšek uvádí, že existují výhrady zakladatele Fa-lun-kungu k homosexualitě, feminismu a míšení ras. O míšení ras hovoří z hlediska duchovního původu každé rasy, který má (podle toho, jak někteří chápou jeho učení) základ u různých božstev, jež vytvořila různé lidské rasy ke svému obrazu – bílí bohové, černí bohové, žlutí bohové a další – a z tohoto hlediska může mít smíšení ras určitý dopad v duchovní sféře; tvrdí však, že on může míšencům tento stav napravit.

Fa-lun-kung (, anglický přepis: "Falun Gong"), neboli Fa-lun Ta-fa (), je učení zveřejněné roku 1992 panem Li Chung-č' (Li Hongzhi), které se později rozvinulo v hnutí. Někteří označují Fa-lun-kung jako duchovní hnutí, zakladatel praxe o něm hovoří jako o „pokročilé kultivační metodě školy buddhismu“. Součástí praxe jsou fyzická, meditativní cvičení. Učení obsahuje prvky buddhismu, taoismu a čchi-kungu. Čínský režim jej označuje za „zlou sektu“ a podrobuje její stoupence tvrdým represím.

Falun Gong, auch Falun Dafa (wörtlich „Dharma-Rad-Praktik“ oder „Gesetzesrad-Praktik“; chinesisch 法輪功 / 法轮功, Pinyin "Fǎlún gōng", auch 法輪大法 / 法轮大法, "Fǎlún dàfǎ"), ist eine spirituelle chinesische Praktik. Sie kombiniert Meditation und Qigong-Übungen mit moralischen Grundsätzen basierend auf den drei Tugenden Wahrhaftigkeit (zhēn 眞), Barmherzigkeit (shàn 善) und Nachsicht (rěn 忍). Die Praktik betont Moral und die Kultivierung dieser Tugenden. Sie ist eine Qigong-Praktik der buddhistischen Schule, enthält jedoch auch Elemente aus daoistischen Traditionen. Durch moralische Rechtschaffenheit und Meditationsübungen erstreben Falun-Gong-Praktizierende eine bessere Gesundheit und letztendlich spirituelle Erleuchtung.


Popis.

Leptospiróza (jinak také "krysí žloutenka") je onemocnění, které je způsobeno infekcí mikroba jménem leptospira. Jedná se o bakterii, která má spirálovitý tvar a je příbuzná se spirochetami a borreliemi.  Existuje celá řada těchto mikroorganismů, pro člověka jsou ale nebezpečné jen leptospiry patřící do skupiny Leptospira interrogans.  Tato choroba patří mezi tzv. antropozoonózy, což jsou onemocnění, která jsou přenosná ze zvířete na člověka (dalším příkladem je třeba borrelióza). Nemocné zvíře (často se jedná o hlodavce – myši, potkani), ale i vepři a jiný dobytek vylučuje tyto mikroby močí do okolního prostředí, které se touto infekční močí zamoří (kontaminuje) a stává se tak nebezpečným zdrojem nákazy pro člověka.  Je několik možných způsobů přenosu nákazy na člověka:  Nejčastěji člověk přijde do kontaktu s vodou, půdou nebo dokonce i potravou, která byla nemocným zvířetem znečištěna (kontaminována). Tímto způsobem se leptospiry dostávají do trávicího traktu a pronikají i neporušenou sliznicí do lidského organismu.  Někdy dokonce stačí jen malé množství znečištěné vody, která vám “šplouchne do oka”, protože mikrobi se mohou do těla dostat i spojivkou. Jedním z dalších způsobů je nechtěné loknutí např. při koupání v přírodě. Kontakt s bahnem či vlhkou půdou je také nebezpečný, pokud je kůže na nohou porušená (např. odřená).  Další možný způsob onemocnění je pokousáním nebo poškrábáním od nemocného zvířete.  Dříve se tato choroba převážně vyskytovala jako profesní nákaza. Často onemocněli ti lidé, kteří mohli díky charakteru svého povolání přijít s leptospirami do kontaktu – řezníci, zootechnici, zemědělci, pracovníci kanalizace apod. Dnes vzhledem k oblibě stanování, chalupaření, rybaření, chování různých domácích zvířat atd. může leptospiróza postihnout prakticky každého.  Ačkoliv se jedná o jednu z nejčastějších infekcí přenosných ze zvířete na člověka, přenos z člověka na člověka prokázán nebyl. Kontakt s nakaženými osobami tedy riziko nákazy nepředstavuje.

