Rozšíření.

Původní areál zběhovce trojklaného zabírá, vyjma Skandinávie, téměř celou Evropu a na východě pokrývá Blízký východ, Kavkaz, pobřeží Černého moře a sahá až do Střední Asie. Na jižní straně Středozemního moře zasahuje i na severovýchod Afrického kontinentu.  V České republice zběhovec trojklaný roste ve dvou arelách na teplých a relativně suchých územích, jedna je na jižní Moravě a druhá v severozápadních a středních Čechách. Výskyt je omezen na planární a kolinní stupeň, nejvýše roste u Českého Krumlova v 560 m. n. m.

Ekologie.

Jednoletá rostlina klíčící poměrně pozdě, až v teplém období jara, hlavní doba jejího rozvoje spadá do poloviny léta. Kvete od konce května do září a v mírné zimě někdy přežívá do následného roku, stává se rostlinou krátce vytrvalou. Ploidie druhu je 2n = 28. Vyhledává sušší, teplé půdy s černozemí, spraší a písčitá stanoviště, obvykle bohaté vápnem. Rostliny jsou velice proměnlivé v celkovém vzrůstu, vyskytují se v toleranci od drobných, nevětvených jedinců až po statné byliny od báze bohatě větvené.  Byl dlouho hodnocen jako úporný plevel polí a vinic, který také často rostl na úhorech a rumištích. Ještě koncem 20. století byl zběhovec trojklaný považován za význačný, rychle se šířící plevel hlavně v teplých, viničních a kukuřičných oblastech, který zapleveluje i vytrvalé pícniny a rychle se rozrůstá, zvláště po žních na strništích. Druh je znám i v lidovém léčitelství, kde se využívá jako diuretikum a lék na tišení dny a revmatismu.

Popis.

Jednoletá bylina hustě porostlá bělavými chlupy, která bývá vysoká 5 až 20 cm a vyrůstá z rozvětveného kořene. Lodyha je přímá, poléhavá či vystoupavá, tupě čtyřhranná, odstále huňatá a většinou větvená. Přízemní listy v malé růžici jsou dlouze řapíkaté, úzce obvejčité nebo obkopinaté, celokrajné nebo se třemi až pěti nestejně dlouhými úkrojky. Lodyžní listy jsou husté, krátce řapíkaté, jednoduché, podlouhle sbíhavé a někdy zpeřené. Čepel je dlouhá 1 až 5 cm a široká do 1 cm, má tvar kopinatý až obvejčitý, bývá celokrajná nebo oddáleně mělce zubatá s jedním až třemi zuby, na svrchní straně má tři výrazné žilky, na spodní vyniklou střední žilku a je oboustranně chlupatá.  Lichopřesleny žlutých květů bývají poměrně chudé, jen dvou až čtyřkvěté, listeny podpírající květenství jsou úzké až čárkovité a bělavě chlupaté. Květy jsou oboupohlavné, vonné, souměrné a mají krátké stopky. Kalich je trubkovitý, slabě dvoupyský a má pět nestejně dlouhých cípů, střední cíp horního pysku je kratší než jeho postranní cípy, oba cípy dolního pysku jsou delší než postranní cípy horního pysku. Koruna je také dvoupyská, 5 až 15 mm dlouhá, dvoj až třínásobně delší než kalich, citrónově žlutá až světle oranžová, na dolním pysku má purpurové skvrny, horní pysk koruny je krátký, dvouklaný, dolní je třílaločný a rozprostřený, nejširší střední lalok je srdčitě vykrojený. Tyčinky s dlouhými nitkami jsou čtyři, vnější jsou delší než vnitřní. Horní semeník vznikl srůstem dvou plodolistů, nese čnělku s bliznou se dvěma rameny. Podsemeníkový val má jeden lalok ve funkci nektaria. Květy jsou opylovány hlavně létajícím hmyzem, pozdní květy se občas opylí kleistogamicky.  Plod je zelenohnědá, v obryse úzce vejčitá, čtyř nebo pětiboká, asi 3,0 mm dlouhá a na hřbetní straně síťovitě jamkovitá tvrdka. Rozpadá se na plůdky, semena, která mají přívěsek s masíčkem a jsou rozšiřována větrem a mravenci. Klíčivost si podržují po několik let.

Ohrožení.

S přelomem tisíciletí se jeho pravidelná místa výskytu a početní stavy začaly rapidně snižovat a v druhé dekádě 21. století již není považován za významný plevel, ale za rostlinu ohroženou vymizením. V "Červeném seznamu ohrožených druhů České republiky" z roku 2017 je považován dokonce za kriticky ohrožený druh (C1t), který z české krajiny rychle ustupuje. Vytrácí se zřejmě následkem masivní chemizace zemědělských půd a hluboké orby.  V české přírodě se v minulosti kromě nominátního poddruhu vyskytoval i druhý poddruh zběhovec trojklaný olysalý "Ajuga chamaepitys" subsp. "chia" (Schreb.) Arcang. Rostl za stejných podmínek i na obdobných místech, pouze byl rostlinou celkově statnější. Nyní se v české květeně nevyskytuje a je považován za taxon v české přírodě vyhynulý nebo nezvěstný (A3).

Zběhovec trojklaný ("Ajuga chamaepitys") je nízká, aromatická, planě rostoucí rostlina kvetoucí koncem léta žlutými květy. Je jedním ze čtyř druhů rostoucích v české přírodě a dále patří k dvěma druhům z nich, jež byly v druhé polovině 20. století krátce vydělené do nového rodu zběhoveček ("Chamaepitys") a nyní jsou nazpět vrácené do rodu zběhovec ("Ajuga").

Der Gelbe Günsel oder Acker-Günsel ("Ajuga chamaepitys") ist eine Pflanzenart aus der Gattung Günsel ("Ajuga") innerhalb der Familie der Lippenblütler (Lamiaceae). Die vielen Unterarten sind von Westeuropa über den Mittelmeerraum bis Zentralasien verbreitet.


Historie.

Počátkem 18. století existovala v Edinburghu celá řada intelektuálských klubů a společností (viz Skotské osvícenství). Mnohé z nich se věnovaly umění, vědě a medicíně. Nejprestižnější z nich byla Společnost pro zdokonalení lékařských znalostí (Society for the Improvement of Medical Knowledge), obecně známá jako Edinburská lékařská společnost (Medical Society of Edinburgh). Jejím spoluzakladatelem byl v roce 1731 matematik Colin Maclaurin. Maclaurinovi se nelíbila příliš specializovaná povaha lékařské společnosti, a proto se z ní v roce 1737 vydělila nová, všestrannější Edinburská společnost pro zdokonalení umění, věd a především přírodovědeckých znalostí (Edinburgh Society for Improving Arts and Sciences and particularly Natural Knowledge). Z Edinburské lékařské společnosti se pak stala Královská lékařská společnost (Royal Medical Society).  Poněkud těžkopádné jméno společnosti bylo následujícího roku změněno na Edinburskou filozofickou společnost (Edinburgh Philosophical Society). S pomocí profesorů Edinburské univerzity, jako byli Joseph Black, William Cullen a John Walker, se tato společnost v roce 1783 přeměnila na Edinburskou královskou společnost (Royal Society of Edinburgh) a roku 1788 vydala první svazek svého nového časopisu "Pojednání Edinburské královské společnosti" (Transactions of the Royal Society of Edinburgh). Jak se blížil konec století, přijali mladší členové královské společnosti, jako byl například geolog James Hall, Lavoisierovo nové názvosloví a rozdělili se podle praktických a teoretických cílů společnosti. Tak byla založena paralelní Werneriánská společnost, celým jménem Werneriánská přírodopisná společnost (Wernerian Natural History Society), která působila v letech 1808–1858 a zaměřovala se více na přírodopis a vědecký výzkum, jenž by mohl být využit k vylepšení slabé skotské zemědělské a průmyslové základny. Pod vedením profesora Roberta Jamesona založili Werneriáni napřed "Paměti Werneriánské přírodopisné společnosti" (Memoirs of the Wernerian Natural History Society, 1808–1821) a poté, v roce 1822, "Edinburský filozofický časopis" (Edinburgh Philosophical Journal), čímž rozšířili stávající záběr "Pojednání Edinburské královské společnosti". V prvních čtyřech desetiletích 19. století tak členové Edinburské královské společnosti publikovali vynikající články ve dvou různých časopisech. V 50. letech 19. století se členové společnosti opětovně sjednotili v jediném časopisu. V 19. století bylo členy společnosti mnoho vědců, jejichž myšlenky položily základy moderních věd. Od 20. století společnost funguje nejen jako centrum pro výborné skotské vědce, ale i pro umění a humanitní aktivity. Existuje dodnes a podporuje originální výzkum ve Skotsku.  V únoru 2014 bylo oznámeno, že se první ženou-prezidentkou Edinburské královské společnosti stala Jocelyn Bellová Burnellová.

Royal Society of Edinburgh ( Edinburská královská společnost) je skotská národní učená společnost neboli akademie pro podporu věd a umění. Jde o registrovanou charitativní a veřejně prospěšnou organizaci, která funguje na zcela nezávislém základě v rámci celého Skotska. Byla založena v roce 1783. V roce 2017 měla přes 1660 členů.

Die Royal Society of Edinburgh ist Schottlands nationale Akademie der Wissenschaften. Die Zahl ihrer Mitglieder ist auf 1400 begrenzt. Analog zur Mitgliedschaft wird der offizielle Titel "FRSE (Fellow of the Royal Society of Edinburgh)" verliehen. Überdies werden jährlich Fördergelder in Höhe von 500.000 Pfund vergeben.


Biografie.

Narodila se v roce 1942 pod jménem Dorit Werba. Její otec, Aharon Werba, který byl státním úředníkem, imigroval do mandátní Palestiny v roce 1933 z Polska. Její matka, Chava, byla učitelkou ve školce v Tel Avivu. Dorit sloužila v Izraelských obranných silách (IOS), kde dosáhla hodnosti poručíka. Po službě v armádě studovala práva na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, kde získala nejprve titul bakaláře (L.L.B.) a poté magistra (L.L.M.). V roce 1964 se provdala za Jechezkela Bejniše, taktéž právníka. Společně mají dvě dcery, Daniellu a Michalu.

Právní kariéra.

Členkou izraelského Nejvyššího soudu je od roku 1995 a má za sebou rozsáhlou kariéru ve veřejné správě. Od roku 1989 působila sedm let jako státní zástupkyně a předtím jako zástupkyně státního zástupce. Jako státní zástupkyně zastupovala vládu ve sporech na městských, distriktních a odvolacích soudech. Zastávala též funkce právních poradců na vládních ministerstvech a agenturách. Dále byla asistentskou zástupce jeruzalémského distriktu a později starší asistentkou státního zástupce. V letech 1976 až 1982 vedla oddělení ústavního a správního práva při kanceláří státního zástupce. Zastupovala též stát před nejvyšším soudem v ústavních a správních případech.

Postoje a názory.

Dorit Bejnišová se zaměřuje na vládní korupci a zajištění toho, aby vládní instituce dodržovaly zákon, přičemž zvláštní důraz je kladen na IOS, izraelskou policii a Šin Bet. Mezi jejími názory, coby členky nejvyššího soudu, vynikají rozhodnutí, která zdůrazňují práva žen a dětí, konkrétně, že rodiče nemohou používat tělesné tresty.  V rámci své stávající funkce rovněž vynesla několik rozsudků, týkajících se konfliktu mezi bezpečnostními potřebami a občanskými a lidskými právy. Tyto rozsudky je možné najít na internetových stránkách izraelského nejvyššího soudu.

Dorit Bejnišová (: דורית ביניש, rodným jménem Dorit Werba, narozena 28. února 1942) je bývalá předsedkyně Nejvyššího soudu Státu Izrael. Do této funkce byla jmenována 7. září 2006 po odchodu Aharona Baraka. Stala se tak historicky první ženou ve funkci předsedy nejvyššího soudu.

Dorit Beinisch (* 28. Februar 1942 in Tel Aviv) (hebräisch דורית ביניש) ist eine israelische Juristin. Sie war von 1995 bis 2012 Mitglied des Obersten Gerichts Israels, während fünfeinhalb Jahren bis zu ihrer Pensionierung Ende Februar 2012 als dessen Präsidentin.


Historie.

Povodí Malše a horní Vltavy se v době kolem roku 800 stalo ústřední oblastí slovanského osídlení kmene Doudlebů. Kmenovým centrem bylo od přelomu 8. a 9. století až do přelomu 9. a 10. století branišovické hradiště nad řekou Malší. Hradiště v Doudlebech bylo založeno při přemyslovské kolonizaci Doudlebska v 10. století. První psaná zmínka o doudlebském hradišti se vyskytuje v Kosmově "Kronice české" z počátku 12. století v souvislosti se zprávou o úmrtí knížete Slavníka roku 981. Kosmas zde jmenuje Doudleby ("Dudlebi") mezi pohraničními hrady Slavníkova panství na jižní straně proti Němcům. Mezi současnými historiky však převládá názor, že kronikář vzhledem k časovému odstupu od popisované doby nepostihl situaci přesně a že Doudleby byly spíše oporou pražských přemyslovských knížat. Od 10. do 13. století představovaly Doudleby středisko hradské soustavy pro oblast jižních Čech, jmény jsou známi zdejší kasteláni Kochan (1175) a Pilunk (1179 a 1186).  Se založením města Českých Budějovic coby nové opory panovnické moci význam Doudleb rychle upadl: poslední zmínka o doudlebském kraji pochází z roku 1268 a k roku 1291 už byly Doudleby v soukromých rukou, držel je rytíř Čeněk z Cipína, zakladatel rodu Doudlebských z Doudleb. Doudlebští, jejichž erb (půl ozbrojence tasícího meč) v novější době přijala obec za svůj, zde seděli po dvě a půl staletí. Posledním z nich, který ves držel, byl Petr Doudlebský z Doudleb († 1550), proslulý jak statečností v boji s Turky, tak skrblictvím. Tento prodal roku 1522 svou část Doudleb a Straňany Václavu Metelskému z Feldorfu, od něhož ji v roce 1544 koupilo město České Budějovice pro kostel sv. Mikuláše. Druhá polovice Doudleb přešla z majetku Doudlebských na rod Slavkovských ze Šonova a po dalších prodejích roku 1574 do rukou Viléma z Rožmberka. Tak se stalo, že až do zrušení poddanství byla ves rozdělena mezi panství České Budějovice a Třeboň. Třeboňská část se po smrti posledního Rožmberka Petra Voka v roce 1611 dostala Janu Jiřímu ze Švamberka. Ten se účastnil českého stavovského odboje, pročež byl v roce 1621 majetek jeho dědicům zkonfiskován a panství se ujal císař Ferdinand II. V roce 1660 je koupil hrabě Jan Adolf ze Schwarzenberku, jehož potomci pak byli pro polovinu doudlebských obyvatel vrchností až do roku 1848. Od roku 1850 dodnes tvoří Doudleby a Straňany společnou samosprávnou obec.

