Historie epidemií viru Eboly.

Virus Ebola se objevil poprvé již v roce 1976 a to v oblastech Súdánu a Demokratické republiky Kongo. Prvním ohniskem bylo město Nzara ležící v Jižním Súdánu. Zde od června do listopadu roku 1976 bylo nakaženo na 284 lidí. Ačkoli Světová zdravotnická organizace (WHO) věděla o tomto doposud neznámém a nepojmenovaném viru, k identifikaci či zjištění o jaký virus se jedná, se zapojila až u druhého ohniska. Druhým ohniskem vypuknutí, byla malá vesnice Yambuko v severním Zairu. Prvním nakaženým byl ředitel místní školy Mabalo Lokela, jež se nejspíše nakazil v oblasti u řeky Ebola a začal projevovat hlavní symptomy. Po několika dnech zemřel on a také mnoho lidí, kteří s ním byli v kontaktu. Po této události vypukla ve vesnici panika. To přimělo WHO reagovat a spolupracovat s ministrem zdravotnictví a prezidentem Zairu, kteří společně vyhlásili karanténní zónu, která se týkala celého regionu včetně vesnice Yambuko. Nikomu nebylo umožněno vstoupit nebo opustit tuto zónu. Uzavřely se školy, podniky a sociální zařízení a bylo také vyhlášeno stanné právo, jež může omezit některá občanská práva a také zvýšit trest pro nedodržení těchto opatření. Díky těmto opatřením se Ebola nerozšířila dále do světa, nestala se mezinárodní zdravotnickou hrozbou, a tudíž se s ní Rada bezpečnosti nemusela zabývat. To však neplatí o Rezoluci 2177 a Rezoluci 1308.

Rada bezpečnosti a její angažovanost v jiných zdravotnických problémech.

Rada bezpečnosti vydala mnoho rezolucí, jenž se zabývaly zdravotními problémy, ale nikdy rezoluci, která by se týkala pouze jedné epidemie. (Viz Rezoluce 2177 na Ebolu) Mezi rezolucemi, které se zabývaly mezinárodními zdravotnickými hrozbami byla např. Rezoluce 1308 týkající se AIDS. Tato rezoluce byla přijata jednohlasně stejně jako rezoluce o Ebole. AIDS a další virové onemocnění jsou předmětem zájmu, nejen národních, ale i mezinárodních agentur jako např. WHO. V reakci na vypuknutí AIDS byla speciálně pomoci OSN vytvořena organizace UNAIDS, kde se jednalo o společné spolupráci na boji proti AIDS. OSN má však také mnoho svých organizací, které pomáhali lidem s tímto onemocněním a s dalšími různými infekcemi, tyto organizace pomáhali také nakaženým virem Ebola. Např. Dětský fond OSN (UNICEF), Rozvojový program OSN (UNDP), Populační fond OSN (UNFPA), Organizace OSN pro výchovu, vědu a kulturu (UNESCO), Světová zdravotnická organizace (WHO) a Světová banka. V této Rezoluci 1308 vznikla organizace UNAIDS. UNAIDS podporoval společné plány a strategie všech národů, podporoval mezinárodní spolupráci a pomoc v boji proti AIDS. Upozorňoval na důležitost prevence a poradenství v rozvojových zemích a dobrovolné testování v těchto oblastech pro snížení počtu nakažených.  Rozdíl mezi epidemií Eboly a epidemií HIV/AIDS je především v rychlosti šíření viru. Ebola se šíří mnohem rychleji a nebezpečí přenosu z osoby na osobu je též větší. Proto virus Eboly znamená mnohem větší hrozbu pro světové společenství.

Šíření Eboly před začátkem jednání na půdě OSN.

První případ ze současné epidemie byl již v prosinci 2013, kdy v Guinejské vesnici Meliandou zemřeli první 3 lidé. Z důvodu značné izolovanosti vesnice Meliandou od okolního světa (2 hodiny autem po rozbité silnici do nejbližšího města), zůstala tato úmrtí bez povšimnutí a další 3 měsíce se virus v této oblasti nepozorovaně šířil. Místní lékaři dlouho věřili, že se vypořádávají s cholerou nebo s horečkou Lassa.  Až 25. března 2014 deklaroval guinejský ministr zdravotnictví vypuknutí nemoci ve východních okresech země. Do 24. března 2014 bylo v Guineji evidováno 86 případů a 59 úmrtí. Rozšíření do okolních zemí se vyšetřovalo.  17. dubna 2014 bylo v Libérii 27 nákaz Ebolou, z toho 13 skončilo smrtí.  29. dubna bylo v Guineji 221 potvrzených případů a 146 úmrtí.  24. červen: Guinea-390 případů (270 úmrtí), Libérie - 51 případů (34 úmrtí), Sierra Leone - 158 případů (34 úmrtí)  12. července bylo v těchto třech zemích dle již 964 případů onemocnění, které způsobilo smrt v 603 případech.  27. července přibyla na seznam zemí zasažených Ebolou také Nigérie prvním případem a úmrtím, která nakonec, přesto že má cca 170 milionů obyvatel, se s epidemií vypořádala velmi dobře, zaznamenala pouze 8 úmrtí způsobených Ebolou. 1 27. července byl celkový počet nakažených 1323, 729 úmrtí.  28. srpen: rozšiřování viru pokračuje a ještě zrychluje. Celkem je 3069 nakažených, 1552 úmrtí. Celkové procento úmrtnosti je 52%.  16. září – dva dny před zasedáním Rady bezpečnosti OSN, na které se začalo jednat o epidemii Ebole jako o ohrožení mezinárodního míru, bylo zaznamenáno 4985 případů, z toho 2461 úmrtí. Nejhůře byla zasažena Libérie – přes 1200 mrtvých.

Aktivity Světové zdravotnické organizace (WHO).

WHO se Ebolou začala zabývat 22. 3. 2014, kdy ji o rychle se rozvíjející epidemii informovalo Guinejské ministerstvo zdravotnictví.  8. srpna 2014: Světová zdravotnická organizace prohlásila tuto epidemii za ohrožení veřejného zdraví mezinárodního významu (PHEIC).  22. září WHO potvrdila, že současná epidemie Eboly v západní Africe nadále PHEIC představuje.  28. srpna, zveřejnila WHO plán na vypořádání se s epidemií Eboly (Ebola Response Roadmap), ve kterém předpokládá 20 000 případů nakažení, než se podaří dostat epidemii pod kontrolu, což by mělo být během 6 až 9 měsíci, s nákladem 490 milionů dolarů za prvních 6 měsíců. Jak se ukázalo, plán byl příliš optimistický a 16. září WHO revidovala tento plán: cena dosáhne 1 bilionu korun a pod kontrolu se epidemii pravděpodobně nepodaří dostat do 20 000 případů nakažení. 8 Dle kategorizace WHO v současné době v Guineji, Libérii a Sieře Leone probíhá rozšířený a intenzivní přenos nemoci.

Impulz pro jednání a dynamika vývoje.

Jedním z prvních náznaků, že epidemie Eboly se vymyká kontrole nejen tamním úřadům, ale i neziskovým organizacím bylo prohlášení Lékařů bez hranic, které bylo učiněno 20. června 2014. V prohlášení stálo, že epidemie Eboly se „zcela vymkla kontrole.“ Světové společenství však začalo reagovat na toto varování až začátkem srpna, kdy WHO svolalo první zasedání IHR Emergency comittee, které se konalo 6-7.8. Z tohoto zasedání vyplývá, že vypuknutí epidemie v Západní Africe je „mimořádná událost“ a možné důsledky dalšího mezinárodního šíření jsou obzvláště závažné vzhledem k virulenci viru. Dále poukazují na ten fakt, že infikované státy samy nejsou schopny zamezit šíření viru a proto je nezbytná mezinárodní spolupráce.  První krok, který OSN podnikla k potlačení virové epidemi, byl jmenování Davida Nabarro do pozice Senior UN System Coordinator for Ebola. „Dr. Nabarro bude odpovědný za zajištění toho, že systém Organizace spojených národů bude schopný účinným a koordinovaným způsobem přispět k celosvětovému úsilí o zastavení šíření viru Eboly.“ stálo v prohlášení generálního tajemníka.  Dalším nezbytným krokem kvůli stále se zhoršující situaci v Západní Africe bylo zaslání „Council letter“ generálním tajemníkem Pan-Ki munem s návrhem tříměsíčního technického prodloužení UNMIL (toto prodloužení vypršelo 30. září 2014, ve zdroji chybně uvedeni 31. září). Tato mise již v minulosti udržovala pořádek v Libérii pomocí armádních a civilních složek a tak měla činit i nadále. UNMIL tudíž měla sloužit jako překlenovací most v období, kdy nebylo zcela jasné, jaké konkrétní kroky budou učiněny ze strany OSN.  Ve stejný den, kdy byl poslán již zmiňovaný Council letter, WHO zveřejnila důležitý dokument Ebola Response Roadmap. Tento komplexní dokument je reakce na kritickou situaci v Africe a přichází s několika zcela konkrétními kroky, jak zmírnit dopady nemoci v horizontu 6-9 měsíců a zcela zastavit její šíření do dalších států. (viz Aktivity Světové zdravotnické organizace (WHO))  Dalším významným krokem, který nastal v organizovaném postupu proti epidemii, se uskutečnil 5. září, když vyšel v účinnost „Mechanismus reakce na krizi“ (Crisis Response Mechanism). Tento dokument zamýšlí sjednotit postup systémů OSN, členských států, nevládních organizací a partnerů.

Nevládní neziskové organizace.

Neziskové organizace působí v Západní Africe již dlouhá desetiletí, a proto byly jedny z prvních, které zareagovaly na nastalou situaci, začali podnikat efektivní kroky a informovat okolní svět o dané situaci. Klíčovými organizacemi v této oblasti jsou Lékaři bez hranic (Medicins Sans Frontieres) a Mezinárodní červený kříž (ICRC)  Kromě těchto dvou nejvýznamnějších neziskových organizací působí v regionu i další organizace popř. mise. Např. mise Milosrdných bratří vzbudila zájem evropské společnosti o dění v Západní Africe. Tento zájem o epidemii vzrost díky bratrovi Migelu Pajaresovi a řeholnici Julii, kteří byli převezeny do Španělska, aby jim byl aplikovaný experimentální lék ZMapp. O několik dní však Pajares zemřel v nemocnici a Evropa si uvědomila závažnost situace.

Rezoluce 2177 - dokument.

Na své 7268. schůzi Rada bezpečnosti jednomyslně schválila Rezoluci 2177, která se zabývá ohrožením bezpečnosti v Západní Africe virovým onemocněním Ebola. Tato rezoluce je unikátní tím, že vůbec poprvé označila Rada bezpečnosti ohrožení veřejného zdravý jako hrozbu pro mezinárodní mír a bezpečnost. V minulosti sice již byla schválena Rezoluce 1308, která se zabývala virem HIV, ale toto ohrožení bezpečnosti bylo označeno pouze jako regionální.  V rezoluci se Rada bezpečnosti znepokojuje nad danou situací, jelikož může způsobit vážnou destabilizaci regionu a to díky možnému nárůstu občanských nepokojů, sociálního napětí a zhoršení politické situace. Dále se v rezoluci dočteme několik případů správného postupu, které se zde dávají příkladem. Jedním z těchto příkladů je Mano River Union Extraordinary Summit, který se konal 1. srpna 2014. Tato smlouva pomohla napadeným státům k bližší spolupráci, posílení lékařského servisu a k oprávnění izolovat nákazu pomocí přeshraničního zásahu.  Kromě již zmiňované části, kde se Rada bezpečnosti pochvalně vyjadřuje o některých činech, které byly již v minulosti vykonány, se můžeme v tomto dokumentu dočíst o konkrétních krocích a připomínkách, které by měli zlepšit situaci v regionu.

Implementace a její praktické dopady – vytvoření UNMEER.

18. září byla poprvé v historii OSN vytvořena zdravotnická záchranná mise na podporu v Africe UNMEER (United Nations Mission for Ebola Emergency Response), jejímž úkolem je především posílení centrální role WHO v tomto problému a to především v sociální, ekonomické či rozvojové sféře. Tým UNMEER je nasazen do ohniska Eboly v Ghaně, konkrétně v hlavním městě Accra a úzce spolupracuje s vládami v Guiney, Libérii a Sierra Leone. Tento tým by měl reprezentovat syntézu mezi zdravotnickou a bezpečnostní, politickou frakcí OSN. UNMER byl ovšem dlouho nečinný, první krok přišel až v polovině října, kdy bylo vypraveno letadlo a několik konvojů aut, ovšem ani jeden z nich nepřivážel z Ghany potřebné ochranné pomůcky nebo léky, nýbrž pouze stožáry a plachty na opravu skladů či nemocnic, ve kterých by se teprve někdy v budoucnu začaly vyrábět potřebné materiály. 5. listopadu vydal UNMEER prohlášení, ve kterém bylo zveřejněno, že situaci v Sierra Leone zapříčinil především nedostatek léčebných center a dvě třetiny lidí s nákazou za poslední 3 týdny byly právě z této země. Díky nedostatku volných míst v léčebných zařízeních se někteří lidé rozhodli, že budou o své příbuzné nemocné pečovat doma. UNMEER v této souvislosti vydal prohlášení, že z karantén odcházejí také díky nedostatku jídla a dalších důležitých věcí. Světový potravinový fond (WFP) se na toto téma vyjádřil tak, že o některých postižených místech nemá dostatek informací, a snaží se co nejrychleji postiženým oblastem pomoci. Výkonný ředitel WFP též uvedl, že tento program již pomohl 1,3 milionu obyvatel v Sierra Leone. Na konferenci WHO v Beninu pak náměstkyně ministra zdravotnictví Sierra Leone Madina Radmanová uvedla, že zhruba 50% lidí neumírá na Ebolu, ale na nějakou léčitelnou nemoc, avšak ze strachu z Eboly se neodváží přijít na vyšetření.

Situace mimo UNMEER.

Kromě WHO a OSN se snaží pomáhat postiženým oblastem i jiné státy, příkladem může být například Egypt, který v půlce října poslal do Ebolou zachvácené Guiney zdravotnickou pomoc. Dne 21. 10. došlo k částečnému průlomu, protože Dr. Marie Paule Kieny oznámila, že sérum z krve nakažených Ebolou a následně vyléčených bude v Libérii k dispozici během několika týdnů, vakcíny pak v lednu 2015. 27. 10. pak v USA vešel v platnost plán, který posílá všechny cestující z Guiney, Libérie či Sierry Leone na zvýšené pozorování. Mělo by trvat po celou inkubační dobu (21 dní) a zaměřeno má být především na tělesnou teplotu- ráno a večer, dále pak na nevolnost, průjem, bolesti svalů či krvácení. Na konci října vydalo OSN prohlášení, že rozšíření eboly se v Libérii zpomaluje díky změnám v nakládání s mrtvými v márnicích.

Rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 2177 byla přijata 18. září 2014, a to jednohlasně. Tato rezoluce by měla nastartovat mechanismy, které by měly zamezit šíření viru Ebola a tudíž snížit napětí v daném regionu. Unikátnost této rezoluce spočívá v tom, že vůbec poprvé Rada bezpečnosti označila ohrožení veřejného zdraví jako hrozbu pro mezinárodní mír a bezpečnost.

Mit der UN-Resolution 2177 wurde am 18. September 2014 die UNMEER ins Leben gerufen, die erste UN-Mission aufgrund einer Krankheit (Ebola). Ziel der Mission war die Eindämmung der vor allem in Westafrika außer Kontrolle geratenen Ebolaepidemie.


Historie a profil novin a vydavatele.

Původní Krušnohorské noviny vydával Svaz krušnohorských spolků severozápadních Čech. Celkem vyšlo 64 ročníků. První čísla byla vydávána v Jirkově u Chomutova a vycházela čtvrtletně. Od roku 1888, kdy svaz již působil v Teplicích-Šanově, získaly noviny pod gescí předsedy svazu Reginalda Czermacka už výrazně rozšířený obsah a staly se měsíčníkem.  Krušnohorské spolky mají své kořeny v 70. letech 19. století. Na základě zkušeností s přínosy cestovního ruchu v Alpách a v německém pohoří Harc inicioval vznik horských spolků tehdejší prezident pražské „Centrální komise pro podporu živností v českém Krušnohoří“ rytíř Richard von Dotzauer. August Weymann, svého času školský ředitel pro okresy Most a Chomutov, se této myšlenky ujal a s pomocí zastupitelů města Jirkova dne 16. listopadu 1879 založil první „Krušnohorský spolek“ (Erzgebirgsverein) v Čechách. Od roku 1880 následoval vznik dalších: Kovářská (později spolek pro Kovářskou – Vejprty – Měděnec), Jáchymov, Karlovy Vary, Kraslice a Chomutov. Jeden spolek po druhém později prohlásil Krušnohorské noviny za svůj spolkový časopis. Dlouhou dobu tvořily výše uvedené spolky jádro Svazu turistických spolků Krušnohoří a Českého středohoří (Verband der Touristenvereine des Erz- und Mittelgebirges), který byl ustaven 26. února 1882 v Karlových Varech. Jeho sídlem byly nejdříve Karlovy Vary, od roku 1883 Chomutov, od 22. listopadu 1885 Most-Litvínov a nakonec od 6. listopadu 1887 Teplice-Šanov.  Prvním šéfredaktorem časopisu byl Dr. Ambros Mayr, profesor chomutovského gymnázia, vynikající filolog a literární historik. Ten dal časopisu znamenitý koncept. V jednom z úvodníků říká mimo jiné: „Šlechetné jsou účely, kterým jsou listy určeny, jelikož se zasvěcují nejsvětějšímu ze všech citů - lásce k rodné zemi a k domovu, jejichž krása a pověst by se měla šířit, abychom nekráčeli naší domovinou jako cizinci.”  Jeden z nejvýznamnějších šéfredaktorů Krušnohorských novin byl Josef Brechensbauer - mimo jiné autor slavného průvodce po krušnohorské hřebenové stezce (Kammweg), který v této funkci působil od roku 1905 do roku 1920. Nesl těžký úkol vydávat a organizovat časopis v době I. světové války a v poválečném období. Po několik let mohly Krušnohorské noviny vycházet pouze v šesti slabých sešitech na nekvalitním papíru. Přesto byl tento časopis „v ubohém šatu“ pro mnoho synů, daleko ve střeleckých zákopech, dobrým poslem z domova.  Od 1. března 1925 přebírá redakci Krušnohorských novin Dr. Gustav Müller, profesor Obchodní akademie v Teplicích-Šanově. Zároveň převzal vedení teplického Horského spolku. Pod jeho rukama začaly Krušnohorské noviny vycházet opět dvanáctkrát ročně. Kromě toho vycházela k různým příležitostem výpravná zvláštní čísla jako např. Klínovec, Měděnec, Krupka, Klášterec nad Ohří, Dubí, Milešovka, Duchcov a Jirkov. Díky Dr. Gustavu Müllerovi se k dosavadním příznivcům Krušnohorských novin přidalo mnoho dalších. Časopis však nepřežil vyčerpání způsobené druhou světovou válkou, a tak v dubnu 1943 vyšel naposledy.  Více než šedesátileté vydávání Krušnohorských novin vytrvale sloužilo k podpoře vlastivědy, etnografie, péči o rozvoj turistiky a cestovního ruchu. Neúnavně poukazovaly na krásu zdejší krajiny a osobitost Krušných hor a přilehlých krajin. Díky svazu spolků se Krušné hory otevřely turistům, od té doby jsou oblíbeným cílem přátel přírody z blízka i daleka. Historická série Krušnohorských novin z let 1880 – 1943, pečlivě opatrovaná regionálních v archivech a muzeích, patří k cenným zdrojům vlastivědných informací z oblasti Krušnohoří a Českého Středohoří pro badatele v oblasti historie a tradic severních Čech.

Obnovené noviny.

Obnovené Krušnohorské noviny, které navazují na bývalé spolkové periodikum "Erzgebirgs-Zeitung“, začal vydávat Českojiřetínský spolek - spolek pro oživení Krušnohoří (vedení redakce: Petr Fišer, Miroslav Mertl, Jan Setvák). První obnovené vydání vyšlo dne 15. května 2015, u příležitosti 130. výročí zprovoznění moldavské dráhy (18. května 1885) a současně i k výročí 135 let od prvního vydání Krušnohorských novin (Erzgebirgs-Zeitung). Od roku 2016 byly zaregistrovány jako periodikum (ISSN 2533-350X) vycházející dvakrát ročně.  Dnešní redakce pracuje od roku 2015 na Valdštejnském zámku v Litvínově.  V roce 2016 redakční radu posílili Hana Truncová, Mgr. Vlasta Mládková, PhDr. Jiří Wolf a Heinz Lohse. Českojiřetínský spolek a Heimatgeschichtsverein Rechenberg-Bienenmühle e.V. (Domovský historický spolek) si předsevzaly, že společně oživí Krušnohorské noviny jako cenné historické dědictví a budou tak v tradiční podobě zachycovat historické poklady regionu jakož i významné události v Krušnohoří. Ve spolupráci obou spolků vyšly 15. listopadu 2017 (poprvé od roku 1943) Krušnohorské noviny – Erzgebirgs-Zeitung opět i v německojazyčném provedení (ISSN 2570-7590).  Členka redakce Hana Truncová (nar. 1924) je studentkou posledního šéfredaktora historické redakce Dr. Gustava Müllera, profesora Obchodní akademie v Teplicích-Šanově.

Výtvarníci.

Výtvarníkem grafiky původních Krušnohorských novin byl krušnohorský malíř Gustav Zindel, jehož obrazy lze zhlédnout v muzeích v Chomutově nebo Karlových Varech.  Současnou grafiku hlavičky Krušnohorských novin ztvárnila podle původního Zindelova motivu výtvarnice Petra Kofroňová - Wolfová, která se podílí mj. na grafice sborníků vydávaných Městským muzeem v Duchcově. Titulní stránka prvního obnoveného vydání obsahuje dále práce výtvarníků Jiřího Bešťáka (autora map českých tratí) či malíře Adolfa Absolona a rytce Martina Srba, kteří patří k předním výtvarníkům známým v oblasti české známkové tvorby.

Záštita a ocenění.

Obnoveným Krušnohorským novinám poskytl už v jejich počátku, v roce 2015, záštitu hejtman Ústeckého kraje Oldřich Bubeníček. Krušnohorské noviny získaly prestižní cenu „Prix non pereant“ (Média na pomoc památkám), kterou každoročně společně udělují Syndikát novinářů České republiky a sdružení Pro Bohemia. Ocenění bylo získáno za I. místo v kategorii publicistika v roce 2018 a za II. místo ve stejné kategorii za rok 2019.

Krušnohorské noviny jsou spolkové periodikum, které vycházelo v němčině pod názvem „Erzgebirgs-Zeitung“ od 15. května 1880. Poslední číslo vyšlo v dubnu 1943. Noviny byly obnoveny v českém jazykovém provedení 15. května 2015, v němčině vyšly od roku 1943 poprvé 15. listopadu 2017. Titul je tradičně zaměřen na Krušnohoří a České středohoří.

Der Nordwestböhmische Gebirgsvereins-Verband war ein 1882 gegründeter Verband für im böhmischen Erzgebirge und den daran angrenzenden Gebieten angesiedelte Heimat-, Gebirgs- und Wandervereine. Nach anfänglichen Ortswechseln, war der Vereinssitz seit Ende 1887 in Teplitz.


Děj.

Dave Skylark (James Franco) ve své talk show "Skylark Tonight" vede interviews s celebritami o osobních tématech. Po tom, co Dave a jeho parta oslaví tisícátou epizodu jejich talk show, zjistí, že vůdce Severní Koreje Kim Čong-un je fanoušek "Skylark Tonight", což podnítilo producenta show Aarona Rapoporta (Seth Rogen) k uspořádní interview s ním. Aaron putuje na venkov v Číně, kde dostává instrukce od Sook (Diana Bang), severokorejské úřednice.  Agentka CIA Lacey (Lizzy Caplan) navrhuje Daveovi a Aaronovi, aby zavraždili Kim Čong-Una potřesením si rukou s nalepenou transdermální náplastí s ricinem. Kimovou smrtí by měli usnadnit puč v Severní Koreji. Dave a Aaron s tím neochotně souhlasí. Po jejich příletu do Severní Koreje jeden z Kimových bodyguardů najde náplast v balíčku žvýkaček a sní ji, věře, že jde opravdu o žvýkačku. Lacey nechá shodit další dvě náplasti pomocí UAV a poradí Aaronovi, aby je propašoval do paláce rektálně.  Dave stráví den s Kimem, který ho přesvědčuje o tom, že byl světem špatně pochopen, načež se stávají přáteli. Při večeři bodyguard vystavený ricinu dostává záchvat a před svou smrtí neúmyslně zastřelí Kimova druhého bodyguarda. Další den ráno se Dave cítí provinile a zbaví se jedné ze dvou nových náplastí. Potom maří Aaronův pokus otrávit Kima poslední náplastí. Při další večeři objeví Dave Kimův opravdový charakter a dozví se pravdu o Severní Koreji. Po večeři zjistí, že obchody s potravinami, které na začátku jejich pobytu v Koreji viděl, jsou jenom "Potěmkinovy vesnice", které mají v cizinci vzbudit pocit severokorejské prosperity.  Aaron a Sook si přiznají svou vzájemnou přitažlivost. Poté mu Sook odhaluje, že Kimem pohrdá a omlouvá se za svoji obhajobu propagandy režimu. Dave, Aaron a Sook vymyslí plán, jak zničit Kimův kult osobnosti, a tím ukázat severokorejcům, že Kim je člověk a ne bůh. Během celosvětového televizního vysílání interview s Kimem řeší Dave stále více citlivá témata a podrobuje zkoušce Kimovu potřebu otcova souhlasu. Daveovy otázky doženou Kima k pláči. To ničí Kimovu reputaci před celým světem včetně severokorejců. Sook a Aaron se mezitím chopí kontroly nad vysílacím centrem a nechají běžet interview navzdory Kimovým reakcím. Jako odvetu Kim zastřelí Davea, který ale přežívá díky neprůstřelné vestě.  Dave, Aaron a Sook prchají v tanku ze sídla a Kim je pronásleduje v helikoptéře. Rozzuřen katastrofálním interview a tím, že ho celý svět viděl plakat, Kim přikazuje připravit nukleární střely k odpálení jako pomstu zbytku světa. Ale dříve než Kim stihne vydat tento příkaz, Dave vypálí z tanku na helikoptéru a zabíjí Kima, čímž ruší příkaz k vypuštění střel.  Sook navede Davea a Aarona na únikovou cestu, na konci které je zachrání členové SEAL Team Six přestrojení za severokorejské vojáky. Dave o této zkušenosti píše knihu a Severní Korea se za pomoci Sook stává demokratickým státem.

The Interview je americká akční politická komedie režisérů Setha Rogena a Evana Goldberga z roku 2014. Je to již druhý film tohoto režisérského dua. Tím prvním je "Apokalypsa v Hollywoodu". Scénář Dana Sterlinga je podle námětu Rogena, Goldberga a Sterlinga samotného. V hlavních rolích hrají Rogen a James Franco žurnalisty, kteří mají rozkaz od CIA zabít vůdce Severní Koreje Kim Čong-una, po tom, co si s ním zamluvili rozhovor.

The Interview ist eine von Sony Pictures Entertainment produzierte US-amerikanische Slapstick-Filmkomödie aus dem Jahr 2014 mit James Franco und Seth Rogen in den Hauptrollen. Der Film handelt von einem Mordkomplott der CIA gegen Nordkoreas Staatsoberhaupt Kim Jong-un im Rahmen eines Interviews durch einen US-amerikanischen Showmaster. Gedreht wurde in Kanada. Vor seiner Veröffentlichung löste der Film eine politische Kontroverse und Anschlagsdrohungen auf Kinogänger aus, die zu einer zeitweiligen Absage des Kinostarts von Sony Pictures führten. Schließlich wurde der Film ab dem 25. Dezember 2014 in 331 von geplanten 2000 bis 3000 Kinos aufgeführt sowie digital auf verschiedenen kostenpflichtigen VoD- und Videoportalen verfügbar gemacht. Im deutschsprachigen Raum erschien der Film Anfang Februar 2015 in den Kinos.


Historie.