Rizikové faktory.

Leptospirózou jsou nejvíce ohroženi lidé, kteří pracují se zvířaty, které mohou leptospiry vylučovat, zejména zemědělci a zootechnici pracující v živočišné výrobě, dále pak řezníci a v neposlední řadě i vodáci, kteří na českých tocích přicházejí do styku s kontaminovanou vodou.  Mezi časté přenašeče této choroby patří hlodavci, zejména všudypřítomní potkani. Z tohoto důvodu pak mezi další ohrožené profesní skupiny patří deratizátoři a pracovníci kanalizací, ale i obyvatelé domů, kde se potkani vyskytují. Leptospirózu ale nepřenáší jen “divocí” potkani, žijící volně, nakazit se totiž mohou i ošetřovatelé laboratorních “čistých“ potkanů. Nakažené zvíře může svou močí znečistit prakticky cokoliv, s čím přijde do kontaktu. Leptospiry v přírodě poměrně dobře přežívají, proto, pokud pobýváte v přírodě, měli byste se vyvarovat pití vody ze studánek, koupání ve stojatých vodách, jezení volně vypěstovaného neumytého ovoce čí zeleniny, chození naboso v bahně nebo vlhké půdě apod.

Prevence.

Prevence spočívá v hubení hlodavců, kteří se vyskytují v uzavřených objektech (deratizaci).  Na rizikových pracovištích je nezbytné zachovávání předpisů o bezpečnosti práce a důsledně používat pracovních pomůcek.  Při pobytu v přírodě byste se měli řídit základními hygienickými pravidly – používat nezávadnou vodu a vyvarovat se pití vody z přírodních zdrojů (k němu může dojít i náhodně, pokud si loknete při koupání), také není vhodné koupat se v přírodních koupalištích. Je třeba dobře umýt všechny pochutiny, které jste nasbírali nebo natrhali ve volné přírodě.

Příznaky.

Leptospiróza je onemocnění projevující se rozmanitými příznaky, dokonce může probíhat zcela skrytě (inaparentně). Řada příznaků leptospirózy je stejná i pro jiná běžná onemocnění, takže je někdy opravdu těžké dospět k správné diagnóze.  To, jak se onemocnění projeví, záleží na věku a zdravotním stavu jedince, na typu leptospiry, která organismus infikovala a množství mikrobů, které do těla pronikly.  Leptospiróza může probíhat lehce s příznaky trvajícími jen několik dní, které velmi připomínají chřipku.  Obvyklý je ale dvoufázový průběh onemocnění (tzv. blaťácká, popř. polní, žňová horečka).  Po inkubační době (což je čas, který uplyne od doby nakažení k prvním projevům infekce) 1–2 týdnů se rozvíjí první fáze nemoci.  V první fázi, se u nemocného náhle objeví horečka až 40 °C se zimnicí a třesavkou, nemocný trpí krutými bolestmi hlavy a svalů – svaly bolí hlavně na zádech a lýtkách. Někdy se může objevit vyrážka, většinou během prvních dvou dnů onemocnění. Jsou přítomny bolesti břicha a nevolnost, která může vést až ke zvracení. Nemocný má špatnou náladu, blouzní, je zmatený. Občas se mohou objevit i psychotické projevy – halucinace, změny osobnosti a násilí. Takto onemocnění probíhá 3–5 dní a najednou veškeré příznaky vymizí. Nemocný se jakoby náhle uzdravil.  Druhá fáze se někdy ani nemusí rozvinout, ale jestliže je infekce závažná, onemocnění se po několika dnech znovu vrací spolu s původními projevy, ke kterým se přidává bolest na hrudi a břicha, porucha funkce ledvin a změnou psychického stavu. Dochází k tuhnutí šíje, nemocný zvrací – jsou tedy vyjádřeny znaky meningitidy. Ačkoliv je onemocnění poměrně závažné, po několika týdnech při dobré léčbě dojde k úpravě zdravotního stavu bez následků. Takovýto průběh mají leptospirózy vyvolané Leptospirou grippotyphosou.  Jestliže je organismus napaden zvlášť agresivní formou leptospiry tzv. Leptospirrou icterohaemorhagiae, nebo se jedná o oslabeného jedince, onemocnění nabírá rychlý spád. Příznaky onemocnění jsou stejné jako u lehkého průběhu, ale mají větší intenzitu. Rychle se rozvíjí postižení jednotlivých orgánu: jater (objevuje se žloutenka), ledvin (nemocný přestává močit, má zvýšené množství odpadních látek – močoviny a kreatininu – v krvi), dochází k poruše srážení krve, které má za následek krvácení z úst, pod spojivky – takže bělma očí jsou zbarvená červeně, ze sliznic – krev se objevuje ve stolici, dochází ke krvácení z nosu. Takto probíhající leptospiróza se nazývá Weilova nemoc. Tento stav je velmi závažný, vyžaduje intenzivní léčbu v nemocnici.