Členění obce.

Obec Doudleby se skládá ze dvou částí, které obě leží v katastrálním území "Doudleby"

Doudleby () jsou obec v okrese České Budějovice, kraj Jihočeský, necelých deset kilometrů jižně od Českých Budějovic, v místech, kde řeka Malše zaklesnutým meandrem vytváří výrazný, k západu vybíhající ostroh. Obec tvoří dvě části, vlastní Doudleby na pravobřežním ostrohu, obtékaném Malší, a proti nim na levém břehu Straňany. Společná katastrální výměra činí 5,85 km2 a žije zde obyvatel.

Doudleby (deutsch "Teindles") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt elf Kilometer südlich des Stadtzentrums von Budweis und gehört zum Okres České Budějovice.


Historie.

První prototypy vozu GAZ-66 byly dokončeny v roce 1962 jako pokračování typu GAZ-62 o nosnosti 1,2 tuny. Ten byl vyráběn v letech 1958 až 1962 ve velmi malých počtech. Současně byl GAZ-66 nástupcem dvoutunového vozu GAZ-63, který byl vyráběn v letech 1948 až 1968. Sériová výroba vozu GAZ-66 se rozběhla od července 1964. Od roku 1968 byl montován systém centrální regulace tlaku v pneumatikách (typ 66-01 a jeho modifikace). V dubnu 1969 dostal GAZ-66 jako první sovětský automobil státní Znak kvality. GAZ-66 byl exportován do ostatních zemí RVHP. GAZ-66 byl zařazen do výzbroje ozbrojených sil Sovětského svazu a byl využíván i v národním hospodářství. I po rozpadu SSSR byly velké počty vozů využívány v ozbrojených silách Ruské federace, především u výsadkových a pohraničních vojsk. Hromadná výroba vozu GAZ-66-11 byla ukončena v roce 1995. Náhradou začala firma GAZ vyrábět model GAZ-3308 Sadko, unifikovaný s typem GAZ-3307. Úplně poslední exemplář GAZ-66-40 vyjel z výrobní linky 1. června 1999. Dohromady bylo vyrobeno 965 941 kusů vozidel z rodiny GAZ-66.

Popis.

GAZ-66 byl nákladní automobil se zvýšenou průchodivostí, nosností dvě tuny, určený pro jízdu v náročných podmínkách a v místech bez cest. Velká průchodivost byla zajištěna použitím samosvorných diferenciálů na obou nápravách, velkou světlou výškou nad terénem a systémem centrální regulace tlaku v pneumatikách. Proto měla disková kola zvláštní konstrukci a vůz měl pro dofukování pneumatik kompresor, poháněný od motoru vozu. Motor vozu byl vybaven předstartovním předehřívačem PŽB-12. Provozní brzdy byly hydraulické s podtlakovým posilovačem, parkovací brzda mechanická. Řízení bylo vybaveno hydraulickým posilovačem.  Významnou výhodou tohoto automobilu bylo rovnoměrné rozložení hmotnosti, takřka shodné zatížení přední i zadní nápravy a obecně kompaktní konstrukce daná uložením kabiny řidiče nad motorem. Díky tomu byl automobil široce využíván ve výsadkových oddílech, protože při přistání na padáku přistál na všechna kola najednou. Malé rozměry kabiny a její uložení přímo nad nápravou se ukázaly jako nebezpečné pro osádku při najetí auta na minu. Proto byl GAZ-66 od roku 1980 stažen od bojových oddílů v Afghánistánu. Od počátku devadesátých let byl GAZ-66 masově vyřazován z armády. Nahradil ho typ GAZ-3308 Sadko s kapotovou kabinou a prodlouženým podvozkem obdobné koncepce.  Pro kontrolu a opravy motoru byla kabina sklopná na kloubech vpřed. Mezi sedadlem řidiče a sedadlem spolujezdce byl na motoru upevněn samostatný kryt, který se nesklápěl s kabinou. Kvůli němu byla řadicí páka umístěna z pohledu řidiče vpravo vzadu, což bylo při řazení nepohodlné. Pro odpočinek řidiče byla kabina vybavena plátěným závěsným lůžkem (hamakem), které se zavěšovalo na čtyři úchyty v kabině. Přední i zadní náprava byly odpruženy podélnými listovými poloeliptickými pružinami s hydraulickými tlumiči. Díky této soustavě odpružení vynikal GAZ-66 plynulým pohybem. Vzhledem k jednoduchým tlumičům na zadní nápravě a samosvorným diferenciálům na obou nápravách nesměl být vůz přetěžován.

GAZ-66 byl sovětský a ruský nákladní automobil s pohonem 4×4, užitečnou hmotností 2 tuny a kabinou nad motorem. Během 60. až 80. let 20. století to byl nejpočetnější plněpohonný dvounápravový nákladní automobil v Sovětské armádě i v národním hospodářství Sovětského svazu. GAZ-66 vyráběl Gorkovský automobilový závod (rusky: ГАЗ - Горьковский автомобильный завод) ve městě Gorkij (nyní Nižnij Novgorod). Automobil měl přezdívku „Šišiga“ ().

Der GAZ-66 () ist ein allradgetriebener leichter Lastkraftwagen des sowjetischen/russischen Fahrzeugherstellers Gorkowski Awtomobilny Sawod (GAZ). Dieser Lkw findet in vielen Ländern des ehemaligen Ostblocks Verwendung. Das Fahrzeug trägt zudem die Spitznamen "schischiga" (шишига) und "schescherik" (шешерик). Die gelegentlich verwendete deutsche Transkription lautet GAS-66.


Představenstvo akciové společnosti.

Představenstvo (§ 435–445 ZOK) je v akciových společnostech s dualistickým systémem vnitřní struktury statutárním orgánem, kterému přísluší obchodní vedení společnosti. Rozhoduje o všech záležitostech společnosti, které nejsou zákonem nebo stanovami vyhrazeny do působnosti valné hromady nebo dozorčí rady. Nevyplývá-li ze stanov něco jiného, za představenstvo jedná navenek jménem společnosti každý člen představenstva. Členové představenstva, kteří zavazují společnost, a způsob, kterým tak činí, se zapisují do obchodního rejstříku. Právo představenstva jednat jménem společnosti může být omezeno stanovami, tato omezení však nejsou účinná vůči třetím osobám.  Představenstvo zajišťuje řádné vedení účetnictví, předkládá valné hromadě ke schválení účetní uzávěrky a v souladu se stanovami také návrh na rozdělení zisku nebo úhradu ztráty.  Členy představenstva volí a odvolává valná hromada, ledaže stanovy určí, že tato působnost náleží dozorčí radě. Neurčí-li stanovy jinak, má představenstvo 3 členy, kteří si ze svého středu volí předsedu.  Na členy představenstva se vztahuje zákaz konkurence, člen představenstva tedy nesmí podnikat v předmětu činnosti společnosti ani zprostředkovávat obchody společnosti pro jiného.

Představenstvo družstva.

Představenstvo družstva (§ 705–774 ZOK) je statutárním orgánem družstva, kterému přísluší obchodní vedení družstva. Představenstvo plní usnesení členské schůze a odpovídá jí za svou činnost.  Nestanoví-li stanovy vyšší počet členů, má představenstvo 3 členy, kteří si ze svého středu volí předsedu.  Na členy představenstva se vztahuje zákaz konkurence, člen představenstva tedy nesmí podnikat v předmětu činnosti družstva ani zprostředkovávat obchody družstva pro jiného, nesmí být ani členem statutárního orgánu jiné právnické osoby se shodným předmětem činnosti nebo osoby v obdobném postavení, ledaže se jedná o koncern, společenství vlastníků jednotek nebo družstvo, jehož členy jsou pouze jiná družstva. Neslučitelné jsou také funkce člena představenstva a kontrolní komise družstva.  V družstvu, které má méně než 50 členů (malé družstvo), mohou stanovy určit, že se představenstvo nezřizuje a statutárním orgánem je předseda družstva (§ 726 ZOK).

Představenstvo (profesním slangem "board" – z angl. "Board of Directors") je statutární orgán, volený výbor, který řídí běžnou činnost akciové společnosti nebo družstva. Právní úprava představenstva je obsažena v zákoně o obchodních korporacích (do konce roku 2013 v obchodním zákoníku).

Das ( für wörtlich etwa oder ) ist im anglo-amerikanischen Raum das Leitungs- und Kontrollgremium eines Unternehmens. Meist vereinigt es in etwa die Funktionen von Vorstand und Aufsichtsrat einer deutschen Aktiengesellschaft und stellt somit ein monistisches System der Unternehmensführung dar. Der Vorsitzende des Board of Directors wird als "" (COB) bezeichnet.


Spalitelné nábojnice.

V roce 1812 byl ve Francii udělen patent na jednotný náboj. V průběhu 19 století byly realizovány různé konstrukce nábojů s papírovou nábojnicí. Nespálené zbytky vedly k myšlence zcela spalitelné nábojnice.  Zkoušely se nábojnice z materiálů, u nichž se záměrně zvyšovala jejich hořlavost. Vysoce hořlavý papír používal například náboj.31-100, který si patentoval v roce 1859 J. Ferguson. V náboji.52 Sharps byla použita chemicky upravená textilie. Tento náboj byl použit do Sharpsovy vojenské pušky, která se používala ještě v průběhu občanské války Sever proti Jihu v USA.

Nábojnice tvořené výmetnou náplní.

Nábojnici slisovanou z výmetné náplně (černého prachu) si patentovali R. O. Dorem a B. L. Budd. Výmetná náplň byla nalisována na hrot, který vystupoval z olověné střely. Za druhé světové války zkoušela z důvodu úspory materiálu vyvinout beznábojnicový náboj ráže 7,92 mm německá výzbrojní správa, ale jeho vývoj nebyl do konce války ukončen. Problémem byly samozápaly výmetné náplně od zahřáté nábojové komory. Vývoj pokračoval po válce ve Španělsku v "Centro de Estudios Technicos de Materiáles Especiales" (Středisko pro studium speciálních materiálů).  V padesátých letech probíhal vývoj ve Zbrojovce Brno, ale byl zastaven. Podobně skončil i vývoj prováděný v šedesátých a sedmdesátých letech v USA.  V sedmdesátých letech započal ve spolupráci firem Heckler & Koch a Dynamit Nobel vývojový program beznábojnicového střeliva původně značeného jako 4,7 x 21DE a nové útočné pušky pro toto střelivo. Útočná puška typu G11 vyrobená firmou Heckler & Koch měla nahradit útočnou pušku G3. Puška G11 prošla fází několika prototypů i etap testování, ale po sjednocení Německa k plánovanému zavedení do výzbroje německé armády nedošlo. Do sériové výroby byly zavedeny náboje.22 Daisy. Byly určeny pro vzduchové zbraně a výmetná náplň byla zažehnuta silně zahřátým stlačeným vzduchem při výstřelu. Výroba byla zastavena v roce 1974.

Beznábojnicové střelivo je střelivo do palných zbraní které nepoužívá v sestavě náboje nábojnici. Funkci spojení komponent náboje plní pak obvykle výmetná náplň, která je provedena ve formě tuhého tělesa.

Bei einer hülsenlosen Patrone (auch: hülsenlose Munition) fehlt im Vergleich zu einer herkömmlichen Patrone die Patronenhülse, die das Treibmittel umgibt. Sie besteht lediglich aus dem Treibmittel, der Zündvorrichtung und dem Projektil. Hülsenlose Munition zielt vor allem darauf, die meist aus Metall gefertigte Patronenhülse als Gewichtsfaktor einzusparen. Damit kann der Soldat bei gleicher Gewichtsbelastung mehr Patronen tragen.


Historie.

První utkání v Ďolíčku proběhlo dne 27. března 1932 s návštěvou 18 000 diváků. Tehdy byl sehrán slavnostní dvojzápas Bohemians–Slavia a Viktoria Žižkov–Teplitzer FK. Autorem první branky na novém stadionu byl Franci Svoboda, který odměnou za historický gól dostal zlaté hodinky.  V roce 1945 (14. února) dopadla na stadion letecká puma, která vytvořila v rohu hřiště a ochozů k stání vpravo od hlavní tribuny velky kráter. Již za dva týdny se zde hrál přátelský zápas.  V roce 1948 muselo být z průčelí hlavní tribuny odstraněno Dannerovo jméno a tradiční jméno klubu.  Od roku 1951 je na hřišti travnatý povrch (do té doby to bylo jedno z posledních ligových hřišť se škvárou) a od roku 1955 je naopak teprve jako na druhém hřišti v republice (po Strahovském stadionu umělé osvětlení. To se neosvědčilo a tak bylo v roce 1966 bylo nahrazeno novým od firem Siemens a Osram, světelný jas 200-250 luxů byl nejlepší v republice a splňoval i požadavky mezinárodní kvality.  V létě roku 1970 byla postavena na místě původní dřevěné nová železobetonová tribuna s kapacitou přes 3 000 diváků. Kapacita Ďolíčku byla v té době 13 388 diváků (z toho 3 208 sedících). V sedmdesátých letech se na Bohemku vešlo 16 000 diváků, úředně stanovená kapacita byla ale později snížena na 14 500.  Na jaře 1984 jsou namontovány turnikety, které v té době měly na svých stadionech pouze Slovan Bratislava a Baník Ostrava.  V sezonách 2010/11 a 2011/12 byl tým Bohemians kvůli nevyhovujícím podmínkám nucen opustit domácí stadion a hrát na nedalekém stadionu Slavie v Edenu. V "Ďolíčku" hrály po tu dobu pouze juniorské a mládežnické týmy.