Původní budova nádraží byla poničena během zemětřesení v roce 1963. Zřícená polovina budovy byla ponechána jako memento ničivé události. Podle plánů na přestavbu města, které byly vypracovány v polovině 60. let, bylo následně hlavní skopské nádraží přesunuto na nové místo a byl přebudován celý železniční uzel pro severomakedonskou metropoli. Futuristický komplex "dopravního centra" (makedonsky "Транспортен центар") zahrnuje kromě železniční stanice také obchody a autobusové nádraží. V polovině 60. let se jednalo o pokrokový návrh, který vypracoval japonský architekt Kenzo Tange.  Výstavba nádraží probíhala 10 let. Vznikla na nejdelším mostě na území Severní Makedonie v délce 1450 metrů, který kromě několika tříd východní části města překonává také řeku Vardar. Most, na kterém se nádraží nachází, je široký 700 m a má 10 nástupišť. Dokončeno však bylo pouze šest. Na výstavbu nádraží bylo spotřebováno 70 000 m betonu a 11 000 tun železa. Stavba byla od počátku navržena tak, aby odolala dalšímu případnému zemětřesení. Na realizaci nádraží dohlížel od začátku až do konce sám Kenzo Tange, který také položil i její základní kamen.  Budova nádraží byla slavnostně otevřena v roce 1981 a od té doby slouží jako hlavní stanice pro severomakedonskou železniční síť. Stanice byla často kritizována jako předimenzovaná pro potřeby města, které mělo méně než půl milionu obyvatel. Nebyla navíc dokončena celá.  V druhé dekádě 21. století byla nicméně ve špatném technickém stavu (poničené osvětlení a zastaralé vybavení), a tak bylo rozhodnuto o její modernizaci. Ta se uskutečnila v letech 2014–2015. Stavba stála 2,5 milionů eur; vláda investovala 15 % částky a zbytek pokryly prostředky z mezinárodních fondů. Kromě obnovy prostoru pro cestující byla také vyměněna signalizace v prostoru nádraží. Byly také zcela vyměněny výtahy ve stanici.

Obraz v kultuře.

Na skopském nádraží začíná děj filmu "Tetování" z roku 1991.

Nádraží Skopje () představuje hlavní uzel železniční dopravy v severomakedonské metropoli. Nachází se nad třídou "Bulevar Kuzman Josifovski Pitu" jihovýchodně od centra města. Nádraží, které vzniklo po rozsáhlém zemětřesení, se nachází na masivním betonovém mostě, stranou historického centra města.

Der Bahnhof Skopje (mazedonisch: Железничка станица Скопје) ist der bedeutendste Bahnhof der nordmazedonischen Hauptstadt Skopje. Sämtliche Nah- und Fernverkehrsverbindungen beginnen dort. Betreiber ist das staatliche Eisenbahninfrastrukturunternehmen "Makedonski Železnici Infrastruktura" (MŽI).


Charles Stewart, 3. markýz z Londonderry

Charles Vane, 3. Marquess of Londonderry

Vojevůdce a diplomat napoleonských válek.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Stewartů, pravděpodobně vzdáleně příbuzného s královským rodem Stuartovců. V této linii rod v 17. století přesídlil ze Skotska do Irska. Narodil se jako syn 1. markýze z Londonderry z jeho druhého manželství Frances Pratt (1751–1833), dcerou lorda kancléře 1. hraběte z Camdenu. V šestnácti letech vstoupil do armády a zúčastnil se francouzských revolučních válek, v době povstání v Irsku (1798) byl zraněn a dosáhl hodnosti plukovníka. V roce 1800 byl poslancem irského parlamentu, po sloučení Británie s Irskem byl poslancem Dolní sněmovny (1801-1814, zastupoval hrabství Londonderry), v hodnosti plukovníka byl od roku 1803 pobočníkem krále Jiřího III. V letech 1807–1809 byl ve funkci státního podsekretáře zahraničí podřízeným svého bratra Roberta.  Mezitím se aktivně zúčastnil napoleonských válek, pod maršálem Wellingtonem bojoval na Pyrenejském poloostrově, vynikl v bitvách u Talavery a Bussaca, v roce 1809 odmítl nabídku na funkci generálního inspektora portugalské armády. V roce 1810 byl povýšen na generálmajora a obdržel poděkování parlamentu. V letech 1813–1814 byl vyslancem v Berlíně a jako komisař spojeneckých armád byl zraněn v bitvě u Chlumce (1813), poté se zúčastnil mírových jednání a byl jedním ze signatářů Pařížského míru (1814). V letech 1814–1823 byl vyslancem ve Vídni a spolu s bratrem také účastníkem Vídeňského kongresu (1814–1815). Zároveň se stal členem Tajné rady, získal hodnost generálporučíka a jako baron Stewart byl povolán do Sněmovny lordů (1814), mimoto byl jmenován i královským komořím. Jako diplomat zastupoval Británii na kongresech Svaté aliance v Opavě (1820), Lublani (1821) a Veroně (1822). Po bratrovi zdědil titul markýze z Londonderry (1822), poté získal ještě britský titul hraběte Vane (1823) a vrátil se do Anglie.  Díky účasti v napoleonských válkách obdržel řadu zahraničních záslužných řádů, získal portugalský Řád věže a meče (1813), pruský Řád černé orlice (1813) a Řád červené orlice (1814), švédský Řád meče (1813) a ruský Řád sv. Jiří (1813). V Británii získal Řád lázně (1815) a rok před smrtí se stal i rytířem Podvazkového řádu (1853). V letech 1842–1854 byl lordem-místodržitelem v hrabství Durham, kde měl majetkové aktivity.  Uplatnil se také jako spisovatel a vojenský teoretik, napsal dvě knihy vzpomínek vztahujících se k napoleonským válkám ("History of the War in Spain", 1829; "Narrative of the late war in Germany and France", 1833), byl autorem dvou cestopisů ("Recollections of a tour in the North of Europe", 1838; "Steam voyage to Constaninople", 1842). V letech 1849-1853 vydal ve dvanácti svazcích paměti svého staršího bratra vikomta Castlereagha.

Rodina a potomstvo.

Byl dvakrát ženatý, jeho první manželkou byla od roku 1804 Catherine Bligh (1774–1812), dcera 3. hraběte Darnleye. Podruhé se oženil v roce 1818 s Frances Vane–Tempest (1800–1865), která byla ve své době jednou z nejbohatších dědiček v Anglii. Na základě převzetí jejího dědictví v severovýchodní Anglii (hrabství Durham) Charles přijal v roce 1821 příjmení "Vane". V dalších generacích užívali potomci příjmení Vane, případně Vane–Tempest, až v roce 1885 se vrátili i k příjmení Stewart (respektive "Vane–Tempest–Stewart")  Potomstvo:

Rodová sídla.

Sňatkem s Frances Vane-Tempest získal majetek v hrabství Durham se zámky "Wynyard Park" a "Seaham Hall". Zámek Wynyard Park nechal přestavět nákladem 130 000 liber. Z hospodářského hlediska měla význam těžba uhlí, která se v Durhamu začala v 19. století rozvíjet a markýzům z Londonderry přinášela vysoké zisky. Jako rodové dědictví převzal v roce 1822 statky v Irsku. Zdejší hlavní rodové sídlo "Mount Stewart",které nechal přestavět nákladem 150 000 liber. V Londýně zakoupil v roce 1819 palác "Londonderry House" (dříve Holderness House), který užívali jeho potomci při pobytech v hlavním městě až do 20. století.  Z dalších generací markýzů z Londonderry vynikli irský místokrál a ministr školství Charles Vane–Tempest–Stewart, 6. markýz z Londonderry a ministr letectva Charles Vane–Tempest–Stewart, 7. markýz z Londonderry.

Charles William Stewart (Vane), 3. markýz z Londonderry ("Charles William Stewart (Vane), 3rd Marquess of Londonderry, 3rd Earl of Londonderry, 1st Earl Vane, 3rd Viscount Castlereagh, 1st Viscount Seaham, 3rd Baron Londonderry, 1st Baron Stewart") (18. května 1778, Dublin, Irsko – 6. března 1854, Londýn, Anglie) byl britský vojevůdce, diplomat a spisovatel, mladší bratr dlouholetého ministra zahraničí vikomta Castlereagha. Vynikl jako voják za napoleonských válek, v nichž dosáhl hodnosti generála, poté byl vyslancem ve Vídni a účastníkem mezinárodních kongresů. Jako vojenský teoretik vydal několik spisů k napoleonským válkám.

Charles William Vane, 3. Marquess of Londonderry (bis 1822 "Charles William Stewart", von 1814 bis 1822 war er bekannt unter seinem Titel "Lord Stewart"; * 18. Mai 1778 in Dublin; † 6. März 1854 in London) war ein britischer Offizier, Politiker und Diplomat.


O albu.

Album bylo nahráváno ve městě Seattle, stát Washington mezi lety 2009 a 2012. Prvním singlem byla píseň "My Oh My", vydaná v prosinci 2010, ta však v hitparádách propadla a její neúspěch odložil vydání alba. Nakonec se objevila jen jako bonus píseň na deluxe verzi alba. V roce 2011 byly vydány další dva singly "Wing$" a "Can't Hold Us". Singly v roce 2011 zaznamenaly jen malý úspěch.  V roce 2012 byl vydán další singl "Same Love" featuring Mary Lambert, který vstoupil do žebříčku Billboard Hot 100 na 99. pozici. Skutečným úspěchem se stala až píseň "Thrift Shop" featuring Wanz, vydaná v srpnu 2012. Píseň se postupně vyšplhala až na první pozici, kde se počátkem roku 2013 udržela šest týdnů. Také se jí prodalo přes šest milionů kusů. Její úspěch pomohl i dalším singlům. V polovině února 2013 singl "Can't Hold Us" dobyl první příčku a singl "Same Love" jedenáctou příčku.  V říjnu 2013 byl zveřejněn šestý singl "White Walls" featuring Schoolboy Q. Ten se vyšplhal na 15. příčku US žebříčku.  V České republice se umístily následující singly: "Thrift Shop" (4. příčka), "Can't Hold Us" (4. příčka), "Same Love" (12. příčka) a "White Walls" (74. příčka)  Album bylo vydáno 9. října 2012. V prvním týdnu prodeje se ho v USA prodalo 78 000 kusů, a tím debutovalo na druhé příčce žebříčku Billboard 200. Postupně však tržby rostly a celkem se ho v USA prodalo 1 378 000 kusů. Tím získalo certifikaci platinová deska od americké asociace RIAA.  Na 56. předávání hudebních cen Grammy, konaném v lednu 2014, bylo album oceněno třemi cenami, a to za nejlepší rapové album ("The Heist"), nejlepší rapový počin a nejlepší rapovou píseň (obě za singl "Thrift Shop"). Také pomohlo duu k ceně pro nováčky roku.

The Heist je druhé studiové album amerického rappera Macklemorea a hudebního producenta Ryana Lewise. Bylo vydáno 9. října 2012 u nezávislé nahrávací společnosti Macklemore LLC.

The Heist () ist das Debütalbum des US-amerikanischen Hip-Hop-Duos Macklemore & Ryan Lewis. Es erschien am 9. Oktober 2012. Die deutsche Veröffentlichung folgte am 1. März 2013 über Warner.


Život.

Dětství a mládí.

Narodila se jako dcera anglického prince a bretaňského vévody Geoffroye II. z rodu Plantagenetů a Konstancie, dědičky Bretaně, dcery Conana Bretaňského. Eleonořin otec Geoffroy, pátý syn anglického krále Jindřicha Plantageneta, se roku 1186 během revolty vůči otci zdržoval v Paříži. Zúčastnil se tam rytířského klání, při kterém přišel o život. Ovdovělá Konstancie se poté ještě dvakrát provdala.  Po smrti Eleonořina otce zbyli králi Jindřichovi pouze dva synové, starší Richard Lví srdce a mladší Jan Bezzemek. Richard se stal roku 1189 králem Anglie a krátce po své korunovaci odjel na křížovou výpravu do Svaté země. Při návratu z kruciáty byl v prosinci 1192 u Vídně zajat lidmi rakouského vévody Leopolda V. a uvržen do vězení. 6. ledna 1193 se v Řezně setkal císař Jindřich VI. se svým vznešeným zajatcem. V únoru 1193 bylo dohodnuto, že Anglie zaplatí za propuštění svého krále císaři 100 000 hřiven stříbra a polovinu z této částky dostane vévoda Leopold Babenberský jako věno Eleonory Bretaňské, která se měla provdat za jeho syna.  Zároveň anglický král slíbil propuštění svých kyperských zajatců - Izáka Komnéna a jeho dcery, kteří byli příbuznými rakouského vévody. V únoru 1194 byl anglický král konečně propuštěn. V definitivní dohodě sepsané v červnu 1193 ve Wormsu byl Richardův slib, že do sedmi měsíců od svého propuštění pošle svou neteř Eleonoru Bretaňskou synovi rakouského vévody, aby s ní mohl uzavřít manželství. Pokud by se nevěsta ženichovi nezamlouvala, bude Richard slibu zbaven. V prosinci 1194 se tedy Eleonora v doprovodu dcery svrženého Izáka vydala na dlouhou cestu do Rakous. Babenberský vévoda Leopold však 26. prosince spadl z koně a po neúspěšné amputaci zanícené nohy zemřel. Eleonořin průvodce Balduin z Béthune po obdržení této zprávy vydal příkaz k návratu do Francie a Leopoldův syn se své nevěsty nedočkal. O rok později se měl v rámci anglicko-francouzské mírové smlouvy stát Eleonořiným manželem francouzský princ Ludvík. I z této svatby sešlo.

Zajetí a věznění.

Richard Lví srdce zemřel roku 1199 a zanechal po sobě dva dědice - bratra Jana Bezzemka a Eleonořina bratra Artura, kteří se pustili do bojů o tučné dědictví. V létě roku 1202 se mladičký Artur dopustil chyby a oblehl svou babičku Eleonoru Akvitánskou na hradě Mirebeau. Král Jan svou matku záhy osvobodil a Artura společně s dalšími spiklenci zajal. Eleonora byla v zajetí pravděpodobně již předtím. Dědičkou Bretaně se po Arturově brzké smrti stala za podpory bretaňských baronů a duchovenstva Eleonořina nevlastní sestra Alix z Thouars.  Eleonora byla na příkaz strýce Jana odvezena do anglického hrabství Dorset na hrad Corfe, kde byla vězněna za poměrně dobrých podmínek. Nesměla se však přes svou opěvovanou krásu - měla přezdívku "bretaňská perla" ("Pearl of Brittany" nebo také "Fair Maid of Brittany") - nikdy provdat a byla přísně hlídána ještě jako starší žena.  Zda byla Eleonora až do své smrti roku 1241 vězněna jen na hradě Corfe, není zcela jasné. Některé zdroje uvádějí jako místo jejího věznění po celou dobu 39 let hrad v Bristolu. Dokumenty krále Jindřicha III., syna Jana Bezzemka a Eleonořina věznitele po Janově smrti, uvádějí hrad Gloucester jako místo jejího nuceného pobytu a sumu 117 liber, která byla za celou dobu na tomto místě za Eleonoru vydána. Zemřela v srpnu 1241 a byla pohřbena nejdříve v převorství sv. Jakuba v Bristolu a poté v klášteře Amesbury. Král Jindřich po jejím skonu věnoval klášteru peníze a pozemky, jež měly zaručit pravidelné bohoslužby vedoucí ke spáse duše zesnulé i jejího bratra Artura Bretaňského.