Diagnostika.

Pokud nemocný přijde za svým lékařem s výše zmíněnými příznaky, velmi často může být onemocnění alespoň zpočátku zaměněno za chřipku.  Velmi důležitý je údaj o styku se zvířaty, které mohou být příčinou rozvoje nemoci nebo pobyt v přírodě, kdy se člověk nakazí často při koupání nebo napití z přírodních zdrojů. Tento fakt pomůže lékaři na dané onemocnění vůbec pomyslet, protože ve srovnání s chřipkou, která má v podstatě stejné příznaky, se leptospiróza tak často nevyskytuje. Jestliže jste tedy pobývali v přírodě, zejména se koupali, rybařili nebo pili vodu z studánek, popřípadě se dostali do kontaktu se zvířaty nebo pracovali na polích, nezapomeňte to svému lékaři sdělit!  Pro průkaz leptospirózy je nutné provést speciální laboratorní testy, které jsou založeny na zjištění přítomnosti typických protilátek. Pokud bylo onemocnění zjištěno na začátku, (prvních 10 dnů) je možné leptospiry tzv. vykultivovat, což znamená, že se odebere vzorek moči, krve nebo mozkomíšního moku a ten se přenese do speciálního prostředí (kultivační půda), kde se leptospirám dobře daří. Po dané době, kdy se leptospiry na kultivační půdě pomnoží, je mikrobiolog (lékař zabývající se rozpoznáváním mikroorganismů) schopen říci, o jaké mikroby se jedná.  Dále se provádí řada testů, které slouží k informaci o funkci jednotlivých orgánů, a to jednak z krve, ale i dalších tělních sekretů, především moči. Vyšetřuje se hlavně funkce jater a ledvin, které jsou obvykle postiženy.

Léčba.

Terapie onemocnění záleží na jeho závažnosti. Jestliže se jedná o leptospirózu, která má lehký průběh, léčí se tzv. symptomaticky. To znamená, že se nemocnému podají léky, které ho pomohou zbavit nepříjemných a odstranitelných příznaků nemoci.  Pro snížení horečky a úlevy od zimnice a třesavky se nasadí antipyretika, proti bolesti hlavy a svalů analgetika. Dále se podají antibiotika, nejčastěji v tabletové formě. Nemocný se léčí doma, je mu doporučen klid na lůžku, přijímání dostatečného množství tekutin.  Jestliže nemoc probíhá těžce a/nebo dochází k rozvoji příznaků z poškození orgánů (objevuje se žloutenka, nemocný přestává močit, mění se úroveň vědomí), je nezbytně nutné, aby byl okamžitě přijat k léčbě do nemocnice. Zde jsou podávány jednak antibiotika, a to nitrožilně, jako tzv. kauzální terapie (léčba je zaměřena na příčinu nemoci, v tomto případě infekci leptospirou) Dále se pomocí řady léků a v případě potřeby i přístrojů přistupuje k tzv. podpůrné terapii, která slouží k zajištění dobré funkce poškozených orgánů např. při poškození ledvin dialýza, při krvácivých projevech podání krevních náhrad, v případě selhávání dýchacího ústrojí umělá plicní ventilace, až do té doby, kdy nemocný kritické období překoná a funkce poškozených orgánů se obnoví.  Jak napomoci léčbě leptospirózy Jestliže jste onemocněli leptospirózou, kolikrát o tom ani nemusíte vědět. Velmi často, pokud onemocnění probíhá mírně, je možné ho zaměnit s chřipkou a tak k němu i přistupovat.  Nicméně pokud se průběh onemocnění horší, je nezbytně nutné vyhledat lékaře, řádně ho informovat o všech příznacích a možných souvislostech s onemocněním, které mu pomohou pomyslet na správnou diagnózu a začít léčbu přiměřenou závažnosti zdravotního stavu.

Komplikace.