Rekonstrukce Ďolíčku.

Kapacita před stavebními úpravami v létě 2003 (kvůli projektu Stadiony 2003)  Kapacita před úpravami v létě 2007 (kvůli nutnosti míst k sezení)  Kapacita do roku 2019  Kapacita od roku 2019  V roce 2019 využili Bohemians možnost zavedení míst na stání. V kotli domácích byly demontovány sedačky, čímž vzrostla kapacita stadionu z 5000 na 6300.

Tramvajová zastávka.

Od 1. září 2012 byla tramvajová zastávka před stadionem přejmenována z: "Oblouková" na: "Bohemians".

Městský stadion Ďolíček (popř. Dolíček), původně Dannerův stadion, stojí v Praze-Vršovicích, kde na něm hrají svá domácí utkání hráči Bohemians 1905. Jeho výstavba u Botiče byla dokončena roku 1932. O jeho vznik se významně zasloužil Zdeněk Danner, někdejší ředitel Vršovické záložny.

Das Stadion Ďolíček (kurz: Ďolíček, voller Name: Městský stadion Ďolíček, ) ist ein Fußballstadion im Prager Stadtteil Vršovice. Es ist die Spielstätte des Fußballvereins Bohemians Prag 1905. Im Stadion stehen 6.300 Sitzplätze zur Verfügung.


Život.

Luc Boltanski se narodil do židovské rodiny původem z Ruska. Jeho otec byl židovský doktor, který se během války musel skrývat. Matka se po druhé světové válce stala spisovatelkou. Luc Boltanski pochází ze tří bratrů, starší Jean-Élie Boltanski je lingvistou, mladší Christian je výtvarným umělcem.  Studoval sociální vědy na Pařížské univerzitě. V roce 1968 obdržel doktorský titul, jeho doktorská práce byla vydána vydavatelstvím Mouton Publishing Company a přeložena do několika jazyků. Luc Boltanski má dvě děti z prvního manželství s Francoise Lemesle, během svého života se oženil ještě dvakrát. Jeho syn Christophe Boltanski je významným francouzským novinářem.

Kariéra.

První výzkum Luca Boltanského probíhal v rámci Centra pro evropskou sociologii vedeného Raymondem Aronem a Pierrem Bourdieuem. Jeho raná díla byla řízena vlivem bourdieusovského teoretického rámce. Proto je Boltanski zařazen do „skupiny mladých lidí kolem Bourdieua.“  Na počátku sedmdesátých let se stal Boltanski odborným profesorem na pařížské vysoké škole École des hautes études en sciences sociales a podílel se na založení časopisu "Actes de la recherche en sciences sociales". V polovině osmdesátých let se Boltanski odpoutal od výzkumného týmu Pierra Bourdieua. Intelektuální rozpor s Bourdieuovou sociologií lze shrnout do dvou protichůdných koncepcí sociologické kritiky.  Jeho současný výzkum se zaměřuje na souvislost mezi detektivním příběhem a vznikem státu. Kromě práce v oblasti společenských věd se Luc Boltanski věnuje také tvorbě poezie a dramatům.

Významná díla.

Boltanski přispěl k počátku politické a morální sociologie. Skupina politické a morální sociologie oficiálně existovala od 1. ledna 1985. Jejími členy byli například Pierre Bourdieu, Laurent Thévenot, Nicolas Dodier a další.

De la justification: Les économies de la grandeur.

Spoluautorem je Laurent Thévenot. Kniha vyšla ve francouzském originále roku 1991, potýká se s jedním z nejdůležitějších, avšak značně nepodložených rozměrů sociální existence – procesy ospravedlnění. Kniha byla bezprostředně spojena s řadou terénních výzkumů, na kterých se účastnili mnozí členové skupiny. Autoři tvrdí, že moderní společnosti nejsou jediným společenským řádem, nýbrž propojením několika řádů.

Le nouvel esprit du capitalisme.

Spoluautorkou je Eva Chiapello. Dílo bylo poprvé publikováno ve Francii v roce 1999 a lze jej považovat za velkolepý souhrn prací, který navazuje na De la justification. Obsahuje kritický popis hlavních změn v sociální struktuře moderního kapitalismu, pokus o provedení revize Weberovy koncepce „ducha kapitalismu“, dále představuje pokus o vytvoření kritické a morální sociologie, která by prozkoumala otázky týkající se spravedlnosti a nerovnosti v moderním kapitalismu.

De la critique: Précis de sociologie de l’émancipation.

Dílo bylo vydáno ve francouzském originále v Paříži v roce 2009. Je pravděpodobně Boltanskiho nejvíce filozofickou knihou. Poskytuje hloubkovou analýzu koncepčních podkladů „pragmatické sociologie kritiky“ se zaměřením na šest klíčových dimenzí.

Luc Boltanski (* 4. ledna 1940 Paříž) je považován za jednoho z nejvlivnějších francouzských sociologů konce dvacátého a počátku jednadvacátého století. Spolu s Laurentem Thévenotem je jedním ze zakladatelů pragmatické sociologie kritiky. Jeho práce významně ovlivnila sociologii, politickou ekonomii a sociální a ekonomické dějiny. V současnosti působí jako odborný profesor na pařížské École des hautes études en sciences sociales.

Luc Boltanski (* 4. Januar 1940) ist ein französischer Soziologe. Er ist Forschungsdirektor an der École des Hautes Études en Sciences Sociales, Paris. Sein Hauptinteresse innerhalb der Soziologie gilt den Fragen der Moral und der Politik. Ursprünglich Schüler von Pierre Bourdieu, ging er im Lauf der 1980er Jahre immer mehr auf Distanz zu diesem. Er ist der Bruder des Künstlers Christian Boltanski. Sein Sohn ist der Schriftsteller und Journalist Christophe Boltanski.


Obsah románu.

Román se odehrává roku 2157. Mladý dvaadvacetiletý pilot průzkumné kosmické lodi Maxim Kammerer musí nouzově přistát na planetě Sarakš poté, co byla jeho loď v atmosféře planety poškozena meteority. Krátce poté je jeho loď zničena, jak se později ukáže proto, že byla považována za zbraň.  Sarakš je totiž planeta obývaná lidmi a je v poměrně pokročilém stadiu rozvoje na úrovni pozemského 20. století. Je však zasažena ekologickou katastrofou způsobenou neustálými válkami mezi mnoha státy a státečky, přičemž v mnoha z nich byly použity i jaderné zbraně. Krajina planety je depresivní, šedivá a zdevastovaná, města se dusí ve smogu a v kyselých deštích. Na okraji radioaktivní pouště živoří mutanti, radioaktivitou znetvoření lidé, a v lesích žijí Hlaváči, inteligentní psi s velikými hlavami, kteří vzniklí pravděpodobně mutací po jaderné válce. Je možné, že za pouští existují i jiné státy ale ty o sobě nedávají vědět. Neustálé napětí však vyvolává takzvaná Ostrovní říše, která vyrostla na třech velkých souostrovích v antarktickém pásmu a která ovládá světový oceán mohutnou flotilou sněhobílých ponorek, vybavených nejmodernějšími vyhlazovacími prostředky.  Kammmerer si nejprve připadá jako robinzon, ale velmi rychle zjistí, že jeho „ostrov“ je obydlený. Brzy je zadržen a donucen stát se vojákem totalitního státu, v jehož čele stojí anonymní Ohňostrůjci, původně pravděpodobně elitní důstojnicí, kteří kdysi provedli puč a ukončili válku. Od té doby se však tato vojenská junta snaží za každou cenu udržet u moci. Jejich všudypřítomná válečná propaganda slouží k tomu, aby odpoutávala občany od vnitřních problémů státu. Pořádek ve státě udržuje Bojová legie, která je podobná nacistickým SA. Navíc stát ovládá své obyvatelstvo pomocí zvláštních věží, údajně určených k protiraketové obraně. Ve skutečnosti však jde o zářiče, jejichž vysílání ve většině obyvatelstva vyvolává okamžiky nadšení a pomáhá jim tak řešit rozpor mezi oficiálními prohlášeními a skutečným životem. Mozek ozářeného ztrácel schopnost kritické analýzy reality a v tomto stavu ozářený fungoval jako robot. V malé části obyvatelstva však vysílání vyvolává hrozné bolesti hlavy. Tito lidé, označovaní za degeneráty, nejsou ovšem tak otupělí jako zbytek obyvatelstva a jsou proto nebezpeční. Říká se o nich, že všechny nenávidí a pracují v žoldu nepřítele. Jsou proto pronásledováni, a pokud jsou chyceni, jsou buď popraveni nebo na doživotí uvězněni. Sami Ohňostrůjci však vznikli právě z řad degenerátů a platí za svou moc rovněž bolestmi hlavy.  Kammerer zpočátku bojuje v Legii proti degenerátům, ale postupně zjišťuje pravdu a přejde do podzemního hnutí vedeného především intelektuály, jehož cílem je zničit věže. Dozvídá se také, že největším netvorem z Ohňostrůjců je muž jménem Poutník. Při neúspěšné povstalecké akci je zatčen a poté poslán do pracovně-koncentračního tábora. Podaří se mu uprchnout a za svůj úkol považuje zničení věží. Centrum, které řídí věže je ovšem chráněno tak silným vysíláním, že se k němu nikdo z degenerátů nemůže přiblížit. Protože však na Kammerera vysílání nepůsobí, pronikne do Centra a zničí jej bombou. Je také rozhodnut zabít Poutníka. Domnívá se, že když vysílání přestane, dojde ke všeobecné revoluci. Ke svému překvapení však zjistí, že Poutník je ve skutečnosti pozemšťan Rudolf Sikorski, agent Galaktické bezpečnosti, který je na planetě Sarakš již pět let jako progresor a po celou tu dobu pečlivě připravuje plán, jak planetu a její obyvatelstvo zachránit. Kammererovým činem je jeho plán v podstatě zmařen, protože vysílací kocovina vede ve dvaceti procentech k šílenství.  Kammer se rozhodne na planetě Sarakš zůstat a pracovat na její záchraně pod vedením Sikorského, ovšem pouze v případě, že vysílací věže nebudou obnoveny, s čímž Sikorski souhlasí.

Obydlený ostrov (1969, Обитаемый остров) je vědeckofantastický román ruských sovětských spisovatelů bratrů Strugackých odehrávající se ve Světě Poledne ve 22. století. Jde o první díl tzv. "Kammererovy trilogie" nazývané tak podle jejího hlavního hrdiny progresora Maxima Kammerera. Další díly trilogie tvoří "Brouk v mraveništi" (1979—1980, Жук в муравейнике) a "Vlny ztišují vítr", (1985—1986, Волны гасят ветер).

Die bewohnte Insel () ist ein Science-Fiction-Roman von Arkadi und Boris Strugazki. Er erschien 1969 im Original in russischer Sprache und bildet den ersten Teil der dreiteiligen "Maxim-Kammerer-Reihe".


Historie.

Středověký hrad a panství.

Ve 12. století vlastnila markrabata z Chamu a Vohburgu území kolem Rohrau. Poprvé je zde uváděné panské sídlo Dietricha de Rorow z rodu Liechtensteinů. Tato linie rodu vymřela Dietrichem III. v roce 1278. Jeho dcera přinesla panství věnem na Leutolda I. von Stadeck (†1292/95). Po posledním Stadecku Johannovi (†1399) chtěl vévoda Wilhelm panství 1400 věnovat na jeho bratra Ernsta, poručníka Stadeckské princezny Guty (†1412), ale hrabě Heřman II. z Cejle dostal Rohrau jako říšské léno značné hodnoty a bylo 1400 králem Václavem IV. (1361-1419) léno Rohrau stvrzeno. Beztoho roku 1402 přešlo Rohrau na hraběte Ulricha, syna od Hugo von Mintfort-Pfannberg, za kterého se Guta provdala. Roku 1404 předal lénem král Ruprecht III. (vládl 1400-1410) pevnost s hradem a panstvím na dlouhých 120 roků.

Rod Harrachů.

se objevuje poprvé ve 13. století v jižních Čechách, potom je nacházíme v Horních Rakousích v Mühlviertelu, mezi jinými zámožnými ve Freistadtu, takže se vytvořila rakouská větev. Později získávají sídlo ve Štýrsku a v Korutanech. Těžištěm jejich zájmů se přesouvá do Vídně a Dolních Rakous.  Leonhard III. z Harrachu (1481-1527) získal v roce 1524 panství a pevnost Rohrau v Dolních Rakousích a dostal také svolení nazývat se von Rohrau. Jeho syn Leonhard IV. (1514-1590) započal s pevným katolickým postojem, což mělo pro budoucnost rodiny velký význam. Od císaře Ferdinanda I. (1503-1564) dostal titul říšského barona a od krále Filipa II. Španělského (1527-1598) v roce 1584 Řád zlatého rouna. Když v roce 1586 po 55leté službě u dvora odcházel, dostal darem postavený vodní hrad.  Když v roce 1590 Leonhard IV. (1514-1599) zemřel, byl pohřben v Augustiánském kostele ve Vídni. Roku 1593 byli Turci u hradních zdí a dobývali pevnost a místo v té době velmi trpěli. Tvrz byla těžce poškozena a následující restaurátorské práce jsou zdokumentovány v archivu hrabat Harrachů.