Eleonora Bretaňská ( "Eleonora Breizh", "Aliénor de Bretagne", 1182/84 – 10. srpna 1241) byla hraběnka z Richmondu. a dědička Bretaně. Většinu svého života strávila jako zajatkyně králů Jana Bezzemka a Jindřicha III. na anglické půdě.

Eleonore von der Bretagne (englisch "Eleanor of Brittany", auch bekannt als "Fair Maid of Brittany", "Damsel of Brittany", "Pearl of Brittany" oder "Beauty of Brittany"), (* um 1184; † 10. August 1241 in Bristol Castle oder Corfe Castle (Dorset)) war eine dem Haus Plantagenet entstammende englische Prinzessin. Aufgrund ihrer Thronansprüche wurde sie während der Regierungen von Johann Ohneland und Heinrich III. von 1202 bis zu ihrem Tod gefangen gehalten.


Pozadí vypuknutí války.

Král Jan byl v červnu 1215 přinucen skupinou vlivných baronů, kteří měli dost neúspěšné a despotické Janovy vlády, potvrdit "požadavky baronů". Král se zavázal ctít ustanovení této listiny a 15. června 1215 to stvrdil svou pečetí, za což mu 19. června 1215 baroni obnovili přísahu věrnosti jako králi. Formální dokument obsahující ustanovení dohody byl vyhotoven královými úředníky 15. července a tato listina je originálem Magny Charty.  Magna Charta z roku 1215 obsahuje ustanovení, která nemohl přijmout žádný středověký král, pokud nechtěl být pouhým formálním vládcem. Například článek 61, bezpečnostní ustanovení, dovoloval skupině 25 baronů odstranit kdykoli krále použitím síly. To bylo právní ustanovení nazývané "distraint", které se ve středověku běžně používalo ale nikdy ve vztahu vůči králi. Po několika měsících neúspěšných vyjednávání vypukla otevřená občanská válka mezi vzbouřenými barony a králem.

Průběh války.

Ludvíkova invaze.

Prvotní příčinou války byla Magna Charta, ale brzy se stala válkou dynastií o anglický trůn. Baroni byli nuceni vzdorovat silnému králi a tak se obrátili s prosbou o pomoc na prince Ludvíka. Od ovládnutí Anglie Normany uplynulo teprve 150 let a vztahy mezi Anglií a Francií nebyly příliš vřelé. Na počátku, v listopadu 1215, Ludvík vypomohl baronům zasláním skupiny rytířů pro obranu Londýna. Později souhlasil i s invazí a to i přesto, že jeho otec i papež ho od tohoto úmyslu odrazovali.  V květnu 1216 se Ludvíkova flotila vylodila na anglickém pobřeží v Kentu. Jan se rozhodl stáhnout do Winchesteru a tak se Ludvík při svém tažení do Londýna nesetkal téměř se žádným odporem. Do Londýna, kde ho přivítali vzbouření baroni, vstoupil bez problémů. Zde byl prohlášen za krále (ale nebyl korunován). Mnoho dalších důležitých šlechticů, včetně Alexandra Skotského, ho přišlo do Londýna přivítat. Někteří Janovi spojenci, když viděli, že se situace změnila, se přiklonili na stranu vzbouřených baronů.

První obléhání Doveru.

Mezitím se mu francouzský král, jeho otec, posmíval, že se pokouší ovládnout Anglii bez toho, aby ovládl klíčové místo – Dover. Královské hrady v Canterbury a Rochesteru, okolní města a většina Kentu byla v Ludvíkových rukou, ale když se vypravil dobýt hrad v Doveru, ten byl připraven. Jeho velitel, Hubert de Burgh měl zkušenosti s obranou hradu Chinod z roku 1205 a měl k dispozici dobře vyzbrojenou posádku.  První obléhání Doveru bylo zahájeno 19. července a Ludvíkovo vojsko zaujalo pozice na severní straně hradu. Jeho mužům se podařilo dostat k severní bráně hradu, ale de Burghovi vojáci je odrazili. Mezitím byly Ludvíkovy síly v Kentu napadány gerilovými skupinami lučištníků Viléma z Cassinghamu. Po třech měsících neúspěšného obléhání hradu Ludvík ustoupil od obléhání a vrátil se do Londýna.

Obléhání Windsoru a Rochesteru.

Kromě Doveru, byl jediným dalším hradem, který vzdoroval Ludvíkovi Windsorský hrad, kde asi 60 věrných rytířů odolávalo dvouměsíčnímu obléhání, navzdory vážnému poškození dolních hradeb. Zdá se, že tento úspěšný odpor vycházel ze zkušeností při předchozím obléhání baronskými vojsky v roce 1189.  Roku 1206 Jan utratil velké množství prostředků na opravu hradu v Rochesteru a udržoval na něm svou posádku v době před podepsáním Magny Charty. Ale součástí dohody s barony bylo i převedení hradu do rukou Stephena Langtona, arcibiskupa z Canterbury. Vzbouření baroni poté na hrad vyslali své vojsko vedené Vilémem de Aubigny. A tak, v říjnu 1216, při svém tažení z Doveru do Londýna narazil Jan na hrad obsazený nepřátelskými silami.  Jan začal Rochester obléhat 11. října. Vzbouřenci očekávali posily z Londýna, ale Jan nechal zapálit jedinou cestu z hradu, most přes Medway. Poté královi vojáci postavili obléhací stroje a podařilo se jim zbořit část obranných hradeb. Později se jim podařilo zbořit rohovou věž a postupně, 30. listopadu, i dobýt hrad. Jan chtěl nechat původně všechny obránce popravit, ale jeden z jeho kapitánů, ho přesvědčil, aby popravil pouze jednoho pro výstrahu. Jan zemřel příští rok a tak hrad nechal opravit až jeho následník Jindřich III.

Smrt krále Jana.

Král Jan zemřel 18. října 1216 v Lincolnshire a s ním i hlavní příčina sporu. Ludvík se tak stal pro barony větším problémem, než Janův devítiletý syn Jindřich. Pierre des Roches, biskup winchesterský a s ním mnoho baronů si pospíšilo, aby Jindřicha korunovali anglickým králem. Londýn byl ovládán Ludvíkem a tak Jindřicha odvezli do gloucesterského opatství a tam ho, za přítomnosti papežova legáta, Gualy Biccheriho, 28. října 1216 korunovali.  Magna Charta byla 12. listopadu znovu vydána Jindřichovým jménem s některými novými články a s vypuštěním sporného článku 61. Tento dokument podepsal králův regent Vilém Marshal. Větší část země byla oddaná Ludvíkovi, ale jihozápad a Midlands upřednostňovala Jindřicha. Marshal požíval velké úcty a žádal barony, aby neobviňovali mladého krále za otcovy skutky. Také přislíbil, že on a další královi regenti budou vládnout ve shodě s Magnou Chartou. Navíc se mu podařilo zajistit papežovu podporu, který již předtím Ludvíka exkomunikoval.

Ludvíkova porážka.

Vilémovi se postupně podařilo, aby se většina baronů přiklonila na stranu Jindřicha a Ludvík aby byl vyhnán ze země. Střety obou stran trvaly skoro rok a půl. 6. prosince obsadil Ludvík hertfordský hrad, ale povolil rytířům, kteří ho bránili, aby se vzdálili se svými koňmi i zbraněmi. Na konci prosince dobyl berkhamstedský hrad a k bránicím se rytířům se zachoval podobně. Na počátku roku 1217 se Ludvík rozhodl vrátit do Francie, aby obnovil své síly, ale při své cestě na jih se střetl s odporem v Kentu a Sussexu a utrpěl ztráty.  Vzhledem k tomu, že s Doverem byl uzavřen mír, mohla jeho posádka narušovat spojení Ludvíka s Francií a tak se Ludvík vylodil v Doveru s úmyslem zahájit jeho druhé obléhání. Francouzský tábor, zřízený poblíž doverského hradu, byl ale brzy napaden a vypálen silami Viléma z Cassinghamu, právě v době kdy dorazila flotila s posilami a Ludvík tak byl nucen vylodit se v Sandwichi a dorazit k Doveru po souši. Poté, 12. května, zahájil druhé obléhání hradu. Jeho armáda byla zaměstnána obléháním a tak síly Viléma Marshala a Falka de Breaute byly schopny napadnout a způsobit těžké ztráty vojsku baronů v lincolnském hradu, kteří podporovali Ludvíka.  Vilém Marshal se připravoval obléhat Londýn. V mezičase ale Ludvík utrpěl dvě další těžké porážky, tentokrát v námořních bitvách u Doveru a Sandwiche, způsobené vojsky vedenými Hubertem de Burgh. Kolona, která měla posílit Ludvíkovu armádu byla zničena a Ludvík tak téměř nebyl schopen pokračovat v boji.

Ukončení války.

Po roce a půl byla většina vzbouřených baronů poražena a Ludvík se musel vzdát nároku na anglický trůn. 11. září 1217 byl nucen podepsat mírovou dohodu z Lambethu. Akceptoval symbolickou částku za odstoupení nároku na anglický trůn a vrátil se do Francie. Uvádí se, že naléhal na svého otce, francouzského krále, aby Jindřichovi vrátil půdu, kterou zabavil Janovi Bezzemkovi.

První válka baronů (1215–1217) byla kombinace občanské války v Anglii mezi silami vzbouřených baronů vedených Robertem Fitzwalterem a vojskem krále Jana Bezzemka s invazí francouzského vojska vedeného francouzským princem Ludvíkem, který byl vyzván anglickými barony, aby na ostrovním trůnu nahradil současného krále Jana.

Der Erste Krieg der Barone () (1215–17) war ein Bürgerkrieg im mittelalterlichen England. Eine Gruppe englischer Barone opponierte offen gegen die tyrannische Herrschaft König Johanns Ohneland. Unter dem Druck dieser Adelsopposition musste der König im Juni 1215 die Magna Carta anerkennen. Als er sich jedoch wenig später mit Unterstützung des Papstes über die Bestimmungen der Magna Carta hinwegsetzte, kam es ab September 1215 zum offenen Bürgerkrieg zwischen dem König und den rebellierenden Baronen, die einen Sohn des französischen Königs als englischen König einsetzten. Nach dem Tod von König Johann im Oktober 1216 erkannte der für Johanns minderjährigen Sohn Heinrich III. eingesetzte Regent die Magna Carta an, worauf die Mehrzahl der englischen Barone sich wieder auf die Seite des jungen Heinrichs III. stellte. Schließlich musste der französische Prinz nach militärischen Niederlagen im September 1217 auf seinen Thronanspruch verzichten und mit seinem Heer England verlassen.


Život.

Epstein se narodil v roce 1953 do židovské rodiny v newyorské čtvrti Brooklyn. Vyrostl na Coney Islandu.  Maturoval na Lafayette High School v roce 1969, poté navštěvoval Cooper Union, ze které ale odešel stejně jako později z Courant Institute of Mathematical Sciences. V letech 1973–1975 vyučoval vyšší matematiku a fyziku na Dalton School v newyorském Manhattanu. Mezi jeho studenty patřily i děti Alana Greenberga, CEO firmy Bear Stearns.  Tam v roce 1976 Epstein přešel v pozici opčního kupce, kde pracoval pro vysokoziskové klienty. U Bear Stearns se mu dařilo, až se v roce 1980 stal společníkem firmy.  V roce 1982 založil svou vlastní finančně poradenskou firmu J. Epstein & Co. a řídil kapitál svých klientů o výši překračující 1 mld. dolarů. V roce 1996 přejmenoval svou firmu na Financial Trust Company a kvůli daním ji přesídlil na Panenské ostrovy.  Od 90. letech 20. století si spolu s růstem jeho firmy začal budovat několik nemovitostí. V roce 1992 koupil devítipatrovou budovu Birch Wathen Lenox School na newyorské Upper East Side a přestavil ji na svou obrovskou rezidenci – největší v Manhattanu. Mezi jeho další nemovitosti patří vila na floridské Palm Beach; ranč s 10 tisíci akry půdy s panským sídlem poblíž Stanley, New Mexico; vlastní i příhodný byt v Paříži či soukromý ostrov poblíž Saint Thomas na Amerických Panenských ostrovech, nazvaný Little Saint James, se zámečkem a budovami pro hosty. Přelom století bylo též období, kdy Epstein vystoupal mezi elitu a důvěrně se seznámil s různými celebritami a smetánkou nejen ze Spojených států. V té době měl vlastní letoun Boeing 727, který nalétal 600 hodin ročně, často s významnými hosty jako britský princ Andrew, vévoda z Yorku, Kevin Spacey nebo Bill Clinton, se kterým podle letových záznamů cestoval 26×. Pro média si jeho Boeing vysloužil přezdívku „Lolita express“.  V roce 2000 založil Jeffrey Epstein VI Foundation, nadaci pro vědu výzkum, která financovala různé vědecké projekty, mj. univerzit v Princetonu, New Jersey nebo Harvardu. Rozsah těchto aktivit není přesně známý, řádově je odhadován v desítkách milionů dolarů.  V roce 2005 podala jistá žena na policii v Palm Beach prohlášení, že její čtrnáctiletá nevlastní dcera byla dopravena do Epsteinovy tamní vily, kde se pro něj měla svléknout a provést mu masáž. Policie na základě toho začala jedenáctiměsíční utajované vyšetřování, do kterého se později přidala FBI. Během něj bylo zjištěno, že Epstein platil za eskort dívek do svého sídla, se kterými měl následně sex a některé z nich byly nezletilé. V rámci vyšetřování bylo pod přísahou vyslechnuto 17 svědků a pro jejich výpovědi bylo nalezeno velké množství důkazů (například fotografie), které výpovědi podporovaly. Podle článku v International Business Times z roku 2006 měl Epstein v sídle instalovaný kamerový systém, který sexuální akty s dívkami nahrával. V roce 2015 (již po verdiktu) přišel dodatečně deník The Guardian s článkem, podle něhož Epstein sexuální masáže a služby nezletilých dívek pronajímal celebritám, jež ve svém sídle hostil. FBI v té době vyslechla dalších 36 dívek, které měly být k tomuto účelu zneužito a které zahrnovaly mnoho navzájem potvrzených detailů a skutečností. Vyšetřování vyústilo v 53stránkové federální obvinění.  Epstein si na svoji obhajobu zaplatil několik elitních právníků, kteří dosáhli toho, že případ byl projednáván neveřejně a dívky, které se staly obětí sexuálního zneužití, nemohly svědčit, protože se o detailech případu nedozvěděly. Epstein byl nakonec odsouzen k 18 měsícům „vazby s pracovním povolením“ (z nichž vykonal 13 měsíců). Po tuto dobu přespával v prázdném, soukromém křídle zařízení v Palm Beach (stát Florida) s tím, že jinak byl po 6 dní v týdnu, 12 hodin denně propouštěn na svobodu – v toto období ho jeho soukromý řidič vozil do práce a navečer zpět. Epstein jinak nebyl nijak omezen, mohl cestovat po Státech i létat svým soukromým letadlem na Panenské ostrovy. Na konci svého podmínečného propuštění bylo jeho jméno vloženo do registru sexuálních deviantů, úroveň 3 (vysoké riziko recidivismu).  V roce 2019 byl nalezen mrtev ve své cele, když čekal ve vazbě na proces kvůli zneužívání nezletilých dívek. Epstein spáchal za záhadných okolností sebevraždu. Dozorci, kteří ho měli hlídat, během služby údajně usnuli, a na jeho cele nebyly žádné kamery.  Mezi Epsteinovy známé patřily mnohé vlivné a prominentní osobnosti, například mediální magnáti Rupert Murdoch a Michael Bloomberg, saúdský princ Mohamed bin Salmán, britský miliardář Richard Branson, režisér Woody Allen, herci Kevin Spacey, Alec Baldwin a Chris Tucker, bývalý britský premiér Tony Blair, zpěvák Michael Jackson, bývalý americký prezident Bill Clinton, členové rodin Kennedyů, Rockefellerů a Rothschildů, princ Andrew, americký prezident Donald Trump nebo bývalý izraelský premiér Ehud Barak.