Onemocnění, které proběhlo lehce, většinou nezanechá vůbec žádné následky a nemocný se brzy uzdraví. Mnohem delší doba zotavování (rekonvalescence) následuje po těžkém průběhu leptospirózy. Sama bakterie je po nasazení antibiotické léčby rychle vymýcena, ale určitou dobu trvá, než dojde k uzdravení všech postižených orgánů – jater, ledvin a srdce. Někdy, pokud je onemocnění opravdu těžké, se jejich funkce do původního stavu nevrátí. Není neobvyklé, že nemocní trpí častými změnami nálad a depresí.

Leptospiróza je horečnaté bakteriální onemocnění zvířat a lidí, rozšířené prakticky po celém světě. Jedná se o zoonotické onemocnění způsobené spirochétami rodu "Leptospira". Poprvé ji popsal Adolf Weil v roce 1886. Nejčastější způsob nakažení lidí je kontakt poranění kůže, očí nebo sliznic s vodou znečištěnou močí nakaženého zvířete.

Eine Leptospirose (oder Leptospirosis) ist eine Infektionskrankheit, die durch bestimmte Krankheitserreger der Gattung "Leptospira" (aus der Ordnung der Spirochäten) verursacht wird. Beim Menschen wird die Krankheit durch Leptospira interrogans verursacht. Sie kann unter anderem die Leber, die Niere und die Hirnhaut betreffen.


Vzhled.

Hlava je zřetelně oddělena od těla, které je vertikálně zploštělé. Rýhovité oční zornice napovídají, že se jedná o nokturnálního živočicha. Šupiny jsou hladké.  Základní barva těla je černá, další barevné prvky závisí na poddruhu. Poddruh melanota má žluté prstencové pruhy po celé délce těla, spodní strana je taktéž zbarvená do žluta. U mláďat tohoto poddruhu se žlutá mění ke konci těla v naoranžovělou.

Chování.

Jedná se o nokturnálního živočicha, který většinu svého života tráví ve větvích stromů, přes den se skrývá v hustém porostu ve větvích, dutinách stromů apod. Přestože jde o stromového hada, dokáže se výborně pohybovat i ve vodě, kde může i lovit. V ohrožení zaujímá, pro hady typickou, S-pozici a při výpadu je schopen dosáhnout až do vzdálenosti tří čtvrtin své tělesné délky.

Potrava.

Živí se ptáky, ještěry, žábami a případně i menšími savci a rybami. V mladí tvoří hlavní složku potravy drobní plazi, v dospělosti pak ptáci, na něž má jed Bojgy stromové největší účinky. Bojga stromová je také výborný plavec a někteří jedinci se mohou živit i rybami.

Jed.

Obecně je jed bojgy stromové považován za „slabý“, což plyne z toho, že uštknutí tímto hadem většinou nemá vážné následky. Nicméně jed tohoto hada obsahuje velice nebezpečné složky, které mohou způsobit trvalé zdravotní potíže. Mírné nebo žádné příznaky otravy po uštknutí jsou většinou způsobeny tím, že kvůli primitivnímu systému doručování jedu nedojde vůbec k zanesení jedu do krevního řečiště. Jedná se o opistoglifního hada a jed do svého úlovku zanáší hlavně při žvýkání.  Dosud provedené studie identifikovaly několik unikátních neurotoxinů, jsou to boigatoxin-A a denmotoxin. Oba patří do rodiny tříprstých toxinů (three-finger toxin) a působí na synaptické receptory nervosvalových spojení. Nejsilnější účinek mají na ptačí postsynaptické receptory, což dokazuje jejich potravní specializaci.

Chov v zajetí.

Chov tohoto hada se stává i u nás docela běžnou záležitosti. Patří mezi náročnější hady, zvláště mláďata, která často odmítají myší holata. Jeden exemplář chová i zoologická zahrada v Praze.

Potrava.

Gekoni (např. "Paroedur pictus", "Lepidodactylus lugubris"), ještěrky (např. "Takydromus sexlineatus"), myši, žáby, kuřata.

Terárium.

Jedná se o stromového hada a tomu je nutno přizpůsobit rozměry a vybavení terária. To by mělo být dostatečně vysoké, vybavené mnoha větvemi a hustým porostem, tvořícím ve větvích úkryty. V teráriu je potřeba udržovat vysokou vlhkost vzduchu a zároveň dostatečné větrání. Pro udržení dostatečné vlhkosti je tedy nutné časté rosení a velká nádoba s vodou. Jako substrát je vhodná cypřišová kůra, která je odolná proti plísním a relativně dobře udržuje vlhkost. Denní teploty udržujeme v rozmezí 26-30 °C, v noci pokles o pár stupňů.