Novostavba 1599-1605.

Zednický mistr Leonhard Pall ze Sommerein u Leythaberg vyúčtoval za 552 pracovních dní zednických prací, které se svými tovaryši na stavbě nového zámeckého paláce provedl. Za denní práci účtoval 18 krejcarů hotovosti, s každodenním jídlem a pitím, celkem 165 zlatých a 36 krejcarů.  Kamenický mistr Antonius Tencalla (†1628) v císařském kamenolomu u Leythaberg vyúčtoval kámen na dveřní a okenní ostění, stupně na schodiště nového paláce s římsou na terase. Dále 5 kamenů na nadokenní hlavy, kamenný pranýř na tržiště Rohrau, kámen na hlavní bránu zámku i s římsou, konečně kámen na studnu uvnitř zámku. Velectěný baron Karl von Harrach (1570-1628) má svému pěstounovi Hansi Rölerovi zaplatit 261 zlatých a 21 krejcarů.

Zámek Rohrau je v obci Rohrau. Obec leží bezprostředně na dolnorakouské hranici s Burgenlandem. Navenek budova působí skromně, ale uvnitř uchovává drahocennou sbírku obrazů v Rakousku.

Das Schloss Rohrau liegt in der Gemeinde Rohrau an der niederösterreichischen Grenze zum Burgenland. Das Gebäude birgt die Gemäldesammlung der Grafen von Harrach.


Historie a pamětihodnosti.

Z pamětihodností stojí za zmínku kostel sv. Archanděla Michaela, budovaný v období třicetileté války, založen v roce 1628, dokončen v roce 1650. Kostel byl rekonstruován po požáru v roce 1852 a nově opraven v letech 1990–1991. Na prostranství před kostelem se nachází pamětní deska pobytu spisovatelky Boženy Němcové (1847–1848). V rohu hřbitova je náhrobek Jiřího Leopolda Weisla, lékaře a milovníka regionální historie. Weisl sepsal již v roce 1848 jako první práci o chodském procesu mezi Chody a Lamingerem. Historické údaje získal ze stadionského archivu v Koutě na Šumavě.  Do Všerubského průsmyku je kladena slavná bitva u Brůdku svedená v roce 1040 mezi vítězným českým knížetem Břetislavem I. a německým císařem Jindřichem III. V okolí lze také navštívit kostelík sv. Václava na Brůdku a kostel sv. Anny (Tannaberg) nad Hájkem.  K roku 2002 zde žilo celkem 863 obyvatel. Obci byl 11. března 2008 obnoven status městyse.  Narodil se zde válečný zločinec Siegfried Zoglmann.

Poloha.

Všerubský průsmyk je rovněž zeměpisným předělem mezi Šumavou a Českým lesem. Od 1. července 1990 je znovu otevřen hraniční přechod Všeruby–Neuaign pro pěší a automobilovou dopravu. V současnosti pod městys Všeruby spadají ještě okolní vesnice Brůdek, Hájek, Studánky, Maxov, Hyršov, Chalupy, Pomezí a Pláně.

Sport a kultura.

Ve Všerubech jsou otevřeny tři restaurace, Pension Všeruby, obchod se smíšeným zbožím, pošta, dále je zde mateřská a základní škola. V posledních letech zde byla vybudována čistička odpadních vod a obec byla plynofikována. Zeměpisná poloha v kombinaci s krásnou přírodou nabízí především rozvoj turistiky a služeb s tímto odvětvím spojených.  Hlavní sportovní činností v obci je fotbal, dále pak hasičský sport, hokej a šipky. Při návštěvě obce lze využít tenisové kurty v místním penzionu.

Všeruby () je městys v okrese Domažlice. Nachází se v průsmyku mezi horou Jezvinec a podhůřím Českého lesa ležícím mezi Kdyní a městem Furth im Wald. Žije zde obyvatel.

Všeruby (deutsch "Neumark") ist eine Minderstadt in Tschechien. Sie liegt elf Kilometer südlich von Domažlice an der Grenze zu Bayern und gehört zum Okres Domažlice.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1652 v souvislosti se stavbou pecí a hutí na zpracování železné rudy. Kolem roku 1805 tato huť zanikla a byla nahrazena sklářskou hutí. V 19. století se místní obyvatelstvo zabývalo především dřevorubectvím a výrobou nářadí a obuvi. V roce 1869 žilo v Peci 545 lidí, v roce 1910 pak 626. Za První republiky se počet obyvatel snížil na 460 (1930) a Pec se stala oblíbeným turistickým letoviskem v Českém lese. Po 2. světové válce došlo k odsunu Němců, kteří ale netvořili většinu obyvatel obce. Do 70. let 20. století fungovala v Peci malotřídní škola. Až do roku 1991 byla Pec střídavě osadou obcí Chodov nebo Trhanov.

Současnost.

Poloha obce skýtá předpoklad pro další rozvoj turistického ruchu. Je východiskem turistických tras na Čerchov (5 km), na Výhledy (3 km) nebo na Babylon (okres Domažlice) (3 km). Možnosti koupání jsou v nedalekém rybníku Mlýneček nebo v požární nádrži při hotelu Lesana. V obci je možnost ubytování, největším ubytovacím zařízením je hotel Lesana. V nedávné době byl přestavěn prostor u autobusové zastávky, došlo také k přestavbě hostince a prodejny potravin. Za kulturou občané musejí dojíždět do okolních větších obcí (Trhanov, Chodov, Klenčí pod Čerchovem, Babylon) nebo do Domažlic. Na obecním úřadě se nachází místní lidová knihovna. Obec má sbor dobrovolných hasičů. Vybavenost obce zahrnuje vodovod i kanalizaci. V prvním patře obecního úřadu bylo zřízeno Dřevorubecké muzeum.

Statistiky.

Obyvatelstvo.

Národnostní složení obce je naprosto jednotné. 98,8 % obyvatel se přihlásilo k české národnosti, zbytek obyvatel (1,2 %) je národnosti slovenské. Obec má velmi příznivé procentuální zastoupení dětí do 14 let (20,8 %). Podle údajů ze SLBD 2001 je 48,3 % obyvatel věřících.

Zaměstnanost.

V roce 2001 bylo v Peci 109 ekonomicky aktivních občanů. Nezaměstnanost v obci dosahovala ke dni sčítání 4,6 %, což je hluboko pod okresním, krajským i státním průměrem. 15,6 % zaměstnaných pracovalo v zemědělství, 26,6 % v průmyslu a 10,1 % ve státní správě.

Domy.

Na katastru obce je 117 domů, z čehož 84 (71,9 %) je obydleno.

Katastr.

Celková výměra katastru obce je 795 ha. 85,4 % rozlohy tvoří lesní půda, 11,2 % zemědělská půda a 9,7 % trvalé travní porosty. Pouhých 6 ha "(0,75 % rozlohy obce)" tvoří zastavěné plochy.

Doprava.

Pec leží stranou hlavních silničních tahů. V obci končí silnice III. třídy z Trhanova a Chodova. Před obcí, v lokalitě „Brusírna“, se odpojuje menší silnice na Babylon.  Železniční doprava se obci vyhýbá úplně. Nejbližší železniční zastávka je v Trhanově (na trati Domažlice-Planá) a je vzdálená 2,7 km od středu obce. Relativně blízko je také zastávka v Babylonu "(na trati Plzeň-Domažlice-Furth im Wald)", která je z Pece vzdálená 3,1 km.  Autobusovou dopravu zajišťují místní linky Díly – Trhanov – Domažlice a Domažlice – Díly – Klenčí pod Čerchovem – Pec. Autobusy jezdí pouze v pracovní dny.

Pamětihodnosti.

Jihozápadně od vesnice, na severním úbočí Čerchova, se nachází přírodní rezervace Bystřice.

Pec () je obec v jihozápadní části okresu Domažlice, pod horou Čerchov (nejvyšším vrcholem Českého lesa), na které se nachází Kurzova rozhledna. Žije zde obyvatel. Ves, ze tří stran obklopená lesy, je vzdálena 7 km jihozápadně od Domažlic a 9 km severně od hraničního přechodu Folmava "(do Německa)". Žije zde zhruba 230 obyvatel.

Pec (deutsch "Hochofen") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt acht Kilometer südwestlich von Domažlice ("Taus") und gehört dem Okres Domažlice an.


Život.

Narodil se ve vlivné aristokratické muslimské rodině ve východním Paňdžábu. Vystudoval na Aligarchské muslimské univerzitě a na Oxfordské univerzitě (Exeter College) v Británii. Po návratu do Indie se živil jako advokát a politický teoretik, byl velkým propagátorem parlamentarismu v Indii. Roku 1923 vstoupil do politiky, brzy se poté stal členem politické strany Muslimská liga vedené Muhammadem Alí Džinnáhem. Byl jedním z hlavních podporovatelů Džinnáhovy kampaně za vytvoření samostatného státu pro indické muslimy. Po založení státu se stal předsedou vlády (zatímco Džinnáh prvním generálním guvernérem). Jeho vláda úspěšně čelila komunistickému pokusu o převrat. Po Džinnáhově smrti v roce 1948 Alí Chánův vliv ještě stoupl. Roku 1949 nechal v parlamentu schválit významnou rezoluci, která deklarovala, že budoucí ústava musí být, stejně jako celý stát, islámská. Všichni zástupci náboženských menšin hlasovali proti rezoluci. Ta se nicméně stala integrální součástí pákistánské ústavy. Její první věta zní: „Svrchovanost nad celým vesmírem náleží pouze Alláhovi Všemohoucímu. Autorita, kterou delegoval státu Pákistán, prostřednictvím jeho lidu, je udělena za to, že dodržuje zákony, které On stanoví jakožto svatou pravdu.“ Alí Chán si ponechal plnou kontrolu nad zahraniční politikou, snažil se dobře vycházet se Spojenými státy a západem, ačkoli o jeho přízeň stál i Sovětský svaz. Oficiálně se Pákistán připojil ke Hnutí nezúčastněných států. V roce 1951 byl na politickém shromáždění v Rávalpindí zavražděn. Podle oficiálních pákistánských zdrojů byl vrahem paštunský nacionalista z Afghánistánu. Pravděpodobně však šlo o radikálního muslima rozhořčeného tím, že Alí Chán váhal s válkou proti Indii. Po smrti mu byl udělen titul "Quaid-e-Millat" (Vůdce národa) a "Shaheed-e-Millat" (Národní mučedník).

Líákat Alí Chán (1. října 1895, Karnal – 16. října 1951, Rávalpindí) byl pákistánský politik, jeden ze zakladatelů Pákistánu. Stal se prvním pákistánským premiérem. Zastával tento post od vzniku Pákistánu v roce 1947 až do svého zavraždění v roce 1951. Souběžně byl ministrem zahraničí, obrany a pohraničí. Před plným odštěpením od Indie byl ministrem financí v prozatímní vládě vedené generálním guvernérem Indie Louisem Mountbattenem.

Liaquat Ali Khan ( ; * 2. Oktober 1896 in Karnal, Britisch-Indien; † 16. Oktober 1951 in Rawalpindi, Pakistan) war ein pakistanischer Politiker und erster Premierminister des unabhängigen Pakistan.


Životopis.

Nicholas Winton se narodil v rodině německo-židovského obchodníka Wertheimera. Rodina se přistěhovala do Velké Británie již v roce 1907 a změnila své příjmení na Winton. Rodiče na své židovské víře příliš nelpěli a také malého Nicholase nechali pokřtít. Po vychození základní školy v Hampsteadu (dnes část Londýna), navštěvoval internátní školu ve Stowe a ještě před složením maturity se zaučoval ve Vojenské bance. Později odjel k příbuzným do Německa, a získával praxi v různých bankách v Hamburku, v Berlíně a nakonec i v pařížské Národní bance. Počátkem třicátých let se vrátil do Anglie, kde v důsledku hospodářské krize rovněž vystřídal několik bankovních domů. Během dovolené (v zimě 1938) se rozhodl zapojit do záchrany židovských dětí z Československa, kterým pomáhal dostat se do Velké Británie až do vypuknutí druhé světové války. Během války sloužil u RAF, kvůli slabšímu zraku však pouze v administrativě, přestože pilotní kvalifikaci získal už před válkou. Z RAF byl propuštěn v roce 1945 v hodnosti Flight-lieutenant. Po válce se opět věnoval bankovnictví ve Velké Británii.

Záchrana židovských dětí.