Jeffrey Edward Epstein (20. ledna 1953 New York – 10. srpna 2019 New York) byl americký finanční poradce, filantrop do vědy a registrovaný sexuální delikvent.

Jeffrey Edward Epstein (* 20. Januar 1953 in New York City; † 10. August 2019 ebenda) war ein US-amerikanischer Investmentbanker und verurteilter Sexualstraftäter. 2019 war er angeklagt worden, einen Ring zur Bereicherung an sexueller Ausbeutung von Minderjährigen unterhalten zu haben. Während der Vorbereitung auf den Prozess starb er in der Haft; laut Obduktionsbericht durch Suizid. Die Todesumstände lösten einen Justizskandal aus, gefolgt von zahlreichen Verschwörungstheorien.


Vznik.

Vznik písně je kladen do poloviny prosince roku 1966 do zákulisních prostor londýnského klubu Upper Cut. Jimi Hendrix tehdy hrál kytarový rif, který uslyšel Chas Chandler, producent The Jimi Hendrix Experience, a řekl Hendrixovi, aby si ten rif zapamatoval, rozpracoval a připsal k tomu text. Chandler totiž vycítil, že by z toho mohl být další singl po nedávno vydaném „Hey Joe“. Ještě v prosinci téhož roku tedy Hendrix skladbu dokončil. K nahrávání došlo nejprve v DeLane Lea Stuios v Londýně, na popud Chase Chandlera však byla skladba nahrána znovu v Olympic Studios.

Text.

Název Purple Haze by se dal přeložit jako „purpurová mlha“ či poetičtěji jako „nachový opar“. Termín „Purple Haze“ se pak používá pro LSD produkované Owsley Stanleym.  Onen „purpurový opar“ bývá někdy dáván do souvislosti s Hendrixovými experimenty s drogami, skutečnost je však nejspíše poněkud odlišná o objevuje se hned několik verzí, odkud mohl Hendrix inspiraci k názvu písně, potažmo k celému textu, čerpat. Podle Keitha Althama název Purple Haze odkazuje ke sci-fi novele "Night of Light" amerického spisovatele Philipa José Farmera. Jimi Hendrix však v jednom z interview z roku 1967 prohlásil, že text k písni byl inspirován jeho snem, který byl o procházení se po dně moře. V jiných interview však zase prohlásil, že text byl inspirován hopijskou legendou či ženami. Text je značně lyrický a začíná slovy „Purple haze all in my brain“ (přibližně "Purpurový opar je všude v mém mozku"); tento motiv se v písni opakuje, vždy trochu v jiných podobách („Purple haze all in my eyes“ – "Purpurový opar je všude v mých očích" atd.).

Hudební stránka.

Skladba začíná kytarovým rifem za doprovodu basové kytary, postupně se přidají bicí s Hendrixovým zpěvem. Skladba obsahuje klasický, tzv. Hendrixův akord – dominantní septakord E♯9. V písni zazní mezi prvními. Zvuk kytary je výrazně ovlivně použitým efektem Octavia, který vyvíjel Roger Mayer, a efektem Fuzz Face (Distortion). V závěru je ještě použito agresivní vibrato.

Vydání.

Délka původně nahrané skladby dosahovala 20 minut, avšak pro komerční účely byla zkrácena na necelé tři minuty. Purple Haze vyšla nejdříve jako singl spolu s písní „51st Anniversary“, která byla čistě po hudební stránce podobná „Purple Haze“, avšak kytara nedosahovala takových zkreslení s psychedelického nádechu jako v „Purple Haze“.  Singl byl vydán nejdříve ve Spojeném království, a to 17. března 1967; do hudebního žebříčku tam vstoupil na 39. místě, přičemž se vyšplhal až na 3. místo a celkově v žebříčku vydržel 14 týdnů. Ve Spojených státech byl singl „Purple Haze“ vydán o dva dny později, 19. června 1967. V žebříčku dosáhl nejvýše na 65. pozici, přičemž v žebříčku strávil 8 týdnů.  Ještě v roce 1967 se skladba vyšla na albu "Are You Experienced", které patří ke klíčovým albům The Jimi Hendrix Experience, potažmo rockové hudby 60. let.

Hodnocení.

V březnu roku 2005 "časopis Q" umístil skladbu „Purple Haze“ na první místo v žebříku 100 nejlepších kytarových písní. Časopis "Rolling Stone" skladbu umístil na 17. místo žebříčku 500 Greatest Songs of All Time („500 nejlepších písní všech dob“).

„Purple Haze“ je skladba Jimiho Hendrixe složená roku 1966 a vydaná v roce 1967. Jako singl vyšla 17. března ve Spojeném království, o dva dny později i ve Spojených státech (na B straně byla píseň „51st Anniversary“). V květnu téhož roku byla skladba umístěna na debutovém albu skupiny The Jimi Hendrix Experience s názvem "Are You Experienced". Píseň se stala jednou z archetypálních psychedelických drogových písní 60. let.

Purple Haze ist ein Lied von Jimi Hendrix, das er am 17. März 1967 als zweite Single der Jimi Hendrix Experience in Europa und am 19. Juni 1967 als erste Single in den USA veröffentlichte.


Děj.

Pekař a jeho žena si přejí dítě. Jejich rodina je však pod kletbou čarodějnice, která na ně kletbu seslala poté, co našla pekařova otce, jak krade na její zahradě. Pekařův otec ukradl kromě zeleniny pro svou těhotnou ženu i kouzelné fazole, kvůli kterým na čarodějku její matka seslala kletbu ošklivosti. Čarodějka mladému páru nabídne, že zruší kletbu, ale nejdříve ti dva musí získat ingredience na lektvar. Musí najít krávu bílou jako mléko, plášť rudý jako krev, vlasy kukuřičně žluté a střevíček z ryzího zlata. Později se pekař dozví, že se čarodějka žádného z těch předmětů nesmí dotknout, proto o to požádala je.  Čarodějčiny podmínky nakonec přivádí Pekaře a jeho ženu do kontaktu s Jackem, který prodává svou milovanou bílou krávu. Pekař ji s chlapcem vymění za kouzelné fazole, které jeho otec kdysi ukradl čarodějce. Po zasazení fazole vyrostou až do nebe. Dále se setkávají s Červenou karkulkou, jejíhož rudého pláště si všimli, když kupovala pečivo na cestě za babičkou. Jejich osudy se protnou i s Locikou, adoptovanou dcerou čarodějky (ve skutečnosti je to dítě, které čarodějka vzala pekařovým rodičům výměnou za zeleninu z její zahrady), kolem jejíž věže prochází pekařova žena cestou lesem; a s Popelkou, která narazí na pekařovu ženu, když utíká z plesu před princem.  Po sérii nepodařených pokusů a nehod pekař a jeho žena získají vše potřebné ke zlomení kletby. Každý dojde svého "šťastného konce". Popelka a Locika si berou své prince, Jack zaopatřuje svou matku penězi, které ukradl v zemi obrů v nebi, přičemž jednoho z obrů zabil. Červená karkulka a její babička jsou zachráněny před zlým vlkem a čarodějka po vypití lektvaru znovu získává své mládí a krásu.  Postavy však zjišťují, že jejich "šťastně až do smrti" nevypadá zase tak šťastně. Pekař se bojí, že se nedokáže dobře postarat o svého syna, stejně jako kdysi jeho otec, a pekařovu ženu svede Popelčin princ. Popelka přišla o iluze o životě na zámku. Lociku děsí vnější svět, který nikdy předtím neznala, a čarodějka zjistí, že se znovu získanou krásou přišla o svou moc. Z poslední zbývající fazole vyroste další stonek do nebe, po kterém sleze obrova žena a začne terorizovat království, protože chce, ať jí vydají Jacka, který zabil jejího manžela. Mezitím se hrdinové snaží vyřešit své (ne)šťastné konce. Čarodějka navždy ztratí svou dceru, která uteče pryč z království. Popelka se rozchází s princem, když se dozví o jeho nevěře. Karkulčina maminka a babička společně s Jackovou matkou a pekařovou ženou umírají.  Zbývající přeživší se nejprve dohadují, jestli Jacka dát obryni nebo ne, a brzy na to se začnou navzájem obviňovat z toho, jak každý přispěl svými činy k tragédii, která se stala. Nakonec ze všeho obviní čarodějku, protože vypěstovala kouzelné fazole. Ta je znechucená tím, že nejsou schopni přijmout zodpovědnost za své činy, rozhází zbývající fazole a tím znovu uvede do chodu kletbu své matky. Čarodějka zmizí a nechává přeživší jejich osudu.  Zhroucený pekař nechá své dítě Popelce a uteče pryč. Hluboko v lese ho ale navštíví duch jeho otce a řekne mu, jak moc se nenáviděl za to, co udělal, což přiměje pekaře vrátit se k ostatním. Pekař, Popelka, Jack a Karkulka se nakonec rozhodnou obrovu ženu zabít, ale před tím se Popelka s pekařem snaží vysvětlit Karkulce a Jackovi složitost a morální otázky pomsty. Společně obryni zabijí a snaží se pokračovat ve svých zničených životech. Nakonec se rozhodnou, že se všichni společně vrátí s pekařem do jeho domu a pokusí se začít znovu. Pekař se při vzpomínce na svou ženu rozhodne být dobrým otcem a začne vyprávět jejich synovi příběh o tom, jak se to všechno stalo. Hlas čarodějky zpovzdálí všechny nabádá k tomu, aby dali svým dětem dobrý příklad, protože ""děti naslouchají"" všemu - dobrému i špatnému - co jim rodiče říkají a hlavně skrze jejich činy se stávají dospělými.

Premiéra.

Premiéra traileru byla 31. července 2014. Druhý trailer byl vydán 6. listopadu 2014.  Světová premiéra se konala v Ziegled Theatre v New York City 8. prosince 2014. Premiéra v kině byla ve Spojených státech 25. prosince 2014. Premiéra v Český a Slovenských kinech je stanovena na 2. dubna 2015.

Tržby.

K 2. lednu 2015 film vydělal přes 79 milionů dolarů.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 128 milionů dolarů v Severní Americe a 85 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 213,1 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 50 milionů dolarů. V Severní Americe byl oficiálně uveden 24. prosince 2014. Za první večer vydělal 1,1 milionů dolarů. Za první víkend docílil druhé nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 31 milionů dolarů.

Recenze.

Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 196 započtených recenzí 71 procent s průměrným ratingem 6,6 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 41 recenzí 69 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 47%.

Ocenění.

Film byl nominován na 3 Oscary v kateogoriích nejlepší produkční design, nejlepší kostymní design a nejlepší herečka v hlavní roli (Meryl Streepová). Coleen Atwoodová získala ocenění za nejlepší kostymní design ve fantasy filmu na předávání cen Costume Designers Guild Award. Film byl nominován za Zlatý glóbus v kategorích nejlepší film – muzikál nebo komedie, Emily Blunt získala nominaci v kategorii nejlepší herečka a Meryl Streepová v kategorii nejlepší herečka ve vedlejší roli. Na předávání cen MTV získal Meryl Streepová cenu v kategorii nejlepší zloduch. Obsazené získalo cenu Satellite Award v kategorii nejlepší obsazení ve filmu.

Čarovný les (v anglickém originále Into the Woods) je americký fantasy muzikálový film z roku 2014, jehož režisérem je Rob Marshall. Film je adaptací muzikálu Stephena Sondheima "Into the Woods", oceněného cenou Tony.

Into the Woods ist ein US-amerikanisches Fantasy-Musical von Rob Marshall aus dem Jahr 2014. Es handelt sich um die Verfilmung des gleichnamigen Broadway-Musicals von James Lapine und Stephen Sondheim, die auch beide an der Verfilmung beteiligt waren. Der Film, der auf einigen bekannten Märchen basiert, vermischt unter anderem "Rotkäppchen", "Rapunzel" und "Aschenputtel". In den Hauptrollen agieren Meryl Streep, Emily Blunt, James Corden und Anna Kendrick. "Into the Woods" hatte am 8. Dezember 2014 in New York Weltpremiere und startete am 19. Februar 2015 in den deutschen Kinos.


Popis.

Spermatocyty I. řádu.

