Dostupnost.

Do parku se dá snadno dostat z Miami po mezistátní silnici č. 441 nebo po silnici č. 27. Existuje i autobusové spojení z Miami či Miami Beach a přímé letecké spojení z Miami.

Podnebí.

Klima je zde vlhké a mírné, subtropického charakteru. Teploty se pohybují mezi 20 a 35 °C, průměrný roční úhrn srážek činí asi 1500 mm.

Krajina.

Národní park Everglades je z velké části pokryt mokřady. Území je vytvořeno řekou Pahayokee, v jazyce Seminolů „řekou trávy“, která je hluboká maximálně 15 cm, ale široká 80 km. Mezi jezerem Okeechobee a Atlantským oceánem, na posledních 160 metrech svého toku, pokrývá řeka střední část Floridy, sníženou pod hladinu moře. Tato morfologická konfigurace představuje výjimečné dědictví doby ledové. Uprostřed řeky Pahayokee jsou malé ostrůvky hustě porostlé vysokokmennými tropickými stromy. Tam, kde pevnina zasahuje do řeky, rostou palmy, mařice "Cladium jamaicensis" a lekníny, dále směrem na souš je vegetace tvořena mahagonovými stromy a borovicemi. Na okraji parku, podél pobřeží, je hustá mangrovová bariéra. V Everglades žije také mnoho živočišných druhů, mimo jiné šedé veverky, mývali, jelení zvěř, kuguáři, rysi, vačice, aligátoři, želvy, obojživelníci a mnohé druhy ptáků a ryb. A ohrožení kapustňáci.

Zavlečené druhy.

V parku se vyskytuje několik nepůvodních druhů, které by mohly narušit ekosystém v evergladeských mokřadech. Již v v 80. letech dvacátého století byla spatřena krajta barmská pocházející z Asie. Ta se tam rychle etablovala a nyní (2016) se odhaduje, že v mokřadech žije kolem 30 tisíc hadů. Ti se živí i místní ohroženou zvěří a jsou nebezpeční i aligátorům. Úřady vyplácejí za jejich dopadení odměnu.  Dalším druhem je krokodýl nilský. To na Floridě potvrdily testy DNA provedené u zvířat nalezených již v letech 2009, 2011 a 2014. Krokodýli mohou být velkou konkurencí pro americké aligátory. Krokodýl nilský dosahuje délky až šesti metrů, místní aligátoři mají obvykle do čtyř metrů.

Everglades je národní park v jižní části Floridy (USA), známý především svými rozsáhlými mokřady a specifickou faunou i flórou. Nadmořská výška je velice nízká – od 0 do 2,4 m n. m. Park byl zřízen 6. prosince 1947 prezidentem Harry S. Trumanem a v současné době se rozkládá na ploše 610 684 hektarů. V roce 1979 byl zapsán na seznam světového dědictví.

Die Everglades [] sind ein tropisches Marschland im Süden des US-Bundesstaates Florida. Ein Teil der Everglades ist als "Everglades-Nationalpark" geschützt und UNESCO-Welterbe. Seit 2010 steht der Park auf der roten Liste des gefährdeten Welterbes, da die zunehmende Umweltverschmutzung und Eingriffe in den Wasserhaushalt den Park bedrohten. Der Park stand aus nahezu denselben Gründen bereits in der Zeit von 1993 bis 2007 auf der roten Liste.


Rozdělení čaker.

Sahasrára

Kořenová čakra.

První čakra je spojená se zemí, její energií a s činnostmi, které se zemí souvisí. Může to být zemědělství, ale také např. činnosti nazývané jako konzumní způsob života. Je spojena s prožíváním nejzákladnějších aspektů existence jako je potřeba jíst, pít, být v bezpečí nebo v teple. Zablokovaná první čakra způsobuje, že má člověk málo síly – fyzické, duchovní i duševní.

Sakrální čakra.