Po nástupu nacistů k moci vzniklo několik dobrovolnických organizací, které pomáhaly pronásledovaným a diskriminovaným emigrovat z Německa a později i z anektovaného Rakouska a z odstoupených částí Československa. Pomoc spočívala jak v poskytování finanční apod. pomoci, tak i ve vyjednávání s úřady států, které byly ochotné uprchlíky přijmout a kterých v případě židovské emigrace opravdu nebylo mnoho. Hned několik takových organizací bylo založeno z iniciativy kvakerské církve, mezi jinými i "Britský výbor pro uprchlíky z Československa" (British Committee for Refugees from Czechoslovakia, BCRC). Po křišťálové noci si v těchto organizacích uvědomili, že Židé pod vládou nacistů jsou v přímém ohrožení života a upravili svoji taktiku – namísto záchrany celých rodin se snažili dostat ze země alespoň děti tím, že jim našli adoptivní britské rodiny.  V prosinci 1938 učitel Martin Blake, jeden z pracovníků BCRC, požádal svého přítele Nicholase Wintona, který se zrovna chystal na dovolenou do švýcarských Alp, aby namísto lyžování odjel do Prahy a pomohl pražské kanceláři BCRC, organizovat dětské transporty. Pro každé dítě do věku 17 let bylo nutné získat náhradní rodinu ve Velké Británii a kauci ve výši asi 50 liber, potom již nebyl problém získat pro ně britské vízum a povolení k pobytu. Byla založena "Dětská sekce" BCRC, kterou řídil Winton z Londýna, kde s pomocí své matky a několika dalších dobrovolníků vyhledával adoptivní rodiče, vyřizoval adopce u britských úřadů a získával příspěvky na kauce. To všechno vedle své normální práce. V Praze mezitím Trevor Chadwick, nový vedoucí pražské pobočky BCRC, shromažďoval potřebné dokumenty od rodičů, kteří měli zájem poslat své dítě do Anglie, a vyřizoval u německých okupačních úřadů povolení k vycestování. To vše pod neustálým dohledem gestapa.  První "Kindertransport" (dětský transport) z Prahy byl vypraven 14. března 1939 s pouhými dvaceti dětmi. Nejpočetnější byly transporty červnové (každým mělo odjet 100 až 200 dětí). Často se jednalo o děti židovských uprchlíků z Německa a anektovaného Rakouska, kteří před mnichovskou dohodou hledali azyl v Československu, a více než čeští Židé si uvědomovali závažnost nacistického nebezpečí a současně už často neměli dost prostředků, aby mohli vycestovat spolu s dětmi (kauce za dospělého byla 200 liber, nehledě na to, že získat vízum uprchlíka bylo mnohem složitější než vízum pro dítě adoptované ve Velké Británii). Poslední úspěšný dětský transport byl vypraven 2. srpna 1939, kdy celkový počet zachráněných dětí dosáhl 669. Úplně poslední vlak s 250 dětmi byl vypraven 1. září 1939, ale byl zastaven a poslán zpět, protože ve stejný den vypukla druhá světová válka.

Wintonovy pocity.

Za své nejsmutnější zážitky z té doby Winton považoval dojmy z utečeneckých táborů, kde byli lidé z obsazeného pohraničí, a ještě horší prý byla chvíle, když se dozvěděl, že poslední transport 1. září nedorazí. Z dětí, které jím měly odjet, přežilo holokaust jen několik jednotlivců.

Ohlasy.

Přestože Nicholas Winton svůj čin nepovažoval za nic výjimečného a nikdy o něm sám nemluvil, náhoda v roce 1988 způsobila, že se o transportech ohrožených dětí z Prahy do Londýna dozvěděla jeho žena Greta tím, že nalezla seznamy dětí a příslušné dokumenty na půdě v domě, kde Wintonovi bydleli. Předala vše historičce Elizabeth Maxwelové, která zorganizovala setkání Wintona s „jeho dětmi“ v pořadu televize BBC "That’s Life" (Takový je život). Pozornost veřejnosti se k němu však upřela až po dalších deseti letech, když jeho příběh znovu připomněl režisér Matej Mináč ve filmu "Všichni moji blízcí" (1999).

Ocenění.

V roce 1998 Nicholase Wintona přijal na Pražském hradě prezident České republiky Václav Havel a vyznamenal jej řádem T. G. Masaryka. V roce 2002 byl potom v rodné Británii povýšen britskou královnou do šlechtického stavu. Jeho jménem je také pojmenována planetka (19384) Winton, objevená na jihočeské Observatoři Kleť, a v roce 2002 o něm režisér Matej Mináč natočil biografický film "Síla lidskosti – Nicholas Winton". Nicholas Winton nemohl být jako potomek židovských rodičů oceněn státem Izrael titulem Spravedlivý mezi národy, který se uděluje lidem jiného vyznání, kteří přispěli k záchraně Židů.  Z iniciativy českých studentů vznikla petice, která žádá příslušnou komisi norského parlamentu, aby siru Nicholasi Wintonovi byla za jeho zásluhy udělena Nobelova cena za mír. Nicholas Winton byl na toto ocenění navržen již třikrát, poprvé roku 2008, podruhé roku 2011 a naposledy v roce 2013. Dosud (červen 2013) podepsalo petici zasazující se o udělení Nobelovy ceny Nicholasi Wintonovi celkem více než 213 000 lidí, přičemž přes 133 000 petentů připojilo své podpisy v rámci vzdělávacího programu Loterie života, určeného pro žáky a studenty základních a středních škol.  Dne 19. května 2014, v den jeho 105. narozenin, se prezident Miloš Zeman rozhodl, že mu propůjčí nejvyšší státní vyznamenání České republiky, Řád Bílého lva. Sir Nicholas Winton byl spolu se sirem Winstonem Churchillem oceněn v Den vzniku samostatného československého státu, 28. října téhož roku. Dne 9. října 2007 požádala Základní škola v Kunžaku sira Wintona, aby mohla nosit jeho jméno. Dne 1. ledna 2008 se škola přejmenovala na "Základní školu Sira Nicholase Wintona Kunžak".

Film.

Příběh ztvárnil režisér Matej Mináč ve filmu "Všichni moji blízcí" (1999), a později i v dokumentu "Síla lidskosti – Nicholas Winton" (2002). V lednu 2011 režisér Matej Mináč představil v Praze za Wintonovy přítomnosti svůj třetí film o něm "Nickyho rodina". Zde byla také předána druhá nominace na Nobelovu cenu za mír

Sté narozeniny sira Nicholase Wintona.

Své 100. narozeniny oslavil letem v ultralehkém letadle, které pilotovala Judy Leden, dcera jednoho ze zachráněných chlapců.  V Praze byl při této příležitosti 19. května 2009 v rámci Velké strahovské zahrady otevřen "Sad zachránců dětí" s obnoveným pramenem, pojmenovaným po Nicholasi Wintonovi.  Téhož roku si Sir Nicholas nechal otisknout svou ruku a tak dal možnost vzniku Křišťálovému doteku. První kopie otisku vyrobená v dílně Jana Huňáta, šla do dražby ve prospěch nadačního fondu Podepsáno Srdcem, kterého byl sám Sir Nicholas patronem.  ZŠ Sira Nicholase Wintona Kunžak oslavila Wintonovy narozeniny sestavením dortu přímo z žáků, kteří nad hlavami drželi barevné desky. Výroba dortu byla nafocena a poslána siru Wintonovi. Také žáci běhali symbolicky štafetu 100 metrů.

Winton Train.

1. září 2009 v 9.01 vyjel z pražského hlavního nádraží vlak Winton Train na čtyřdenní cestu. Mimořádná souprava projela trasu, kterou by přesně před 70 lety absolvovaly děti z posledního "Kindertransportu", který zmařilo vypuknutí války. Předtím došlo k odhalení památníku Wintonova činu – sousoší sochařky Flor Kentové.

Sir Nicholas George Winton, MBE (19. května 1909 Londýn – 1. července 2015 Slough) byl britský makléř a humanitární pracovník, který v roce 1939 zachránil 669 převážně židovských dětí z okupovaného území Československa před transportem do koncentračních táborů tím, že jim zajistil odjezd vlakem do Spojeného království.

Sir Nicholas George Winton MBE (* 19. Mai 1909 in London; † 1. Juli 2015 in Slough, Berkshire) war ein britischer Staatsbürger, der kurz vor Beginn des Zweiten Weltkriegs die Rettung von 669 meist deutschstämmigen tschechoslowakischen Kindern jüdischen Glaubens oder Herkunft vor dem Holocaust organisierte. Diese Aktion wurde als tschechischer Kindertransport bekannt. Winton, der selbst jüdischer Abstammung war, wurde häufig als „britischer Schindler“ bezeichnet, was ihm selbst aber nicht zusagte.


Detaily mise.

Přílet ke stanici.

Hlavní část dlouhodobé posádky odstartovala 26. března 2009 z kosmodromu Bajkonur v kosmické lodi Sojuz TMA-14. Velitel Expedice 19 ruský kosmonaut Gennadij Padalka a palubní inženýr Michael Barratt vzlétli spolu s již podruhé letícím vesmírným turistou Charlesem Simonyim. Sojuz se připojil ke stanici k modulu Zvezda 28. března 2009. Kvůli závadě v automatické navigaci musel přistání ručně řídit Gennadij Padalka.  K nové posádce ISS se připojil japonský astronaut Kóiči Wakata, který se na vesmírnou stanici dostal s raketoplánem Discovery při misi STS-119 již 15. března 2009 a krátce pracoval jako člen Expedice 18.  Členové posádek Expedice 18 a Expedice 19 si Mezinárodní vesmírnou stanici předali a zbylá část posádky Expedice 18 Jurij Lončakov a Michael Fincke spolu se Simonyim přistála 8. dubna 2009 v Sojuzu TMA-13 v Kazachstánu.

Progress M-66 a M-02M.

Krátce po příletu na ISS musela posádka připravit nákladní zásobovací loď Progress M-66 (ISS-32P) k odpojení. Loď se od ISS odpojila 6. května 2009 a tím uvolnila port na modulu Pirs pro přílet nové nákladní lodě Progress M-02M (ISS-33P).  Ta odstartovala z kosmodromu Bajkonur 7. května 2009 a se stanicí se spojila 12. května 2009, přivezla 2510 kg zásob včetně pohonných látek.

Rozšíření posádky ISS.

Posádka Expedice 19 pokračovala ve vědeckých experimentech a údržbě stanice. Připravovala také vybavení stanice na rozšíření posádky na šest členů, které proběhlo na konci května příletem Sojuzu TMA-15. Poté se označení expedice změnilo na Expedice 20.

Expedice 19 byla devatenáctou expedicí Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Velitel Gennadij Padalka s Michaelem Barrattem a Charlesem Simonyim ze 16. návštěvní expedice odstartovali 26. března 2009 v 7:49 EDT, na ISS se k nim připojil Kóiči Wakata z předešlé expedice. Expedice 19 byla poslední expedicí s tříčlennou posádkou. Po příletu Sojuzu TMA-15 29. května 2009 bylo označení mise změněno na Expedice 20, která má již šestičlennou posádku.

ISS-Expedition 19 ist die Missionsbezeichnung für die 19. Langzeitbesatzung der Internationalen Raumstation (ISS). Die Mannschaft startete am 26. März 2009 mit Sojus TMA-14 ihren Flug zur ISS um dort zu leben und zu arbeiten. Expedition 19 war die letzte ISS-Mission mit nur drei Besatzungsmitgliedern und endete mit der Ankopplung von Sojus TMA-15 am 29. Mai 2009. 3


Život.

Narodil se do rodiny Josefa Ivanoviče Bortkiewicze a Heleny von Rokick. Rodina pocházela původně z Polska a Ladislausův otec, sám šlechtic a plukovník ruské armády, vyučoval na sanktpetěrburské vojenské škole dělostřelectví a matematiku. Tím ovlivnil i zájmy svého syna, který vystudoval právo na petrohradské univerzitě, kde promoval roku 1890 a pak pokračoval v politické ekonomii a statistice. Následně roku 1893 obdržel doktorát na univerzitě v Göttingenu, kde jej učil Wilhelm Lexis. Pedagogicky působil na univerzitě ve Štrasburku a zpátky v Petrohradě. V letech 1897 až 1901 byl zaměstnán jako úředník v ruské železniční společnosti, avšak během té doby – v letech 1899 až 1900 – přednášel statistiku na Alexandrovském lyceu. Následně přesídlil do Berlína, kde nejprve jako mimořádný profesor statistiky od roku 1901 až do své smrti (1933) přednášel na berlínské univerzitě. Roku 1920 na ní byl jmenován řádným profesorem, a to pro oblast statistiky a politické ekonomie. Mezi jeho studenty patřil například americký ekonom Wassily Leontief, pozdější nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1973 za rozvoj metody input-output a její aplikaci na důležité ekonomické problémy.

Dílo.

Ceněným Bortkiewiczovým dílem je analýza transformačního problému v politické ekonomii podle Karla Marxe, kterou Marx popsal ve svém díle "Kapitál". Zaměřil se na nedostatky Marxovy argumentace v oblasti transformace hodnot na výrobní ceny. Bortkiewiczovo dílo se v době svého zpracování nesetkalo se zájmem vědecké obce, ale objevil je až Paul Marlol Sweezy a popsal ho ve své práci "Teorie vývoje kapitalismu" vydané roku 1942.  Dále se Bortkiewicz zabýval otázkami cenových indexů, jenž popisuje vývoj cenové hladiny v čase. Polemizoval rovněž s rakouským ekonomem Eugenem von Böhm-Bawerkem v oblasti vlivu časové preference v rámci teorie úroku.  Zaměřil se i na využití Poissonova rozdělení v oblasti společenské statistiky, při níž Bortkiewicz analyzoval počty mrtvých vojáků pruské armády, jež zapříčinilo kopnutí koně, nebo hledání vztahu mezi dětskými sebevraždami a pracovními úmrtími ve zvolených povoláních.

Ladislaus von Bortkiewicz (v ruštině, 7. srpna 1868 Petrohrad – 15. července 1931 Berlín) byl ruským matematikem, specializujícím se na statistiku, a ekonomem. Původně se však věnoval právu.

Ladislaus von Bortkewitsch (* 7. August 1868 in Sankt Petersburg; † 15. Juli 1931 in Berlin), auch Ladislaus von Bortkiewicz oder Władysław Bortkiewicz (polnische Form), war ein in Deutschland lehrender russischer Ökonom und Statistiker polnischer Abstammung.


Typy enurézy.

Enuréza se podle toho, kdy k nechtěnému pomočení dochází, rozděluje na denní enurézu (enuresis diurna) a noční enurézu (enuresis nocturna). Enuréza je charakteristická kompletním vyprázdnění močového měchýře bez neurologických či anatomických anomálií). Terminologie není zcela jednotná a neustále se vyvíjí. Enuréza bývá občas zaměňována s inkontinencí nebo považována za druh inkontinence. U inkontinence dochází spíše k umočení, které nemusí být kontinuální a je spojeno s funkční (neurogenní močový měchýř) nebo anatomickou poruchou (anomální vyústění močovodu pod svěrač močové trubice).