Spermatocyty I. řádu, nazývané i primární spermatocyty, můžeme najít ve vrstvě nad spermatogoniemi. Tyto buňky jsou největšími buňkami, které jsou v semenném epitelu. Brzy po svém vzniku vstupují spermatocyty I. řádu do profáze prvního redukčního dělení. Tímhle krokem je zahájena meióza. V tuto chvíli obsahuje primární spermatocyt 46 (44 + XY) chromozomů a 4N DNA (N značí buď haploidní set chromozomů [23 u člověka], či množství DNA v tomto setu obsažené). Buňka prochází během profáze čtyřmi stádii: leptotenním, zygotenním, pachytenním, a diplotenním. Dospívá až do stadia diakineze, ústící v separaci chromozomů. Profáze I. zracího dělení je dlouhá, trvá 22 dní. V semenném epitelu proto nacházíme četné spermatocyty I. řádu. V těchto stadiích meiózy dochází k překřižování ramének chromozomů (tzv. crossing-over). Poté vstupuje buňka do metafáze a v následující anafázi putují chromozomy k protilehlým pólům. Jádra spermatocytů I. řádu jsou charakterizovaná přítomností chromozomů v různých fázích spiralizace.

Spermatocyty II. řádu.

Spermatocyty II. řádu, nebo také i sekundární spermatocyty, obsahují pouze haploidní počet chromozomů 23 (22 + X nebo 22+ Y). Toto omezení jejich počtu (z 46 na 23) je doprovázeno snížením množství DNA v buňce (z 4N na 2N). Sekundární spermatocyty obsahují sférické jádro bez jadérek a mají cytoplazmu bohatou na ribozomy. Jsou uloženy ve 2-3 vrstvách v blízkosti lumen semenotvorného kanálku. Spermatocyty II. řádu zastihneme v řezech jen zřídka, protože jsou to buňky existující jen krátce, které zůstávají v interfázi jen malou chvíli a pak rychle vstupují do druhého meiotického dělení. Tímto dělením z nich vznikají spermatidy. Spermatidy jsou buňky, které obsahují 23 chromozomů. Vzhledem k tomu, že mezi prvým a druhým meiotickým dělením neprobíhá žádná S-fáze (syntéza DNA), je množství DNA v buňce zredukované na polovinu, čím vznikají haploidní (1N) elementy. Můžeme tedy říct, že výsledkem celého meiotického procesu jsou tedy buňky s haploidním množstvím chromozomů. S oplozením se pak navracejí k normálnímu diploidnímu počtu. Meióza tedy zaručuje svou redukční povahou konstantní (fixní) počet chromozomů každého živočišného druhu.

Spermatocyty jsou poslední generací buněk, která vzniká během dělení spermatogonií. V průběhu meiózy prochází spermatocyt dvojím následným dělením, které má za následek snížení počtu chromozomů i množství DNA v buňce na polovinu a vznik spermatid, a spermiogenezi. Při spermiogenezi procházejí spermatidy složitým procesem cytodiferenciace, která končí zralou spermií.

Spermatozyten sind Vorläuferzellen der Spermien in der Spermatogenese. Man unterscheidet zwei Typen: Spermatozyt 1. und 2. Ordnung. "Spermatozyten I" entstehen aus den Spermatogonien durch Eintritt in die erste Reifeteilung der Meiose. Dabei replizieren sie ihre DNA, so dass jedes Chromosom aus zwei Schwesterchromatiden besteht. Während der Prophase I der Meiose lagern sich diese aneinander und es kommt zum Austausch von Chromosomenteilstücken (Crossing-over).


Život.

Narodil se v rodině lékaře. Studoval na staroměstském gymnáziu a četba řeckých klasiků ho přivedla k myšlence stát se vojákem. Navzdory odrazování trval na svém rozhodnutí a roku 1824 nastoupil jako kadet k 28. pěšímu pluku. Vedle vojenských povinností se učil cizí jazyky. V letech 1838–43 vyučoval češtinu na Tereziánské vojenské akademii ve Vídeňském Novém Městě. Roku 1848 se účastnil obléhání Prahy; u Běchovic zachraňoval příslušníky ozbrojených sil, kteří utíkali z revolucí ovládaného města. Potom se zapojil do potlačování povstání ve Vídni a Uhrách. Za hrdinství v bitvě u Kápolny 27. února 1849 dostal vojenský záslužný kříž. Byl přijat do šlechtického stavu a stal se podplukovníkem.  Roku 1859 byl jmenován místním velitelem v Tridentu (pomáhal tam zraněným v italské válce – viz Bitva u Solferina) a o rok později v Mantově. Roku 1862 byl přeložen do Krakova. Mimo jiné byl přísedícím u válečného soudu, před kterým stanuli polští revolucionáři. Svou mírností jim v mnoha ohledech prospěl. V roce 1864 odešel do důchodu. Nikdy nezapřel svůj český původ, podporoval českou kulturu a literaturu.  Jeho synovcem byl Emanuel Salomon Friedberg-Mírohorský. Fialka na něj měl velký vliv, zejména na vojenské akademii, kdy na něho dohlížel a posiloval v něm české národní cítění. Společně pak byli oceněni za statečnost u Kápolny.

Literární (překladatelské) dílo.

Fialka vynikal svým vzděláním nad ostatní rakouské důstojníky. Vedle povinné němčiny uměl anglicky, francouzsky i slovanské jazyky. Přeložil několik prací Charlese Dickense – román "Oliver Twist" a povídky "Štědrý večer" a "Zvony". Je také autorem českého překladu "Nového cvičebního řádu c. k. pěchoty". Psal články do časopisů "Květy" a "Koruna chrudimská".

Moric Fialka (30. října 1809 Písek – 13. června 1869 Krakov), uváděný i s křestním jménem Mořic, byl český důstojník v rakouské armádě, novinář a překladatel.

Moric von Fialka, auch "Moritz Fialka" und "Mořic Fialka", (* 30. Oktober 1809 in Písek, Böhmen; † 13. Juni 1869 in Krakau, Galizien) war ein tschechisch-österreichischer Soldat, Autor und Übersetzer.


Charakteristika.

Dub mongolský je opadavý strom dorůstající výšky až 30 metrů. Borka je šedá a dlouho hladká. Letorosty jsou purpurově hnědé, lysé, hranaté, s lenticelami. Pupeny jsou protáhle vejcovité, 7 až 10 mm dlouhé. Listy jsou tuhé, obvejčité až úzce obvejčité, se 7 až 19 cm dlouhou a 3 až 11 cm širokou čepelí, na okraji na každé straně se 7 až 10 hrubými tupými (výjimečně zašpičatělými) zuby, na bázi úzce zakulacené až ouškaté, na vrcholu obvykle tupé, řidčeji špičaté. Listy jsou na líci tmavě zelené a lesklé, na rubu světlejší a řídce pýřité až olysalé nebo s chlupy pouze podél žilek. Řapíky jsou jen 2 až 8 mm dlouhé, lysé. Na podzim se listy barví do žlutých odstínů. Žilnatina je tvořena 10 až 18 páry postranních žilek. Samičí květenství jsou 5 až 20 mm dlouhá a tvoří se v úžlabích při vrcholu výmladků. Žaludy jsou po 2 až 6, úzce vejcovité, vejcovité až vejcovitě eliptické, 2 až 2,4 cm dlouhé a 1,3 až 1,8 cm široké, do 1/2 až 1/3 kryté polokulovitou šedavě chlupatou tlustou číškou s krátce třásnitými šupinami.

Rozšíření.

Dub mongolský je rozšířen v severní Číně, Japonsku, Mongolsku, východní Sibiři, Dálném východě a Kurilských ostrovech. Je to široce rozšířený a variabilní druh, rostoucí zejména ve smíšených lesích v nadmořských výškách 200 až 2500 metrů. Preferuje kyselé půdy a často roste na suchých výslunných svazích.

Význam.

Dub mongolský je v Česku celkem vzácně pěstován jako parková a sbírková dřevina. Je uváděn v několika exemplářích z Průhonického parku. Do Evropy byl zaveden v roce 1879.

Dub mongolský ("Quercus mongolica") je opadavý strom až 30 metrů vysoký. Pochází z Asie, kde je v některých oblastech široce rozšířen. V Česku je vzácně pěstován jako parkový strom.

Die Mongolische Eiche ("Quercus mongolica") ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Eichen ("Quercus") innerhalb der Familie der Buchengewächse (Fagaceae). Sie ist im östlichsten Russland, Nordchina, Korea und im nördlichen Japan verbreitet.


Život a kariéra.

Norbert Henrichs se narodil v roce 1935 ve městě Essen v oblasti řeky Rúr. Již v době studií se zaměřoval na humanitní obory. Studoval na univerzitě v Bonnu, dále na univerzitě v Mnichově a Kolíně, dostal akademický titul z filosofie, teologie, psychologie, historie a doktorský titul z filosofie, přesněji z existenciální hermeneutiky. Svou kariéru započal letech 1961 – 1966 jako středoškolský učitel. Dále pak roku od 1967 pracoval jako odborný akademický asistent na univerzitě v Düsseldorf na Institutu filosofie, kde mu byl v roce 1974 udělen titul profesor filosofie a informační vědy. V roce 1980 opustil Duseldorf a až do roku 1985 pracoval jako vědecký ředitel pro Společnost informací a dokumentací (Gesellschaft fúr Information und Dokumentation – GID) ve Frankfurtu nad Mohanem. V roce 1986 se však vrátil na univerzitu v Duseldorfu a opět působil jako profesor informační vědy. Za jeho působení na univerzitě byl v roce 1999 Institut filozofie přejmenován na Institut pro jazyky a informace (Institute for Language and Information).

Aktivity, členství.

Od roku 1970 byl rovněž konzultantem federální vlády v Bonnu v Berlíně a konzultantem vlády pro informační politiku ve Vestfálsku. Byl členem několika poradních výborů v Deutsche Forschungsgemeinschaft (Bonnu); Deutsche Bibliothek (Frankurtu); Deutsches Bibliotheksinstitut (Berlíně), Fachinformationszentren Mathematik, Physik, Astronomie (Karlsruhe); Sozialwissenschaften (Bonn), Sportwissenschaft (Köln) a členem některých vědeckých společenství.

Přínos pro IV.

Norbert Henrichs se k informační vědě, jako mnoho dalších, dostal přes dokumentaristiku. Již zde narazil na některé nedostatky. Z toho důvodu aktivně kritizoval tradiční informačně-vyhledávací systémy a metody.

Text-word method.

Vzhledem k tomu, že nepovažoval klasifikační systémy ani lexikony za dobrou metodu pro indexování filozofických článků, vynalezl (v roce 1967) novou metodu intelektuálního indexování, která má být adekvátní indexovací metodou pro humanitní vědy, jež nazval "Text-word method". Metodu lze přirovnat k dnešnímu tagování s tím rozdílem, že jsou využívány pouze „klíčová slova“ z daného dokumentu (zde narazil na jazykové obtíže, které však byly vyřešeny). Hlavní myšlenkou metody není reprezentace samotného dokumentu, ale tematické skupiny.

I&D Program.

Norbert Henrichs hrál klíčovou roli v plánování německého vládního programu pro rozvoj dokumentace a informace (I&D Program 1974–1977), který měl za úkol sloučit téměř 650 dokumentačních středisek do 20 informačních center. Tento program vyvolal ve své době celosvětové pozdvižení, jelikož ve světě neměl obdoby. Bohužel, program nebyl nikdy kompletně realizován a musel být zrušen, převážně kvůli špatnému financování.

Vysokoškolské vzdělaní v IV.

Sehrál také důležitou roli v budování informačně zaměřeného programu na univerzitě v Düsseldorfu. Původně se zde zaobíral optimalizací dokumentace filozofických materiálů, což vyústilo k vytvořenídatabáze (jedné z prvních vůbec) s Booleovým vyhledávacím systémem. Od dokumentaristiky to byl jen krůček k IV, jež jej začala fascinovat. Začal pořádat přednášky (1969-70) s informačně-vědní tematikou, jež měly nemalou odezvu. Z toho důvodu Filozofická fakulta povolila vypracování IV curricula, což vedlo k zvýšení zájmu a prestiže oboru. Podle Norberta Henrichse je informační věda o organizování znalostí, s velkým praktickým potenciálem. Curriculum tedy bylo laděno touto cestou. Informační věda byla studentům nabízena pod záštitou Filozofické a Matematicko-vědní fakulty jako „aplikovaná filozofie“. V dnešní době jde na Heinrich-Heine-University studovat obor „Informační věda a jazyky“.

K prostudování.

Největší úspěchy Norberta Henrichse jsou zaznamenány v práci: Pioneers of Information Science in Europe: The Oeuvre of Norbert Henrichs. Práce je také sumarizována v prezentaci "Pioneers of Information Science in Europe: The Oeuvre of Norbert Henrichs"  Práci " The Growing Crisis of Traditional Information Retrieval Systems - What is to follow?", jež popisuje krizi vyhledávacích systému té doby. I když se jedná o práci staršího data, stále obsahuje užitečné informace.

Odkazy.

Externí odkazy.

Seznam publikací

Norbert Henrichs ( 5. července 1935, Essen, Německo – 2. května 2016) je německý dokumentarista, vědec a profesor. Přestože některé jeho práce, jako například „Text-Word Method“ či kritika tradičních informačníě-vyhledávacích systémů, mají celosvětový charakter, většinu svého času věnoval rozvoji informační vědy ve své rodné zemi – Německu. Je znám jako jeden z pionýrů informační vědy v Evropě.

Norbert Henrichs (* 5. Juli 1935 in Essen; † 2. Mai 2016) war ein deutscher Informationswissenschaftler. Er war bis zu seiner Pensionierung Professor für Informationswissenschaft an der Heinrich-Heine-Universität Düsseldorf.


Historie.

Nejstarší písemný doklad o existenci Židů v Mostě je dlužní úpis z roku 1393 Boreše mladšího z Rýzmburka svým židovským věřitelům Ascherovi a Isákovi z Mostu.  Do poloviny 19. století bydleli Židé v okolních obcích v Hořanech, Lišnici a v Korozlukách. V Lišnici a Hořanech stály i synagogy.  V roce 1864 byla v Mostě zřízena modlitebna a v roce 1868 založena židovská obec. V roce 1872 byl položen základní kámen synagogy a o rok později došlo k jejímu otevření.  Roku 1878 byl v blízké Souši založen židovský hřbitov. Na počátku 20. století bylo u vnitřní strany ohradní zdi hřbitova oproti židovským zvyklostem pohřbívání zřízeno kolumbárium.  Po připojení Sudet ke Třetí říši v roce 1938 vstoupily také v Mostě v platnost tzv. Norimberské zákony. Během tzv. Křišťálové noci dne 10. listopadu 1938 byla nacisty vypálena i mostecká synagoga. Její zbytky byly později zbourány. Židovská komunita se během období holokaustu rozpadla. Po skončení války byla náboženská obec obnovena, ale později nebylo možné dodržet minjan, a proto zanikla. Dnes jsou mostečtí Židé členy Židovské náboženské obce v Teplicích.  Po druhé světové válce zůstal hřbitov opuštěný a zchátralý, jeho ohrada spadla a náhrobky zarostly. Na hřbitově byl zřízen památník vojákům padlým v první světové válce a v roce 1970 sem byly přeneseny ostatky pilota Julia Finka z druhé světové války.