Někdy se též hovoří o sexuální čakře. Má na starosti emoce, mezilidské vztahy, sexuální energii a tvořivé síly. Zablokování v této čakře způsobuje sexuální chladnost a potlačování emocí, ale platí to i opačně, potlačování emocí zablokuje tuto čakru.

Solar-Plexus čakra.

Je sídlem vůle osobnosti, citových vazeb a mentálních pochodů. Zablokování vede k pocitům ztráty odvahy, porážky, ztráty svobodné vůle, vytváření falešných představ a negativních myšlenkových konstrukcí.

Srdeční čakra.

Jedná se o čakru lásky a vztahů. Jde jak o vztahy k sobě, tak k druhým lidem, ale i k celému světu. Její blokace způsobuje neschopnost lásku dávat i přijímat.

Krční čakra.

Na starosti má mít komunikaci a projevy vůle v životě. Zablokování vede k neschopnosti se vyjádřit – vady řeči i prázdné myšlenky.

Čelní čakra.

Tato čakra se spojuje s intuicí a duchovními silami jednotlivce. Nedostatečná funkce pak vede k přízemním myšlenkám a k odmítání duchovna a esoterična.

Temenní čakra.

Funkcí sedmé čakry má být příjem energie z kosmu. Je sídlem božské dokonalosti v člověku. Do harmonie se dostane, když jsou v harmonii všechny ostatní čakry.

Deformace čaker.

Správně fungující čakra má být kruhový vír umístěný centricky k povrchu těla. Každá odchylka v tomto umístění je příznakem energetické nerovnováhy, která se může projevit jako nemoc, bolest, nefungující mezilidské vztahy nebo sled negativních událostí v životě člověka. Čakra může být ucpaná stagnující energií, elipsoidicky zploštělá nebo vychýlená jakýmkoliv směrem. Dalšími poruchami mohou být roztržení, odpojení od páteřního kanálu nebo vychlípnutí některého podvíru. Každá tato dysfunkce je spojena s konkrétním problémem nebo nemocí v životě člověka.

Vyšetření čaker.

Nejjednodušší metoda je vyšetření pomocí kyvadla, kdy zkoumaný člověk leží na zádech pro vyšetření předních aspektů čaker nebo na břiše pro vyšetření zadních. 15–20 cm dlouhé kyvadlo umístíme asi 5 cm nad čakru, po chvíli se pak kyvadlo začne pohybovat podle toku energií v čakře. Zkušený léčitel může na základě těchto pohybů přesně diagnostikovat problémy v proudění energie v lidském těle. Laik může alespoň určit, jestli čakra energii přijímá (točí se ve směru hodinových ručiček) nebo vydává.

Harmonizace čaker.

Údajně existuje mnoho způsobů, jak pozitivně ovlivnit proudění energie v čakrách. Jedním z nejjednodušších postupů je harmonizace pomocí muder.

Harmonizace pomocí muder.

Tento postup harmonizuje práci celého organismu a má mít velmi pozitivní zdravotní vliv. Tři spodní čakry probouzíme tak, že nad nimi držíme tzv. mudry (pečeti) po čtyři důkladné nádechy. Po každých čtyřech nádeších měníme polohu muder vzhledem k čakrám (přesuneme se nad další).  Mudry provádíme následovně:  Kromě jednoduchého provedení, které má mít ale značný energizující vliv, existuje ještě jeden důvod pro užívání muder. V každém člověku jsou nejen ohromné možnosti sebeléčení, ale také probouzení duchovního růstu. Tyto možnosti jsou na dosah ruky, a to nejen v přeneseném smyslu, ale doslova. Harmonizace čaker pomáhá v těchto záležitostech.

Čakry jsou podle hinduismu a dalších, často s hinduismem kulturně spřízněných myšlenkových proudů, energetická místa (centra) v těle popisovaná jako vír nebo kruh. Podle těchto nauk slouží čakry jako složité převodníky a transformátory prány v lidském organizmu. Současná věda však nezná žádný fenomén, který by čakrám odpovídal. Níže uvedené teorie nejsou potvrzeny žádnými objektivními medicínskými testy.