Enuresis nocturna.

lat. noční pomočování (noční enuréza) je mimovolný únik celého objemu močového měchýře během spánku u osob starších 5 let. K pomočení dochází ve spánku nejen v noci, ale také přes den (např. při poledním spánku). Vleče-li se tento problém bez přerušení od nejútlejšího věku – jedná se o tzv. primární enurézu. Méně často nastupuje enuréza po delším období bez pomočení – jedná se potom o sekundární enurézu.

Primární noční enuréza.

prvotní pomočování, biologický, vývojově podmíněný fenomén, který neohrožuje tělesné zdraví dítěte. Přes den nemají takto postižení jedinci většinou žádný problém, netrpí močovou infekcí, močí zcela volně (primární monosymptomatická enuréza). Primární noční enuréza se vyskytuje asi u 15-20% pětiletých, 10% sedmiletých, 5% desetiletých, 3% dvanáctiletých dětí a přibližně 1% dospělých. Ve věkové skupině 4-6 let jsou mezi pomočujícími se dětmi (enuretiky) rovnoměrně zastoupeni chlapci i dívky, dále pak klesá zastoupení dívek.

Příčiny primární enurézy.

Noční pomočování je způsobováno celou řadou příčin, které se mohou různě kombinovat. Podstatný podíl na vzniku obtíží mají: Mezi další možné příčiny patří:

Důsledky primární enurézy.

Pomočování je stresujícím faktorem. Výsledkem pomočování mohou být psychické problémy, sociální handicap, pocity životní nepohody a méněcennosti.

Léčba primární enurézy.

Záměrem léčby je vyloučit závažnější postižení močových cest a vhodně volenou léčbou urychlit odeznívání enurézy. Většina nekomplikovaných forem pomočování se upravuje beze zbytku do dvanácti až třinácti let věku dítěte. Léčba je časově náročná a vyžaduje systematický a trpělivý přístup rodiny i zdravotnického personálu, spočívá v mnoha krocích:

Sekundární enuréza.

druhotné pomočování, nastupuje po delším bezpříznakovém období (déle než 6 měsíců) bez pomočení. Příčina sekundární enurézy bývá většinou psychická (hádky nebo rozvod rodičů, úmrtí v rodině, narození sourozence, stres způsobený nástupem do školy, přemírou povinností aj.).

Enuréza – ("enuresis") je porucha schopnosti udržet moč u osob, které by již měly umět močení kontrolovat. Etymologie slova: latinský pojem "enuresis" vznikl z řeckého slova "enourein" – vypouštět moč. Obecný nástup kontroly moči v dětském věku bývá u zdravých jedinců do cca 3. roku věku, po tomto věku signalizuje pomočení v bdělém stavu zdravotní problém. Schopnost udržení moči během spánku se vyvíjí déle, po 5. roce věku se předpokládá dozrání reflektorické regulace nočního močení i hormonálního regulačního systému produkce moči. Vedle věkových kritérií se zohledňují také další problémy (např. obtížné močení, umočování, přerušované močení, současná zácpa a únik stolice, nadměrné pití, infekce močových cest, zúžená močová trubice, neurologický a psychomotorický stav). Ve většině případů není pomočování zapříčiněno psychikou, ale funkční nebo organickou poruchou, jako je například nedostatek vasopresinu (specifického hormonu), zánět či porucha funkce močových cest. Není jednoznačné, jak časté pomočení lze označit za enurézu. V českých lékařských kruzích je za enuretika (osobu trpící enurézou) považován ten, kdo se pomočí častěji než dvakrát za posledních šest měsíců. Někteří lékaři jsou vůči diagnóze enuresis tolerantnější, takže za nemoc považují až mnohem častější pomočení (častěji než dvakrát za měsíc).

Als Enuresis oder Enurese (von griechisch "en" „in“ und "ourein" „Urin lassen“) wird unwillkürliches Einnässen nach dem 3. bzw. 4. Lebensjahr bezeichnet, ohne dass eine körperliche Ursache vorliegt. Eine weitere Bezeichnung ist Bettnässen.


Život.

Mehmed Paša Sokolović se narodil ve vesnici Sokolovići v Bosně, nedaleko od města Rudo. Jako jeden z mnoha byl odebrán tehdejší srbské pravoslavné rodině, když mu bylo 15 let. Následujících 13 let strávil na škole v Edirne, nedaleko od Istanbulu. Později se účastnil mnohých bitev Osmanské říše; jak té u Moháče, tak i prvního obléhání Vídně. V následujícím desetiletí se pak podílel na válkách mezi Turky a Persií; účastnil se obsazení Bagdádu. Roku 1546 se stal admirálem osmanské flotily, o pět let později pak získal post rumelijského správce (beylerbeye).  Roku 1565 se stal velkým vezírem (v moderní terminologii předsedou vlády), nastupoupil po zemřelém Semiz Ali Pašovi. Nedlouho poté vedl Sokolović výpad osmanských vojsk do Uher; 5. listopadu 1566 obsadil opevněný Siget, tou dobou však shodou okolností zemřel sultán Sulejman I.. Nová hlava státu, kterou se stal Selim II., se ukázal rychle jako nepříliš silný a zkušený vůdce, díky čemuž moc Sokoloviće ještě vzrostla. Na jeho příkaz byl ve Višegradu v jihovýchodní Bosně vybudován most, který dodnes nese Sokolovićovo jméno a kde se odehrávají moderní díla spisovatele Iva Andriće, kromě toho vzniklo za Sokolovićovy vlády nesčetné množství architektonicky hodnotných i (ve své době) velmi užitečných staveb. Kolem roku 1573 byl Sokolović na vrcholu své moci; jeho bohatství i vliv byly veliké. Obnovil také Srbský patriarchát a na místo patriarchy postavil svého bratra, Makarije Sokolovićé. Selim II. zemřel 12. prosince 1574, k moci se následně dostal jeho syn Murad III. Ten se sice zajímal o státní záležitosti méně, avšak ve schopnosti vezíra neměl na rozdíl od svého otce velkou důvěru. To vedlo k pádu Sokolovićovy moci, byť sám zůstal ve funkci velkého vezíra. 11. října 1579 byl při atentátu duševně narušeného derviše, který ho navštívil doma, zabit, útočnou zbraní byl nůž. Pohřben byl v Istanbulu.

Mehmed Paša Sokolović ( Sokollu Mehmet Paşa, zhruba 1505 — 11. října 1579) byl velký vezír a janičář v Osmanské říši, a to za vlády celkem tří sultánů.

Sokollu Mehmed Pascha ( "Mehmed-paša Sokolović"/Мехмед паша Соколовић, ; * um 1505 in Sokol bei Rudo, Sandschak Bosnien als "Bajo Nenadić", genannt "Bajica"; † 12. Oktober 1579 in Istanbul) war ein Militärbefehlshaber und Großwesir des Osmanischen Reiches.


Historie.

Před vznikem českobudějovické diecéze její území spadalo pod správu pražské arcidiecéze.

Vznik diecéze.

Českobudějovická diecéze vznikla na přání Josefa II., který původně předpokládal, že v Budějovicích bude sídlit a působit pražský pomocný biskup. V únoru 1783 Josef II. jmenoval tímto biskupem hraběte Schaaffgotscheho. Ten měl původně spravovat jih a západ Čech, nicméně císař nakonec v prosinci téhož roku rozhodl, že bude zřízeno samostatné biskupství, ovšem bez Plzeňského kraje.  Pražský arcibiskup Antonín Petr Příchovský 15. října 1784 rezignoval na nárok na území plánované diecéze a Josef II. 20. prosince téhož roku požádal papeže o její zřízení. Pius VI. mu vyhověl a 20. září 1785 vydal zakládající bulu biskupství, "Cunctis ubique". Současně se zřízením diecéze, v níž v té chvíli žilo 590 711 katolíků a působilo 246 kněží a 84 místních kaplanů, rozhodl císař o zrušení řady klášterů (např. prosperující klášter Augustiniánů v Třeboni) a pusteven, jejichž majetek měl být vynaložen na zřízení nových far (plánováno jich bylo 117). Řeholníci s kněžským svěcením ze zrušených klášterů měli poté navýšit počet kněží a umožnit tak obsazení nových farností.  Katedrálou nové diecéze se stal dosavadní farní kostel sv. Mikuláše. Biskupskou rezidencí se měl původně stát dominikánský konvent, nicméně ukázalo se, že přestavba staré stavby by byla příliš nákladná, a proto bylo rozhodnuto, že se v ní usídlí piaristé a biskup se přesune do jejich novějšího kláštera.

Diecéze v Habsburské monarchii (1783–1918).

Josefínští biskupové.

Právo jmenovat biskupy nově zřízené diecéze si vyhradili habsburští panovníci. První tři českobudějovičtí biskupové byli přesvědčení josefinci tíhnoucí k febronianismu. Schaaffgotsche (1785–1813) otevřel v Budějovicích kněžský seminář (1803), v němž zavedl i kurz češtiny a stanovil znalost českého jazyka jako podmínku pro vysvěcení, neboť diecéze měla většinu obyvatel mluvících českým jazykem. Budějovice však zůstávaly i nadále převážně německým městem s německými bohoslužbami. V roce 1808 se diecéze dočkala menšího rozšíření, když k ní byly připojeny Grafenried a Železnorudsko, které do té doby náležely k diecézi řezenské.  Biskup Růžička (1815–1845) byl naprosto oddaný josefínista a febronián, čímž naprosto vyhovoval vídeňskému dvoru, horší to ale bylo s jeho kvalitami z hlediska čistě církevního pohledu. Neměl nadání pro pastoraci a zanedbával vizitace, což vedlo k úpadku disciplíny duchovních a školství. V době jeho úmrtí bylo školství v diecézi hodnoceno jakožto nejzaostalejší v Čechách. Určitou úroveň si udržoval pouze kněžský seminář, v němž v letech 1831–1833 studoval Jan Nepomucký Neumann, který se o něm vyjadřoval velice pochvalně.  Biskup Lindauer (1845–1850) pobyl na biskupském stolci jen krátce a většinu svého úsilí zaměřil na administrativní a kancelářskou činnost. Během jeho úřadování bylo v Českých Budějovicích ustaveno první české kazatelské místo v kostele svaté Anny, nicméně české bohoslužby se ve městě zatím konaly jen příležitostně. Také pozval do města boromejky, které se zapojily do práce v městské nemocnici.

Diecéze pod biskupem Jirsíkem.

Nástupcem biskupa Lindauera byl na návrh kardinála Schwarzenberga císařem Františkem Josefem I. jmenován Jan Valerián Jirsík (1851–1883), který představuje mimořádnou osobnost jak v historii diecéze, tak v historii Českých Budějovic. Vynikající kazatel, náboženský spisovatel a publicista nastoupil na biskupský stolec poněkud zanedbané diecéze v době, kdy mimořádně zesílilo národnostní pnutí mezi Čechy a Němci a doposavad převážně německé České Budějovice rychle rostly přívalem Čechů stěhujících se do nich z venkova. Své úsilí soustředil na usmiřování Němců s Čechy (v této oblasti však nebyl příliš úspěšný, viz dále), zkvalitnění jihočeského školství a zejména výchovy kněžského dorostu, sociální projekty a rozvoj katolického tisku a naučné náboženské literatury. Osobně konal pravidelné a důkladné vizitace (každou farnost ve své diecézi navštívil alespoň třikrát).  U českobudějovických Němců se stal Jirsík krajně neoblíbeným poté, co v biskupském městě zavedl pravidelné bohoslužby v češtině a začal prosazovat myšlenku zřízení plnohodnotného českojazyčného školství. Klíčovou otázkou se pro něj stalo zejména zřízení českého gymnázia. Když se mu nepodařilo prosadit vznik státní školy, zřídil gymnázium soukromé, které několik let jen s největším úsilím vydržoval, než se ho nakonec podařilo přece jen přeměnit na státní školu. Existuje dodnes (viz Gymnázium Jana Valeriána Jirsíka). Mimo to se podílel na vzniku řady dalších českojazyčných škol, například klášterní dívčí školy, kterou zde zřídily jím pozvané školské sestry Notre Dame (komunistickým režimem zdecimovaná kongregace v diecézi působí dodnes a provozuje zde řádovou mateřskou školu).  Jako faktický zakladatel a architekt českého školství v Budějovicích se Jirsík stal ikonou Čechů a nejvýznamnějším jihočeským národním buditelem, naproti tomu českobudějovičtí Němci jej (navzdory jeho snaze vycházet s nimi) nenáviděli, což se projevovalo jejich neúčastí na biskupových bohoslužbách či demonstrativními odchody z nich (ta nenávist přetrvala až do druhé světové války, jednou z prvních věcí, které Němci po okupaci Českých Budějovic udělali, bylo stržení biskupovy sochy a přejmenování jím založeného a po něm pojmenovaného gymnázia).  Biskup Jirsík patřil k odpůrcům vyhlášení dogmatu o papežské neomylnosti, na prvním vatikánském koncilu odůvodnil ve svém projevu toto stanovisko tím, že pro ně nenachází v Písmu a katolické Tradici dost nezvratných podkladů. Nicméně po jeho schválení koncilem se zasadil o jeho urychlené oficiální vyhlášení v Čechách a přepsal kvůli němu i patřičnou část své "Dogmatiky".

Diecéze 1883–1918.