Bojga stromová ("Boiga dendrophila"), známá též jako bojga ularburong, je stromový had z čeledi užovkovitých pocházející z Indonésie a Filipín.

Die Mangroven-Nachtbaumnatter oder der Ularburong ("Boiga dendrophila") ist eine Schlangenart aus der Familie der Nattern (Colubridae). Sie gehört zu den Trugnattern, die aber heute nicht mehr als einheitliche Verwandtschaftsgruppe angesehen wird. Wie alle Nachtbaumnattern ("Boiga") besitzt sie opistoglyphe Giftzähne. Ihr Gift ruft Lähmungen hervor, die spezifisch bei Vögeln irreversibel sind. Diese Schlangenart kommt mit neun Unterarten im tropischen Südostasien vor.


Historie.

Mount Erebus byl poprvé pozorován 27. ledna 1841 Jamesem Clarkem Rossem, který jej pojmenoval po jedné ze svých lodí, Erebu (ta byla pojmenována po bohu starořecké mytologie Erebovi, synovi Chaose). V té době byla sopka aktivní.  Až do nadmořské výšky zhruba 900 metrů byly svahu Erebu zkoumány v roce 1904 účastníky britské národní antarktické expedice ("British National Antarctic Expedition 1901–1904"), označované jako Expedice Discovery.  Na vrchol poprvé vystoupila 10. března 1908 skupina průzkumníků z britské antarktické expedice, vedené cestovatelem a badatelem Ernestem Henry Shackletonem a nazývané podle expedičního plavidla Expedice Nimrod. Účastníci výstupu, který proběhl ve dnech 5. až 11. března 1908, neměli žádné předchozí horolezecké zkušenosti.

Havárie letadla DC-10.

Sopka se stala 28. listopadu 1979 místem tragické nehody letadla DC-10 letu 901 novozélandské společnosti Air New Zealand, při které zahynulo všech 257 lidí na palubě. Novozélandská společnost provozovala od roku 1977 jedenáctihodinové vyhlídkové lety k pobřeží Antarktidy a až do onoho osudného dne měly lety velký úspěch. Jednou z příčin havárie byla chyba v palubních přístrojích, podle jejichž údajů se kapitán Jim Collins domníval, že se nachází nad McMurdovým průlivem, zatímco ve skutečnosti jeho stroj mířil k severním svahům Erebu, do nichž narazil ve výšce 610 metrů. Další příčinou byla tzv. bílá mlha, což je jev, k němuž dochází v polárních oblastech a při kterém není možné rozlišit hranici mezi oblohou a zasněženým a ledovým povrchem kontinentu. Neméně závažnou skutečností byl i fakt, že zaměstnanci letecké společnosti běžně překračovali minimální povolenou letovou výšku a u Antarktidy létali mnohem níže, aby umožnili platícím klientům pořizovat kvalitní snímky. Letecká společnost Air New Zealand se za selhání plně omluvila až v roce 2019 u příležitosti 40. výročí letecké katastrofy. Trosky letadla DC-10 letu 901 se stále nacházejí na svazích sopky Mount Erebus.

Erebus či Mount Erebus je sopka, stratovulkán ležící v Antarktidě na Rossově ostrově. Od roku 1972 je nepřetržitě aktivní na rozdíl od zbylých tří sopek Rossova ostrova, které jsou neaktivní. Jedna z větších erupcí proběhla v roce 2008, od té doby je sopka neustále aktivní. Pomocí snímků z družice Sentinel-2 byla 25. ledna 2017 v kráterech Erebu identifikována dvě aktivní lávová jezera. V období mezi 12. až 18. říjnem 2019 byla zaznamenána série erupcí, přičemž k největší z nich došlo 14. října. Z kaldery na vrcholku sopky soustavně unikají sopečné plyny.

Mount Erebus ist ein Vulkan in der Antarktis und der südlichste aktive Vulkan der Erde. Der hohe Schichtvulkan bildet die Westseite der Ross-Insel, einer Vulkaninsel im Südpolarmeer. Unter den vier Vulkanen der Insel ist der Mount Erebus der höchste und historisch aktivste sowie der einzige, der heute noch aktiv ist. Als einer von nur wenigen Vulkanen der Erde hat er einen ständigen Lavasee. 1979 ereignete sich am Nordhang des Vulkankegels ein Flugzeugunglück mit 257 Todesopfern.