Současnost.

Obnova hřbitova, tj. vyčištění od náletových dřevin a stavební úpravy, začala v 90. letech, ale postupovala velmi pomalu. V roce 1996 byl hřbitov zanesen do seznamu kulturních památek České republiky.  V roce 2008 byla v prostorách rekonstruované obřadní síně otevřena výstava o dějinách židovské komunity na Mostecku od středověku po období druhé světové války. Prostor má sloužit i jako vzdělávací centrum. Výstava je přístupná po telefonické dohodě se správcem objektu.

Židovský hřbitov v Mostě - Souši je kulturní památka v bývalé obci Souš, která je dnes místní částí města Mostu. Jedná se o jedinou movitou upomínku na předválečnou židovskou komunitu v Mostě. Správcem hřbitova založeného v roce 1878 je Židovská obec Teplice. Areál o rozloze 3474 m tvoří hřbitov s náhrobky, obřadní síň č. p. 688, márnice a ohradní zeď hřbitova.

Der Jüdische Friedhof in Souš u Mostu (deutsch "Tschausch"), einem Ortsteil der Stadt Most (deutsch "Brüx") im Okres Most in Tschechien, wurde 1878 angelegt. Der jüdische Friedhof ist seit 1996 ein geschütztes Kulturdenkmal.


Turnaj.

Podruhé v historii se turnaj konal v singapurské aréně Singapore Indoor Stadium, která jej hostila mezi 23. říjnem až 1. listopadem 2015. Představoval čtyřicátý pátý ročník ve dvouhře a jubilejní čtyřicátý ve čtyřhře. Událost organizovala Ženská tenisová asociace (WTA) jako součást okruhu WTA Tour 2015. Jednalo se o větší ze dvou závěrečných turnajů sezóny. Menším pak byl nově zřízený WTA Elite Trophy, hraný v následujícím týdnu po turnaji mistryň.  Singapur se stal historicky devátým dějištěm WTA Finals, od založení v roce 1972. Práva zakoupil minimálně na pět ročníků (2014–2018). Los dvouhry i čtyřhry proběhl 23. října v 20 hodin místního času.

Formát.

Soutěže dvouhry se účastnilo osm hráček, z nichž každá v úvodních čtyřech dnech odehrála tři vzájemné zápasy v jedné ze dvou čtyřčlenných základních skupin – červené a bílé. První dvě tenistky z každé skupiny postoupily do semifinále, které bylo hráno vyřazovacím systémem pavouka. První z bílé skupiny se utkala s druhou z červené skupiny a naopak. Vítězky semifinále se následně střetly ve finále o pohár Billie Jean Kingové.  Do soutěže čtyřhry nastoupilo osm párů. Její formát kopíroval singlovou část turnaje.

Kvalifikační kritéria.

Ve dvouhře byly žebříčkové body kumulovány ze šestnácti turnajů. Mezi ně se povinně započítávaly čtyři Grand Slamy, čtyři události Premier Mandatory a nejlepší výsledky ze dvou turnajů Premier 5. Ve čtyřhře byly žebříčkové body kumulovány z jedenácti nejlepších výsledků páru jakýchkoli turnajů v sezóně. Nemusely se tak povinně započítávat Grand Slamy ani události kategorie Premier.

Kritéria pořadí v základní skupině.

Konečné pořadí v základní skupině se řídilo následujícími kritérii:

Finanční odměny a body.

Celkový rozpočet turnaje mistryň činil 7 000 000 dolarů.

Ženská dvouhra.

Přehled hráček.

Serena Williamsová.

Sezónu zahájila v týmu s Johnem Isnerem na exhibičním Hopmanově poháru, kde ve finále podlehli polské dvojici složené z Agnieszky Radwańské a Jerzyho Janowicze.  Na Australian Open přehrála v závěrečném zápasu Marii Šarapovovou a devatenáctý grandslamový titul znamenal posun na druhé místo otevřené éry. Poté ukončila 14letý bojkot Indian Wells Masters, ovšem pro kolenní problémy před semifinále odstoupila. Osmou trofej si odvezla z Miami Open po výhře nad Carlou Suárezovou Navarrovou a stala se čtvrtou tenistkou historie, která vyhrála jeden turnaj alespoň osmkrát. První ze tří porážek v roce přišla v semifinále Mutua Madrid Open od Petry Kvitové. Ve finále French Open zdolala Lucií Šafářovovu. Vítězstvím se zařadila po bok dvou hráček historie, které dokázaly každý ze čtyř Grand Slamů získat alespoň třikrát.  Pošesté zdvihla nad hlavu mísu Venus Rosewater, když ve finále Wimbledonu přehrála Garbiñe Muguruzaovou. Stala se první ženou historie, jež vybojovala šest titulů na třech grandslamech a první tenistkou od Steffi Grafové, která triumfovala na třech úvodních majorech sezóny. Podruhé v kariéře také dobyla nekalendářní grandslam, tj. vyhrála čtyři Grand Slamy za sebou ve dvou kalendářních letech. Na žebříčku WTA z 13. července dosáhla, jako první tenistka od jeho zavedení, v roli světové jedničky více než dvojnásobný počet bodů před druhou v pořadí. Na Canada Masters ji zaskočila teenagerka Belinda Bencicová, které podlehla v semifinále. Pátý titul dovršila na Cincinnati Masters po výhře nad Simonou Halepovou. Na US Open nenašla v semifinálovém duelu recept na Italku Robertu Vinciovou, přestože získala úvodní set a v rozhodujícím měla k dobru brejk. Stanice ESPN to označila za jedno z největších vítězství v historii sportu. Tím byla přerušena její 33zápasová grandslamová neporazitelnost. Dne 1. října oznámila ukončení sezóny, aby mohla doléčit zranění a nabrat novou motivaci k tenisu.

Simona Halepová.

Rok otevřela titulem na čínském Shenzhen Open, když ve finále přehrála Timeu Bacsinszkou.  Na Australian Open skončila ve čtvrtfinále po porážce od Jekatěriny Makarovové po dvousetovém průběhu. Druhou trofej v roce přidala na arabském Dubai Tennis Championships, kde si v závěrečném duelu poradila s Karolínou Plíškovou. Nejlépe ohodnocený titul dosavadní kariéry dosáhla na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells po vítězství nad Srbkou Jelenou Jankovićovou.  Pokles formy v antukové části provázel její účast na French Open, kde ve druhém kole nestačila na Mirjanu Lučićovou Baroniovou. Následovalo vyřazení v úvodním zápase Wimbledonu proti Slovence Janě Čepelové. Během letní US Open Series přišlo zlepšení, když si zahrála dvě navazující finále v Torontu a Cincinnati. První z nich skrečovala pro vyčerpání s Belindou Bencicovou a ve druhém nenašla recept na Serenu Williamsovou. Na newyorském US Open skončila v semifinále po prohře s Flaviou Pennettaovou. Bodový zisk jí zajistil druhou účast na Turnaji mistryň.

Maria Šarapovová.

Do sezóny vstoupila trofejí z Brisbane International, na němž v boji o titul porazila srbskou hráčku Anu Ivanovićovou. Australian Open znamenalo finálovou účast a v ní porážku od světové jedničky Sereny Williamsové.  Mezi šestnáckou hráček skončila na Indian Wells Masters, když nenašla recept na Flavii Pennettaovou. Ve druhém kole Miami Open jí stopku vystavila Darja Gavrilovová. Také na antukovém Porsche Tennis Grand Prix dohrála ve svém úvodním zápase s Angelique Kerberovou. Porážka ukončila její sérii 64 antukových zápasů, v nichž vyhrála zápas vždy, když zvítězila i v úvodním setu. Během Madrid Open nenašla recept na Světlanu Kuzněcovovou. Zlepšení formy přišlo na Internazionali BNL d'Italia, kde ve finále zdolala Carlu Suárezovou Navarrovou.  V roli obhájkyně titulu na Roland Garros ji v osmifinálovém duelu zastavila Lucie Šafářová. Mezi poslední čtyřku hráček pronikla na wimbledonském pažitu, kde vypadla se Serenou Williamsovou. Celou letní US Open Series vynechala a na dvorce se vrátila až čínským Wuhan Open. Otevírací klání proti Barboře Strýcové však musela skrečovat pro natažení svalstva levého předloktí. Následně se odhlásila z povinného pekingského podniku China Open, aby se zotavila před již jistou účastí na Turnaji mistryň, kam zavítala poosmé.

Garbiñe Muguruzaová.

Do sezóny vstupovala mimo elitní dvacítku žebříčku a průlomový rok kariéry završila jako druhá nasazená a světová trojka na říjnovém Turnaji mistryň.  Z lednového Brisbane International odstoupila pro zranění hlezna. Na Apia International Sydney ji ve čtvrtfinále přehrála Němka Angelique Kerberová. Osmifinálovou účastí se rozloučila s Australian Open, kde vypadla se světovou jedničkou Serenou Williamsovou. Debutový postup do semifinále turnaje kategorie Premier 5 dosáhla na Dubai Tennis Championships. V zápase však podlehla Češce Karolíně Plíškové. Následovala šňůra porážek až do French Open, na němž se podruhé probojovala do čtvrtfinále majoru. Nad její síly však byla další česká reprezentantka Lucie Šafářová. Travnatý Wimbledon znamenal první start v grandslamovém finále, v němž nenašla recept na favorizovanou Američanku Serenu Williamsovou.  Pokles formy přišel během letní části, když nezvládla své úvodní zápasy na torontském Rogers Cupu, stejně jako na Cincinnati Masters. Následkem toho v srpnu ukončila dlouhodobou spolupráci s trenérem Alejem Mancisidorem, jehož vystřídal Sam Sumyk. Newyorský US Open přinesl vyřazení ve druhém kole od britské tenistky Johanny Kontaové. Kvalitnější výsledky se dostavily v asijské fázi roku, kde postoupila do finále Wuhan Open, v němž skrečovala bývalé světové jedničce Venus Williamsové pro poranění hlezna. Poté dosáhla na titul v nejkvalitněji hodnoceném turnaji dosavadní kariéry, když ovládla pekingský China Open z kategorie Premier Mandatory. V závěrečném utkání zdolala jednu ze soupeřek o účast na Turnaji mistryň Timeu Bacsinszkou.

Petra Kvitová.

Sezónu rozehrála na šenčenském turnaji, kde byla v semifinále nad její sílyTimea Bacsinszká. První titul roku si připsala na Apia International Sydney po finálové výhře nad krajankou Karolínou Plíškovou. Australian Open znamenal vyřazení ve třetím kole od útočně hrající teenagerky Madison Keysové.  Po čtvrtfinále Qatar Total Open přerušila na pět týdnů sezónu pro vyčerpanost. Až srpnové testy odhalily prodělanou mononukleózu. V polovině dubna se vrátila výhrami v semifinále Fed Cupu proti Francii. Druhou trofej získala na Mutua Madrid Open, kde jako první ze tří hráček oficiální profesionální sezóny porazila světovou jedničku Serenu Williamsovou. Závěrečný zápas pak zvládla hladce proti Světlaně Kuzněcovové. Ve čtvrtfinále Rome Masters potřetí v roce podlehla Carle Suárezové Navarrové. Roland Garros přineslo osmifinálové vyřazení z rakety Timey Bacsinszké. Jako jedna z hlavních favoritek Wimbledonu překvapivě skončila již ve třetím kole na raketě Jeleny Jankovićové, když prohospodařila vedení 6–3 a 4–2.  Severoamerickou tenisovou sezónu na betonech otevřela porážkou ve druhém kole Canada Masters od Bělorusky Viktorie Azarenkové. Ani na Cincinnati Masters nezvládla svůj úvodní zápas, když nenašla recept na Francouzku Caroline Garciaovou. Třetí titul ve čtyřech letech dobyla z newheavanského Connecticut Open, kde ve finále zdolala Lucii Šafářovou. Na US Open ji ve čtvrtfinálové fázi vystavila stopku pozdější šampionka Flavia Pennettaová, přestože získala první set a ve druhém měla k dobru prolomené podání Italky. V roli obhájkyně zavítala na Wuhan Open, kde ji ve třetím kole přehrála Roberta Vinciová. China Open přinesl prohru v úvodním zápase s třetí Italkou v řadě Sarou Erraniovou. Popáté v řadě se kvalifikovala na závěrečnou událost roku.

Agnieszka Radwańská.

Do nového roku vstoupila v družstvu s Jerzym Janowiczem na exhibičním Hopmanově poháru v Perthu, kde získala trofej. Ve finále si polští reprezentanti poradili s americkou dvojici složenou z Johna Isnera a světové jedničky Sereny Williamsové, jíž porazila poprvé v kariéře.  Konečnou fází na Apia International Sydney se stalo druhé kolo, v němž prohrála s Garbiñe Muguruzaovou. V osmifinále Australian Open opustila grandslam po porážce od Venus Williamsové. Během březnového Indian Wells Masters skončila na raketě Heather Watsonové ve třetím kole. Do čtvrtého se podívala na navazujícím Miami Open, aby jí v něm stopku vystavila Carla Suárezová Navarrová. Mezi poslední čtveřicí hráček dohrála na Katowice Open s Italkou Camilou Giorgiovou. Po rychlém vyřazení na antukovém Porsche Tennis Grand Prix nepřešla třetí fázi Mutua Madrid Open, na němž podlehla Caroline Wozniacké. Poprvé od října 2011 tak vypadla z elitní desítky žebříčku WTA. Pokles formy pokračoval v průběhu French Open, kde ji v úvodním duelu zdolala Němka Annika Becková. Na travnatém AEGON Open Nottingham ukončila její cestu pavoukem v semifinále Monica Niculescuová. Premiérové finálové střetnutí sezóny pak odehrála na AEGON International, v němž nepřekonala švýcarskou hráčku Belindu Bencicovou. Ta ji uštědřila v rozhodující sadě „kanára“. Wimbledon přinesl její třetí semifinálovou účast za předešlé čtyři roky. V utkání však nenalezla recept na Španělku Garbiñe Muguruzaovou. Bodový zisk ji přesto posunul zpět do první světové desítky.  Letní americká série znamenala čtvrtfinálové porážky na Bank of the West Classic s Angelique Kerberovou, a také během Rogers Cupu od Simony Halepové. Vzhledem k časnému vypadnutí na Cinncinati Masters se rozhodla přijet i na navazující Connecticut Open. Mezi poslední osmičkou hráček ji zastavila Petra Kvitová. Ve třetí fázi US Open pak skončila na raketě Američanky Madison Keysové. Na tokijském Toray Pan Pacific Open vybojovala premiérový titul v roce po finálovém vítězství nad Belindou Bencicovou, čímž jí oplatila červnovou porážku z trávy. O třicet šest hodin později nastoupila k zápasu na Wuhan Open, z něhož odešla potřetí v sezóně poražena od Venus Williamsové. China Open znamenal konec v semifinále porážkou od Garbiñe Muguruzaové. Až druhá trofej v sezóně z Tianjin Open, kde přehrála Černohorku Danku Kovinićovou, přinesla jistotu startu na turnaji mistryň, kam postoupila popátě za sebou.