Nástupcem biskupa Jirsíka byl císařem jmenován pražský pomocný biskup Karel Průcha, ten však byl těžce nemocný, úřad nikdy nepřevzal a ještě před vysvěcením požádal o zbavení úřadu. Krátce poté, co mu bylo vyhověno, spáchal v záchvatu šílenství sebevraždu. Na biskupský stolec po Jirsíkovi tak nastoupil až další oblíbenec kardinála Schwarzenberga, František Schönborn (1883–1885). Ten zřídil v Budějovicích kolej redemptoristů a pozval servity [zdroj?] do Nových Hradů. Více již nestihl, protože jej císař František Josef I. v souladu s poslední vůlí kardinála Schwarzenberga jmenoval arcibiskupem pražským.  Schönbornovým nástupcem se stal na jeho doporučení teolog, spisovatel a překladatel Martin Josef Říha (1885–1907). Jeho působení bylo apolitické a nikterak výrazné. I sedmý českobudějovický biskup, Josef Antonín Hůlka (1907–1920), se vyhýbal politické oblasti, svoji činnost soustředil na pastoraci a sociální problémy mládeže a až do smrti byl katechetou v českobudějovickém sirotčinci.

Diecéze za první republiky (1918–1938).

Osmý českobudějovický biskup, Šimon Bárta (1920–1940) byl prvním biskupem, kterého jmenoval papež (do té doby jen potvrzoval kandidáty jmenované panovníkem). Bárta přejímal diecézi v krizové situaci. Československo představovalo ve svých počátcích silně antikatolický stát a nemalý díl věřících se odtrhl a zapojil do nově vznikající Církve československé (v českobudějovické diecézi šlo o 40 kněží a 90 tisíc věřících).  Biskup Bárta dokázal postupně vzkřísit zdecimovaný českobudějovický seminář (v roce 1923 z něj vzešel jediný kněz) a sám přitom produkoval náboženskou literaturu, zaměřující se zejména na filosoficko-mravní problémy a vyvracení tezí Krejčího, Voltaira a Kanta. V roce 1927 uspořádal v Českých Budějovicích úspěšný eucharistický kongres. Pozitivní vliv měly nově ustavené hranice mezi Československem a Rakouskem, které omezily odchody německých bohoslovců do rakouských zemí a také zavedená systematická výuka náboženství v češtině na jihočeských školách.  Za biskupa Šimona Bárty došlo v roce 1937 k rozšíření diecéze o Vitorazsko (připojené k Československu 31. července 1920), které již od počátku své funkce spravoval jako apoštolský administrátor (celkem 4 farnosti).

Diecéze v období totalitních režimů (1938–1989).

Mnichovským diktátem a odtržením německého pohraničí v roce 1938 ztratil biskup Bárta kontrolu nad tou částí diecéze, která se v něm nacházela, což zahrnovalo zhruba 210 kněží a 258 tisíc katolíků. Ze strany Třetí říše a částečně i některých německých kněží se objevila snaha oddělit toto území trvale od diecéze a připojit je k německým diecézím, nebo alespoň zřídit nové biskupství pro Sudety v Chebu.  Svatý stolec odmítl i přes silný nátlak takovéto změny provést a nuncius Orsenigo přiměl Bártu, aby jmenoval pro novými hranicemi oddělené německé oblasti svého zmocněnce. Jeho výběr byl velmi složitý, první dva kandidáti byli vetováni, vyšebrodského opata Jaksche, který úřad nakonec obdržel, krátce poté zatklo gestapo. Bárta tedy jmenoval jeho opata-koadjutora Kaindla, německá strana ale dala najevo, že žádného zástupce českobudějovického biskupa pro Sudety nepřipustí a Kaindl napadaný nacistickým tiskem a šikanovaný úřady post vrátil a navrhl předat území německým biskupům.  Na přelomu 1939/1940 pak Pius XII. po konzultacích s německými kardinály rozhodl, že správu sudetské části diecéze převezmou dočasně němečtí biskupové pasovský, řezenský, linecký a svatohypolitský. Předání pravomocí v těchto oblastech bavorským a rakouským biskupům (celkem šlo o 134 farností) byl poslední významný počin biskupa Bárty, který zemřel 2. května 1940. Rozdělená diecéze tak zůstala v období kruté perzekuce církve ze strany nacistických úřadů bez biskupa. Svatý stolec to hodlal urychleně napravit, nicméně ukázalo se, že to nebude jednoduché.  Papež Pius XII. jmenoval novým českobudějovickým biskupem pražského pomocného biskupa Antonína Eltschknera. Úřady Třetí říše i německou okupační správu toto jmenování rozzuřilo, protože jednak s nimi nebylo projednáno (Svatý stolec jim ho pouze s předstihem oznámil), jednak byl Eltschkner Čech. Německý velvyslanec u Svatého stolce protestoval proti Eltschknerovu jmenování s tím, že Třetí říše chce do čela diecéze Němce (nejlépe říšského) a že očekává, že s ní bude jmenování biskupů v protektorátu konzultováno. Navrhl též jako vhodného kandidáta pražského pomocného biskupa Remigera. Msgre. Tardini protest i návrh odmítl s tím, že převážně českojazyčné diecézi přísluší český biskup a že Třetí říše nemá právo zasahovat do tohoto jmenování, ani důvod stěžovat si.  Svatý stolec se nakonec rozhodl jmenování Eltschknera nezveřejnit a neuvést v praxi, protože bylo zřejmé, že by se nikdy úřadu ujmout nemohl. Demonstrativně jej ale pověřil, aby na území diecéze biřmoval a světil kněze. Diecéze zůstala až do konce války neobsazena, pod provizorní správou kapitulního vikáře Jana Caise. Původně se předpokládalo, že Eltschkner bude jmenován okamžitě poté, co to situace umožní, posléze bylo ale od tohoto konceptu upuštěno.  Diecézi se nevyhnula stejná pronásledování, jako na celém území protektorátu: omezování církevního života, zákazy katolického tisku, omezování a likvidace řeholních komunit, jakož i šikanování a věznění kněží.  V letech 1945–1946 bylo z území diecéze československými státními orgány vyhnáno asi 260 tisíc obyvatel německé národnosti, včetně řady kněží, řeholníků a řeholnic. 31. ledna 1946 předali němečtí biskupové diecézi zpět oblasti, které dočasně spravovali a v létě 1947 se stal novým biskupem Josef Hlouch.

Diecéze za komunistického režimu.

Biskup Hlouch přebíral diecézi v katastrofálním stavu. Pohraniční oblasti byly po vyhnání Němců vylidněné a zpustošené a komunisty ovládaná část státní správy zodpovědná za prosazení Benešových dekretů rozkradla velkou část tamního církevního majetku. Ačkoliv šlo zjevně o nelegální stav, zpět jej církev získávala až po složitých jednáních či komplikovaných soudních sporech a celou řadu položek nedostala zpět nikdy, protože se řada těchto jinak jasně vyhraných sporů protáhla díky obstrukcím komunistických proponentů ve státní správě a u soudů až do roku 1948, kdy je ukončil únorový převrat. Jako obzvláště pobuřující je v tomto ohledu zmiňováno např. zabrání majetku vyšebrodského kláštera, který komunisté označili za oporu nacismu na Vyšebrodsku. Přitom tamní cisterciáčtí mniši byli ve skutečnosti odpůrci nacistů, z kteréhožto důvodu byl klášter v roce 1941 zrušen, přičemž ze šesti mnichů odsouzených nacisty do vězení či koncentračních táborů, kde dva z nich zemřeli.  Období oživení v letech 1945–1948 ukončil únor 1948 a nové, ještě tvrdší pronásledování katolické církve. Postupně byl (tak jako na území celého Československa) zlikvidován katolický tisk, katolické spolky, školy, sociální zařízení a řeholní komunity. Katoličtí představitelé byl šikanováni a vězněni, včetně samotného biskupa Hloucha, kterému bylo v letech 1950–1968 státními orgány znemožněno vykonávat úřad, přičemž v letech 1950–1963 byl nezákonně internován (většinou mimo diecézi), diecézi v této době spravoval kapitulní vikář Antonín Titman. Po Hlouchově smrti v roce 1972, který byl utýrán při výslechu StB za účasti církevního tajemníka (KSČ) komunistický režim až do svého pádu znemožňoval jmenování nového biskupa, takže diecézi spravoval kapitulní vikář Josef Kavale.

Diecéze po roce 1989.

Dlouhé období sedisvakance po smrti biskupa Hloucha skončilo v roce 1990, kdy byl biskupem českobudějovickým jmenován bývalý (1968–1971) Hlouchův sekretář Miloslav Vlk (1990–1991). Ten se pustil do obnovy zdevastovaných diecézních struktur, snažil se o obnovu církevního školství a řeholního života v diecézi. Mimo jiné v roce 1990 založil Biskupské gymnázium J. N. Neumanna a zahájil přípravy na zřízení Jihočeské univerzity s katolickou Teologickou fakultou (k čemuž došlo až za jeho nástupce). Biskup Vlk však dlouho v úřadu nesetrval, již rok poté byl totiž jmenován arcibiskupem pražským.  Novým biskupem diecéze se stal redemptorista a dosavadní pomocný biskup pražské arcidiecéze, Antonín Liška (1991–2002), který pokračoval v rekonstrukci diecéze. Za jeho úřadu papež Jan Pavel II. zasáhl do uspořádání České církevní provincie založením diecéze plzeňské, což se dotklo i diecéze českobudějovické. Této nové diecézi byly v roce 1993 postoupeny vikariáty Domažlice a Klatovy a část vikariátu Nepomuk. Celkem tedy diecéze ztratila území o rozloze 2500 km2 s 89 farnostmi, 115 000 obyvateli a 19 kněžími. Zároveň došlo k optimalizaci hranice s pražskou arcidiecézí, která byla ve výsledku zřetelně zisková pro českobudějovickou diecézi (diecéze odevzdala jednu farnost a přijala sedm), a k převzetí 8 farností od královéhradecké diecéze.  V roce 2001 byl již churavému Liškovi jmenován biskup koadjutor, kterým byl Jiří Paďour. Ten se pak o rok později, když Liška ze zdravotních důvodů rezignoval, automaticky stal sídelním biskupem. V roce 2008 byl jmenován pomocným biskupem diecéze dosavadní litoměřický biskup Pavel Posád. Biskup Paďour řídil diecézi až do 1. března 2014, kdy papež František přijal jeho nabízenou rezignaci. Dne 19. března 2015 papež František jmenoval novým diecézním biskupem Mons. ThDr. Vlastimila Kročila, Ph.D., dosavadního duchovního správce ve Veselí nad Lužnicí, ten byl 13. června téhož roku vysvěcen v českobudějovické katedrále na biskupa.

Současnost a trendy.

Biskupská rezidence.

Biskupská rezidence sídlí v domě č. 4 v Biskupské ulici. Původně šlo o kolej piaristů, zbudovanou v letech 1763–1769. Prodělala rozsáhlé přestavby v letech 1775 a 1785 (druhou již se zřetelem na novou funkci). V rezidenci se nachází kaple zasvěcená Panně Marii.

Věřící, struktura, instituce.

Českobudějovická diecéze má největší podíl katolíků mezi obyvateli v celé České církevní provincii, při sčítání lidu v roce 2001 se k římskokatolické církvi přihlásilo 237 162 (tj. 31,92 %) z jejích 742 894 obyvatel. Výsledky posledního sčítání účastníků bohoslužeb z roku 2009 diecéze odmítla zveřejnit, při předposledním v roce 2004 navštívilo nedělní bohoslužby 26 367 lidí (tj. asi 3,5 % obyvatel), což představuje mírné zvýšení oproti roku 1999, kdy bylo sečteno 26 044 věřících.  Diecéze pokrývá drtivou většinu území Jihočeského kraje (nejvýznamnější výjimku představuje Dačicko náležící k brněnské diecézi) a dále zasahuje na území krajů Plzeňského, Středočeského a kraje Vysočina. K 8. květnu 2014 byla územně rozdělena na 10 vikariátů a 354 farností, na jejichž území se nacházelo 511 kostelů a kaplí. V diecézi sloužilo k témuž datu 108 kněží (včetně 35 řeholníků a 8 kněží z Polska). Tzv. tridentská mše je na území diecéze sloužena denně ve vyšebrodském klášteře a jedenkrát za čtrnáct dnů v Českých Budějovicích v klášterním kostele Obětování Panny Marie v neděli odpoledne. Od roku 2009 byla sloužena již také v chrámu sv. Alžběty v Třeboni na Hliníku (Budějovickém předměstí).  Dále se na území diecéze vyskytovalo 8 škol a školských zařízení zřizovaných, vedených či dozorovaných katolickou církví. Konkrétně toto zahrnovalo: 3 mateřské školy (z toho dvě řádové), 2 základní školy, 1 gymnázium, 1 Teologickou fakultu a 3 školská zařízení (z toho dvě řádová). Mimo to v ní fungovala tři diecézní centra a střediska: diecézní centrum mládeže, diecézní katechetické středisko a diecézní centrum pro rodinu.  Diecézní charita České Budějovice provozuje řadu sociálně zdravotních zařízení a aktivit na území diecéze a organizuje adopci na dálku a ozdravné pobyty pro děti z Běloruska. Nejvýznamnější mužská řeholní společenství v diecézi představují Salesiáni Dona Bosca, kteří spravují českobudějovickou farnost svatého Vojtěcha a v ní umístěné Středisko mládeže, petrini s řeholními domy v Českých Budějovicích (mateřinec) a Písku (s DM Petrinum), premonstráti (Klášter Milevsko) a cisterciáci (vyšebrodský klášter). Dále je zde klášter Božího Milosrdenství Rodiny Panny Marie v Nových Hradech.  Nejvýznamnější ženská řeholní společenství představují notredamky se sídlem v Českých Budějovicích, kde provozují mateřskou školu, petrinky, které rovněž sídlí v Českých Budějovicích a rovněž zde provozují mateřskou školu, a boromejky reprezentované klášterním domem Neumaneum v Prachaticích.  Od října 2018 působí v diecézi kněz FSSP, který pravidelně vysluhuje tradiční liturgii a svátosti v Českých Budějovicích a Římově.. V pátek 8.listopadu 2019 převzali českobudějovický biskup V.Kročil s děkanem P.Zdeňkem Marešem relikvii blahoslav.císaře a krále Karla I.Rakouského. Posledního českého krále,nazývaného "knížetem míru". Převzali ji od představeného Modlitební ligy bl.císaře a krále Karla I. za mír mezi národy v ČR Milana Nováka, komandéra Papežského řádu sv.Řehoře Velikého. Po zhotovení relikviáře bude umístěna v katedrále sv.Mikuláše v Č.Budějovicích ve výroční den úmrtí bl.Karla I. 1.dubna 2020 (zemř. 1/4/1923).  K 1. lednu 2020 je diecéze územně rozdělena do 242 farností, po té co bylo rozhodnutím diecézního biskupa k 31. 12. 2019 zrušeno (sloučeno) více než sto farností.