Charakteristika.

Šácholan velkokvětý je stálezelený strom s jednoduchým kmenem, dorůstající výšky až 30 metrů. Borka je světle hnědá až šedá, hrubá a pukající na jemné pláty. Letorosty jsou silné, hustě bělavě až hnědě chlupaté stejně jako pupeny. Listy jsou střídavé a nejsou výrazně nahloučené na koncích větví. Listy jsou tuhé, tlustě kožovité, eliptické, podlouhle eliptické až obvejčitě podlouhlé, s 10 až 20 cm dlouhou a 4 až 10 cm širokou čepelí, na bázi klínovité, na vrcholu tupé až krátce hrotité. Listy jsou na líci tmavě zelené, lysé a lesklé, na rubu hustě hnědě až šedohnědě krátce chlupaté, případně olysalé. Žilnatina je tvořena 8 až 10 páry postranních žilek.Řapíky jsou 1,5 až 4 cm dlouhé, hluboce žlábkaté, hustě hnědě chlupaté. Květy mají průměr 15 až 30 cm a silně voní po citrónu. Okvětí je složeno z 9 až 12 bílých obvejčitých, dužnatých, 6 až 10 cm dlouhých lístků. Tyčinky jsou asi 2 cm dlouhé, s plochými purpurovými nitkami. Pestíky jsou oválné, dlouze a hustě chlupaté, 1 až 1,5 cm dlouhé. Kvete v květnu až srpnu. Souplodí je 7 až 10 cm dlouhé, hustě hnědě až šedožlutě chlupaté. Měchýřky jsou na vrcholu dlouze zobanité. Semena jsou asi 1,4 cm dlouhá a 0,6 cm široká, obalená červeným míškem.

Rozšíření.

Šácholan velkokvětý je rozšířen v jihovýchodních oblastech USA. Roste na zalesněných dunách, v korytech řek, na pahorcích a v roklích v nadmořských výškách do 120 metrů.

Taxonomie.

V současné klasifikaci rodu "Magnolia" je šácholan velkokvětý řazen do podrodu "Magnolia" a do stejnojmenné sekce. Z druhů pěstovaných v ČR náleží do této sekce pouze šácholan viržinský ("Magnolia virginiana").

Kříženci.

V roce 1931 byl získán opylením šácholanu viržinského ("Magnolia virginiana") pylem z šácholanu velkokvětého nový hybrid magnólie. Tento kříženec nemá botanické jméno a označuje se "Magnolia virginiana" x "M. grandiflora", případně pouze jmény kultivarů.

Zajímavosti.

Šácholan velkokvětý je státní rostlina Louisiany a Mississippi. Největší exemplář tohoto druhu je znám z okresu Smith v Texasu. Je vysoký 37,2 metru a průměr kmene dosahuje 1,97 metru.

Význam.

Kůra šácholanu velkolistého byla využívána indiánskými kmeny Choctaw a Koasati při léčbě kožních a ledvinových chorob. Ve Středomoří je to běžně pěstovaná okrasná dřevina a bylo vyšlechtěno množství kultivarů. Mimo okrasných účelů je využíván také jako zdroj dřeva. Strom v plané formě v podmínkách střední Evropy není plně mrazuvzdorný, ale je uváděn v několika kultivarech se sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji a z Arboreta Žampach a v posledních letech je již celkem běžně nabízen v zahradnictvích v odolných kultivarech k pěstování v teplejších oblastech Česka.

Šácholan velkokvětý ("Magnolia grandiflora"), zvaný též magnólie velkokvětá, je stálezelený strom z čeledi šácholanovitých. Pochází z jihovýchodních oblastí USA. Vyznačuje se tuhými eliptickými listy, podobnými listům fíkovníku pryžodárného. Šácholan velkokvětý je ve Středomoří běžně pěstován jako okrasný strom, pro pěstování v Česku je však příliš teplomilný.

Die Immergrüne Magnolie ("Magnolia grandiflora") ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Magnolien ("Magnolia") innerhalb der Familie der Magnoliengewächse (Magnoliaceae). Sie wächst als immergrüner Baum im Südosten Nordamerikas, wo sie häufig als Ziergehölz kultiviert wird und als eine Charakterpflanze der Südstaaten gilt. Dort wird sie „southern magnolia“ oder einfach nur „magnolia“ genannt.