Angelique Kerberová.

Na úvod sezóny prohrála ve čtvrtfinále Brisbane International s ukrajinskou hráčkou Elinou Svitolinovou. Navazující Apia International Sydney znamenal semifinálovou porážku od Karolíny Plíškové. Poprvé od Wimbledonu 2011 pak vypadla v úvodním kole grandslamu, když v melbournském Australian Open nestačila na Rumunku Irinu-Camelii Beguovou. Arabský Dubai Tennis Championships přinesl účast ve třetím kole, v němž podlehla Italky Flavie Pennettaové. Na dvou velkých amerických turnajích, Indian Wells Masters a Miami Open, vyhrála jediný zápas. Na prvním z nich skončila na raketě Sloane Stephensové. Ve druhém případu ji zastavila Světlana Kuzněcovová. Na Family Circle Cupu, probíhajícím na zelené antuce, se probojovala do svého prvního finále v roce, které proti Madison Keysové vyhrála. Porsche Tennis Grand Prix přinesl další finálovou účast a triumf po výhře nad Caroline Wozniackou.  Časná vyřazení přišla na Mutua Madrid Open i na Italian Open. Ze semifinále odstoupila během Nürnberger Versicherungscupu a ve třetí fázi vypadla na French Open s Garbiñe Muguruzaovou. Další trofej dosáhla na AEGON Classic po finálovém vítězství s Karolínou Plíškovou. Wimbledon přinesl vyřazení ve třetím kole s Muguruzaovou. Čtvrtý titul roku dobyla na Bank of the West Classic opět po výhře nad Plíškovou. Po nevýrazných výsledcích na Canada Masters a Cincinnati Masters opustila US Open ve třetím kole po nezvládnutém zápasu s Azarenkovou. Do semifinále dospěla na Wuhan Open, kde ji stopku vystavila Muguruzaová a na raketě Agnieszky Radwańské skončila ve čtvrtfinále China Open. Jako poražená finalistka odjížděla z Hong Kong Open, kyž nenašla recept na Srbku Jelenu Jankovićovou.

Flavia Pennettaová.

Do sezóny vstoupila v družstvu s Fabiem Fogninim na exhibičním Hopmanově poháru v Perthu, kde po třech porážkách skončily na posledním čtvrtém místě základní skupiny. Její účinkování na Australian Open ukončila v úvodním kole krajanka Camila Giorgiová.  Mezi poslední osmičku hráček se podívala na Dubai Tennis Championships, kde ji zdolala Caroline Wozniacká. Titul obhajovala na Indian Wells Masters. Ve čtvrtfinále dohrála raketě Němky Sabine Lisické. Navazující Miami Open znamenal vyřazení v osmifinálové fázi s Rumunkou Simonou Halepovou. Ve čtvrtfinále Grand Prix SAR La Princesse Lalla Meryem ji porazila Tímea Babosová. Brzká vypadnutí utrpěla na větších antukových turnajích, Mutua Madrid Open a Rome Masters. Naopak postup do čtvrtého kola French Open představoval vyrovnání kariérního maxima. V něm jí však vystavila stopku Garbiñe Muguruzaová.  V travnaté části roku zůstala bez jediného vítězného zápasu. Na eastbourneském AEGON International skončila po nezvládnutém duelu s Ruskou Světlanou Kuzněcovovou a ve Wimbledonu její pouť završila Kazaška Zarina Dijasová. Během americké letní vypadla ve druhé fázi torontského Canada Masters, když skončila na raketě favorizované Sereny Williamsové. Na Western & Southern Open ji poté zastavila teenagerka Belinda Bencicová. V prvním kole opustila newhavenský Connecticut Open po nezvládnutém duelu s Magdalénou Rybárikovou. Vrchol kariéry přišel na US Open, na němž otočila čtvrtfinále proti Petře Kvitové, a po semifinálovém vítězství nad Halepovou, porazila i krajanku Robertu Vinciovou.Získala tak premiérový grandslamový titul ve dvouhře. Během turnaje oznámila, že po sezóně ukončí ve svých 33 letech profesionální kariéru. Na čínském Tianjin Open ji na úvod vyřadila kvalifikantka Ljudmila Kičenoková a pekingský China Open znamenal opuštění ve třetím kole, když nenašla recept na Anastasiji Pavljučenkovovou. Poprvé v kariéře se kvalifikovala do dvouhry Turnaje mistryň.

Lucie Šafářová.

Sezónu rozehrála na Hopmanově poháru v družstvu s Pavláskem. Pár obsadil druhé místo čtyřčlenné základní skupiny. Prvním oficiálním turnajem se stal Apia International Sydney, kde skončila v prvním kole na raketě Samanthy Stosurové. Australian Open znamenal další rychlou porážku od Jaroslavy Švedovové. Na Fortis Diamond Games poprvé v kariéře podlehla Karolíně Plíškové. V navazujícím Dubai Tennis Championships skončila v téže fázi na raketě stejné soupeřky.  Jako nenasazená vyhrála Qatar Total Open po zvládnutém finálovém boji s Viktorií Azarenkovou. BNP Paribas Open představoval opuštění turnaje ve třetí fázi po prohře s Elinou Svitolinovou. Na Miami Open nenašla recept na Johannu Larssonovou. J&T Banka Prague Open znamenal vyřazení v otevíracím duelu s Terezou Smitkovou. Mezi osmičkou hráček ji na Mutua Madrid Open zdolala Světlana Kuzněcovová a ve druhém kole její cestu pavoukem Rome Masters přerušila Alexandra Dulgheruová. Vrchol roku přišel na French Open, kde si zahrála premiérové grandslamové finále singlu. V něm však nestačila na favorizovanou Serenu Wiliamsovou.  Ve druhé fázi opustila travnatý AEGON International po duelu s Dominikou Cibulkovou. Wimbledonský pažit přinesl osmifinálové vyřazení od Coco Vandewegheové. Na srpnovém Canada Masters ji ve druhém kole přehrála Darja Gavrilovová. Naopak na Connecticut Open se probojovala až do finále, v němž ji posedmé v kariéře zastavila Petra Kvitová. O tři dny později její pouť newyorským US Open ukončila Lesja Curenková. Šafářová si však stěžovala na zranění břišního svalu. V polovině září se ke svalovým potížím přidružila týdenní hospitalizace pro bakteriální infekci. Na okruh se vrátila říjnovým Generali Ladies Linz, avšak dohrála v úvodním kole s Andreeou Mituovou. Také Kremlin Cup přinesl porážku v jejím úvodním zápasu proti Anastasiji Pavljučenkovové. Přesto se dokázala poprvé kvalifikovat na Turnaj mistryň, když jí pomohla moskevská čtvrtfinálová porážka Suárezové Navarrové a skreč Bacsinszké v prvním kole lucemburské události.

Výsledky a body.

Tabulka uvádí sezónní výsledky a odpovídající bodový zisk kvalifikovaných hráček a náhradnic Turnaje mistryň.

Čtyřhra.

Výsledky a body.

Tabulka uvádí sezónní výsledky a odpovídající bodový zisk kvalifikovaných párů a náhradnic Turnaje mistryň.

Turnaj vycházejících hvězd.

Turnaj mistryň podruhé hostil exhibiční soutěž vycházejících hvězd – WTA Rising Stars Invitational, která se odehrála mezi 22. až 25. říjnem 2015 v singapurské OCBC Arena. Finále proběhlo na centrálním dvorci Singapore Indoor Stadium. Čtyři tenistky, které nepřesáhly věk 23 let, byly vybrány více než dvěma miliony fanoušků ze 137 zemí.. Dvě účastnice vzešly z asijsko-pacifického regionu a další dvě ze zbytku světa. Vítězkou se stala Japonka Naomi Ósakaová, která ve finále zdolala francouzskou hráčku Caroline Garciaovou.  Poprvé se hrálo na dva vítězné sety do čtyř gamů bez výhody. Po shodě následoval vítězný bod hry. Za stavu 4–4 rozhodoval standardní sedmibodový tiebreak.

Turnaj legend.

Podruhé v historii hostil Turnaj mistryň soutěž legend – Legends Classic Invitational, jenž se odehrál mezi 27.–29. říjnem 2015. Soutěže deblového formátu se zúčastnily čtyři ženské legendy, vedené nejúspěšnější hráčkou závěrečné události ženského okruhu Martinou Navrátilovou, která vyhrála osmkrát dvouhru a jedenáctkrát čtyřhru. Další bývalou šampiónkou, jež nastoupila na dvorec, se stala nejmladší vítězka turnaje WTA Tour v historii Tracy Austinová. Poprvé startovala španělská finalistka z roku 1993 Arantxa Sánchezová Vicariová a účastnice doplnila doplnila obhájkyně titulu z předchozího ročníku Marion Bartoliová.  V každém ze tří utkání čtyřhry si hráčky vždy vyměnily spoluhráčku, čímž každá legenda odehrála pouze jeden zápas se stejnou partnerkou. Tenistka s nejvíce výhrami, případně nejlepším poměrem her, se stala celkovou vítězkou. Trofej si po dvou výhrách odvezla Čechoameričanka Martina Navrátilová.

WTA Finals 2015, známý také jako Turnaj mistryň 2015 či se jménem sponzora BNP Paribas WTA Finals 2015, představoval jeden ze dvou závěrečných tenisových turnajů ženské profesionální sezóny 2015 pro osm nejvýše postavených žen ve dvouhře a osm nejlepších párů ve čtyřhře na žebříčku WTA Race.

Die WTA Championships 2015 (auch als BNP Paribas WTA Finals – Singapur 2015 bekannt) waren das im Turnierkalender der Damen, nach Punkten und Preisgeld, nach den vier Grand-Slam-Turnieren am höchsten dotierte Tennisturnier. Das Hartplatzturnier der WTA Tour 2015 fand vom 25. Oktober bis zum 1. November 2015 im Singapore Indoor Stadium statt.


Historie.

Budova radnice stojí na místě původního středověkého měšťanského domu, který pro tento účel městu věnoval císař Karel IV. 23. června 1378.  Původně šlo o jednopatrovou budovu s vysokým stupňovitým štítem a vysokou hranolovitou věží čtvercového půdorysu. Na věži, stejně vysoké jako je dnešní, byla pavlač a v úrovni prvního patra byl staročeský orloj. Před budovou radnice byly umístěny tzv. "znaky spravedlnosti", které čítaly trdlici, koš a kruh s řetězi.  Věž měla cibulovou střechu s makovicí, ozdobenou hvězdou. Tato symbolika sahá do časů husitské revoluce, v níž se Slaný, spolu s dalšími městy severozápadních Čech prohusitsky angažovalo. V tehdejších chiliastických projevech byla městu Slanému přisouzena coby symbol „hvězda“, tak jako byly symboly spojeneckých měst „měsíc“ – luna (Louny) a „slunce“ (Žatec). V budově radnice byla velká síň – „mázhaus“, radní síň, v jejím přízemí se nacházela „šatlava“. Na prostranství před budovou stál pranýř.  V roce 1751 nechal hrabě Michal z Martinic postavit na místě původní budovy radnici novou, ta však 2. srpna 1795 vyhořela. O rok později město postavilo radnici novou a v roce 1797 nechalo pozlatit hvězdu i slunce, které poškodil požár. Později (v roce 1873) byly instalovány nové věžní hodiny se dvěma železnými ciferníky, s novým strojem, ten byl v roce 1894 vystaven na slánské Národopisné výstavě. Nad hodiny byly zavěšeny i dva cymbály. V roce 1890 byl nad vchodový portál umístěn pískovcový městský znak, jeho návrh vypracoval Ferdinand Velc.  Do současné podoby radnici v novorenesančním slohu upravil slánský architekt Rudolf Štech v letech 1895–1896. Radniční věž je dvoupatrová, druhé patro začíná v úrovni okapů dvoupatrové budovy radnice a střechy vedlejšího domu Ungelt. V prvním patře jsou dva sály s novorenesančními malbami a klasicistními, řezbami zdobenými dveřmi a ostěním. Radniční věž má výšku 43 metrů. Její střecha je cibulová, osmihranná, pobitá měděným plechem. Je zakončena makovicí s hvězdou. Na všech stranách věže jsou ciferníky hodin.  V roce 2016 byla rekonstruována fasáda budovy směrem k Ungeltu, v roce 2017 prochází dalšími opravami. Celková hodnota prací činí 750 tisíc Kč. V budově sídlí v současnosti Městská policie Slaný a část prostor využívá i lidová galerie Dobeška.

Bývalá radnice ve Slaném je pozdně barokní budova se 43 metrů vysokou věží, postavená roku 1796 a později novorenesančně upravená. Stojí na historickém hlavním Masarykově náměstí, uprostřed řady domů lemujících jeho jižní stranu. Někdy bývá též označována jako stará radnice, pro odlišení od nynějšího sídla městského úřadu na protilehlé straně náměstí. Od roku 1988 je chráněna jako nemovitá kulturní památka České republiky.

Das Rathaus in Slaný (deutsch "Schlan"), einer Stadt in der Mittelböhmischen Region (Středočeský kraj) in Tschechien, wurde 1902 erbaut. Das Rathaus auf dem Masaryk-Platz ist seit 1988 ein geschütztes Kulturdenkmal.