Hospodaření diecéze.

Diecéze nikdy nebyla obzvláště ekonomicky silnou – již od svého založení trpěla dlouhodobě nedostatkem financí a hospodářských zdrojů a byla považována za jednu z ekonomicky nejslabších v českých zemích. Postupem času se situace sice zlepšovala, nicméně nikdy nešlo o stabilní a dlouhodobý stav. Přechodně vylepšená ekonomická situace se pravidelně vracela zpět do výchozího bodu během ekonomicky špatných období, jako byly např. obě světové války. Ještě mnohem drtivější úder představovalo období komunistického režimu, které zcela rozbilo křehké ekonomické struktury diecéze a uvedlo ji do stavu dlouhodobého ekonomického úpadku, který v podstatě přetrvává dodnes.  V současné době se diecéze vážně potýká zejména s nedostatkem finančních prostředků na opravu a údržbu kostelů a far. Situace je velmi komplikována faktem, že zejména u kostelů jde často o významné kulturní památky, jejichž oprava je (v důsledku nutných restaurátorských postupů a rozličných zákonných nařízení) několikanásobně dražší, než je tomu u běžných staveb. U památek by sice teoreticky měl k opravě přispívat stát, ovšem jeho příspěvky jsou dlouhodobě absolutně nedostatečné (kupříkladu v roce 2006 činil příspěvek od ministerstva kultury 670 tisíc korun).  Vedení diecéze vyčíslilo potřebnou částku na opravu církevních budov v rozsahu 400 miliónů Kč za rok s tím, že pro toto určení je diecéze schopna vydávat asi 80 miliónů ročně. Významný příspěvek může v případě konkrétních oprav poskytnout ještě patřičná obec, jen málokterá je však schopna poskytnout ze svého rozpočtu větší částku. Diecéze nakonec přistoupila k poměrně radikálnímu řešení, když se na počátku roku 2007 rozhodla prodat třetinu z cca 300 svých far, pro které buď neměla využití, nebo byl jejich stav takový, že by jejich opravy neutáhla.  Určité ulehčení diecézi v péči o církevní památky poskytuje fakt, že mnohé objekty v pohraničí byly po sametové revoluci opraveny s výrazným finančním přispěním ze strany sudetských Němců a jejich potomků, jejichž dary přispívají na jejich údržbu. Tato podpora ovšem postupem času klesá v důsledku vymírání vyhnané generace.

Diecéze českobudějovická (lat. "Dioecesis Budovicensis") je římskokatolická diecéze, která se nachází na jihu Čech, sídlem biskupa jsou České Budějovice. Spolu s metropolitní pražskou arcidiecézí a litoměřickou, královéhradeckou a plzeňskou diecézí tvoří Českou církevní provincii.

Das Bistum Budweis (tschech.: "Biskupství českobudějovické" bzw. "Diecéze českobudějovická"; lat.: "Dioecesis Budovicensis") ist eine Suffragandiözese des römisch-katholischen Erzbistums Prag in Tschechien mit Sitz in Budweis


Vznik a vývoj jezera.

Jezero začalo vznikat ústupem pevninského ledovce před 12 000 až 13 000 lety. Prvním zárodkem jezera bylo ledovcové jezero na místě dnešního jižního výběžku jezera, které bylo na jihovýchodě spojeno s dalšími vznikajícími jezery, k nimž patřili i předchůdci dnešního Pskovského a Čudského jezera.  Během dalšího ústupu ledovce se jezero spojilo se severně ležícím ledovcovým jezerem, vzniklým v okolí dnešní Põltsamaa, a pak s dalšími vodními plochami v rozsáhlé členité jezero, zaujímající velkou část dnešního středního Estonska.  Souběžně se vznikem ledovcového jezera, z něhož se později vyvinulo Baltské moře, se Virecké jezero postupně osamostatnilo. Jeho vodní režim však byl ještě zcela odlišný ode dnešního — jezero mělo široký přítok údolím dnešní Emy z Čudského jezera a odtoky jednak na sever a severozápad ledovcovými prohlubněmi do baltských zálivů, jednak na jih údolím dnešní Väike-Emajõgi do dalších jezer.  Přibližně před 8000 lety došlo vlivem postupného zvedání krajiny ke značnému omezení odtoků z jezera a ke změně jižního odtoku v přítok. Hladina jezera začala stoupat a jezero postupně obsáhlo krom své nynější rozlohy též severně ležící území až k dnešní Põltsamaa a východně ležící území až k údolí Elvy. Zvětšování jezera nakonec vedlo k obrácení někdejšího přítoku z Čudského jezera v odtok, z něhož vznikla dnešní Ema. Protože Čudské jezero získalo mohutný odtok vznikem Narva jõgi/Narvy, hladina Vireckého jezera začala klesat, až dosáhla stavu blízkého dnešnímu, a rovněž hranice jezera se přiblížila dnešní.

Charakter jezera.

Jezero má tvar kapky protažené k jihu, kde se nachází hlavní přítok jezera, Väike-Emajõgi. Na svou velikost je velmi mělké, dno má ploché, s výjimkou příkopové prohlubně táhnoucí se při východním okraji jezera, která však beztak dosahuje jen hloubky 6 m. Břehy jezera jsou nízké a málo členité — vytvářejí jen několik poloostrovů ("Nooni nina", "Soopa nurk", "Saba nurk", "Alapu nurk") a dva výraznější zálivy ("Tarvastu laht", "Vehendi laht"). Na jezeře je několik ostrovů (Tondisaar, "Pähksaar", "Ainsaar", "Rättsaar", "Heinasaar" aj.).  Vedle hlavního přítoku, Väike-Emajõgi, napájejí jezero řeky Õhne, Tarvastu, Tänassilma a několik desítek menších říček a potoků. Jediným odtokem je Suur-Emajõgi, vytékající z jezera na severovýchodě. Povodí má celkovou rozlohu 3380 km2. Většina přitékající vody pochází z morénových vysočin Otepää a Sakala. Voda jezera je dosti kalná (průhlednost v průměru méně než 1 m), kromě jižního cípu, kde ji ředí vtékající Väike-Emajõgi (průhlednost až 2,5 m).  Střední hladina jezera dlouhodobě klesá. Podle zaznamenaných údajů byla nadmořská výška hladiny 35,05 m roku 1818, 34,74 m roku 1868, 34,35 m roku 1901. K jednorázovému poklesu o téměř 0,7 m došlo začátkem 20. století při prohloubení výtoku Emajõgi pro zaručení splavnosti. Od 70. let 20. století se proto objevují úvahy o umělém zvýšení hladiny jezera, avšak podobné plány mají též svá nebezpečí a nebyly dosud uskutečňovány.  Roční výkyvy hladiny jezera mezi nejvyšším stavem (jarní povodně) a nejnižším stavem (září) činí přibližně 2 m. Vlivem plochého tvaru dna a břehů se výrazně projevují v posunech pobřežní linie. V době jarních povodní se navíc občas stává, že zvýšené přítoky řek Põltsamaa a Pedja do Emajõgi obrátí její horní tok, takže se tato na několik dní změní v přítok jezera.

Flóra a fauna.

V jezeře se vyskytuje nejméně 81 druhů mnohobuněčných rostlin. Přes mělkost jezera je rostlinstvem pokryto jen asi 15 % plochy jezera — většímu rozšíření zabraňují časté silné vlny. Nejrozšířenější vodní rostlinou je rákos obecný, který tvoří souvislý porost podél téměř celého pobřeží jezera. V ústích řek a v jižním cípu je běžný skřípinec jezerní, při jihozápadním pobřeží orobinec úzkolistý. Jezero je domovem několika vzácným a ohroženým druhů, z nichž nejvýznačnější je arktický relikt, rdest "Potamogeton filiformis", který se vyskytuje při východním břehu.  Jezero je bohaté na bakterioplankton. Je zastoupeno velké množství druhů fytoplanktonu (nejvýraznější jsou sinice), řas bylo v jezeře nalezeno celkem 518 druhů a forem, mezi nimi vzácné "Synedra berolinensis" a "navicula rotunda". Poměrně hojný je i zooplankton — 103 druhů, z nich některé vzácné.  Dno jezera obývá 425 druhů a forem živočichů, mezi nimi řada vzácných druhů bezobratlých, např. glaciální relikt "lamprodrilus isoporus" z třídy máloštětinatců. Ryb je v současnosti doloženo 36 druhů, z toho 21 v jezeře trvale žije i se v něm rozmnožuje; z nich nejvýznačnější jsou síh malý, koruška evropská, štika obecná, jelec jesen a plotice obecná. Původním druhem je zde i úhoř říční, který se ovšem od postavení Narevské přehrady nemůže do jezera dostávat přirozenou cestou a jeho populace se doplňuje umělým vysazováním. Podle archeologických nálezů rybích kostí v lidských sídlištích doby kamenné byli nejčastějším úlovkem okoun říční, losos obecný a sumec velký, z nichž pouze okoun se dnes v jezeře vyskytuje běžně, sumec jako zřídkavý host a losos vůbec. Ještě v 19. století byli v jezeře velmi běžní raci, ovšem na přelomu 20. století jejich populace téměř zmizela; dnes se vyskytují jen ojediněle.  Na jezeře bylo pozorováno 92 druhů ptáků. Nejběžnějším je racek chechtavý, jehož populace přesahuje 2000 párů; z dalších jsou nejvýznačnější potápka roháč, rybák černý, polák velký, kachna divoká, čírka modrá, rákosník proužkovaný, strnad rákosní. V posledních letech vznikla na ostrově Tondisaar kolonie dříve běžného a posléze téměř vyhubeného kormorána velkého. Z dalších větších vodních živočichů je možno jmenovat ondatru, která se v posledních desítkách let vyskytuje zejména v jižní části jezera.

Význam pro člověka.

Nejstarší stopy lidského osídlení oblasti kolem Vireckého jezera pocházejí ze 7. a 6. tisíciletí př. n. l. a nalézají se na pahorcích v okolí Kolga-Jaani, někdejších ostrovech v tehdy mnohem rozsáhlejším jezeře. Ve Valmě, poblíž usedlosti Saba, byly odkryty zbytky sídliště ze 2. poloviny 3. tisíciletí př. n. l.. Na východním břehu jezera bylo v okolí Sapi nalezeno vícero mohyl z 1. tisíciletí př. n. l., na "Vooremäe linnamägi" poblíž jižního cípu jezera se nacházejí zbytky hradiště z počátku 2. tisíciletí n. l.. Okolí jezera bylo pravděpodobně od nejstarších nálezů osídleno téměř nepřetržitě, a jezero spolu s přilehlými řekami sloužilo obyvatelům svých břehů jako zdroj potravy i jako dopravní spojnice — v letním období pro dopravu lodní, v zimním období pro přesuny pěšmo a na saních.  Využití jezera pro rybolov i pro lodní dopravu trvá dodnes. Ročně se z jezera vyloví kolem 250 t tyb, z nichž hospodářsky jsou nejvýznamnější cejn, štika a úhoř. Jezero je na většině své plochy splavné, a od prohloubení jezerního výtoku počátkem 20. století je spojeno se splavnou Emajõgi.  Od konce 19. století rostl také rekreační význam jezera. V letech po 2. světové válce se hlavním rekreačním střediskem stalo Vehendi na východním břehu jezera. Dalšími význačnými středisky rekreace a turistiky se v posledních letech staly Valma, Jõesuu, Pikasilla, Vooremäe a Poldri.  Od poloviny 19. století je jezero též objektem hydrobiologických a limnologických výzkumů (jako první se mu věnoval Karl Ernst von Baer). Komplexní hydrobiologický průzkum jezera byl proveden M. zur Mühlenem, G. Schneiderem a K. M. Levanderem v letech 1911-1913. Roku 1961 byla poblíž Vehendi založena první estonská limnologická stanice, dnešní Limnologické středisko Estonské přírodovědné univerzity.

Võrtsjärv (dříve též "Virtsjärv", česky též "Virecké jezero") je jezero ležící na hranici estonských krajů Viljandimaa a Tartumaa (a jižním cípem zasahující na území kraje Valgamaa). Rozloha jezera 270 km2, což je činí po Čudském jezeře druhým největším estonským jezerem a zároveň největším jezerem, které leží celé na území Estonska. Jezero je dlouhé 34,8 km, široké 14,8 km, má průměrnou hloubku 2,8 m a maximální hloubku 6 m. Leží v nadmořské výšce 33,7 m.

Der Võrtsjärv (deutscher Name Wirzsee) ist nach dem Peipussee der zweitgrößte See des Baltikums. Er ist der größte Binnensee Estlands. Der Võrtsjärv liegt im Süden Estlands in den Landkreisen Tartumaa, Valgamaa und Viljandimaa. Seine Größe beträgt 270 km2 (Länge 34,8 km, Breite 14,8 km). Die größte Tiefe des Sees, die "Sapi süvik", liegt bei 6 m. Die durchschnittliche Tiefe beträgt allerdings nur 2,8 m. Trotz seiner Größe ist der Võrtsjärv ein Flachwassersee.