Mit Chakra (Sanskrit, m., चक्र,, [], wörtlich: ‚Rad‘, ‚Diskus‘, ‚Kreis‘), Plural "Chakren", werden im tantrischen Hinduismus, im tantrisch-buddhistischen Vajrayana, im Yoga sowie in einigen esoterischen Lehren die angenommenen subtilen Energiezentren zwischen dem physischen Körper und dem feinstofflichen Körper (vgl. Astralleib) des Menschen bezeichnet. Diese seien durch Energiekanäle verbunden.


Vznik teorie.

Některé teorie o vzniku Tóry zastávají názor, že 5 Knih Mojžíšových nebylo napsáno Mojžíšem, nýbrž jde o kompilaci mnoha různých textů od rozličných autorů. Nazývají se: Druhý nejranější z těchto autorů je údajně „elohista“, který žil v 9.–8. století př. n. l. Získal své označení podle častého užívání Božího jména El nebo Elohim.

Charakteristika elohisty.

Elohistický autor má údajně několik hlavních charakteristik, které vychází ze základních premis: Pomocí těchto premis lze zpětně zrekonstruovat, kým elohista byl a které biblické texty napsal.

Elohistická škola.

Podle složení elohistického textu se zdá, že elohista byl silně spojen se školou proroka Elijáše a Elíši v severním izraelském království.

Elohistické prvky.

Užívání jména Elohim.

Elohista užívá pro Boha jméno El či Elohim. Tento princip důsledně uplatňuje v textech týkajících se doby před Mojžíšovým prorockým zjevením u hořícího keře, při popisu pozdějších událostí i on používá tetragrammaton. Tato důslednost je v souladu s tím, že elohistovi je připisována pasáž, v níž je tetragrammaton jako do té doby neznámé Boží jméno zjeven Mojžíšovi. Je z ní také dovozováno, jak velký historický význam přikládá elohista Mojžíšovi a jeho působení.

Užívání jiných jmen a názvů.

Elohista používá pro některé osoby nebo místa odlišné jméno než jahvista. Příkladem může být Mojžíšův tchán Reúel, kterého jahvista nazývá Jetro, nebo hora Horéb (nebo Choréb), která je v jahvistickém textu pojmenovává mnohem známějším označením – hora Sínaj.

Slovní obraty.

Typickým slovním obratem, který Elohista užívá, je zdvojení Božího volání. V pasáži, kde má Abrahám obětovat syna, je na něj zavoláno „Abraháme, Abraháme!“. V pasáži, kde je se Bůh objeví v hořícím koři, zavoláše na Mojžíše: „Mojžíši, Mojžíši!“. Podobný obrat lze však nalézt i v jiných textech, jako např. v pasáži, kde je za proroka a soudce povolán mladičký Samuel a je na něj zavoláno: „Samueli, Samueli!“

Vzdálený Bůh.

Elohista je údajně autorem těch textů, které popisují Boha jako vzdáleného lidem. Jeho hlavní charakteristikou je spravedlivost.  Elohistický Bůh je Bohem, kterého se máme bát. Je "záhadný". Nemluví s člověkem tváří v tvář, ale posílá anděly, aby s lidmi rozmlouvali. Lidé se nemají snažit chápat jeho motivy, mají pouze poslouchat přikázání, která jim Bůh skrze své proroky sděluje. Člověk je souzen podle toho, nakolik se řídil Božími příkazy.  Pasáže v Bibli, kde Bůh přikazuje Abrahámovi obětovat syna, kde Mojžíš nařídí povraždit všechny uctívače Zlatého telete, kde je Saul odsouzen za to, že neposlouchal proroka Samuela, kde Elijáš nechá zabít všechny Baalovy kněze, kde jsou malé děti sežrány medvědem, protože se smáli proroku Eliášovi za jeho plešatou hlavu, jsou typickými literárními obraty, které elohista používá.

Elohista je jedním z několika hypotetických autorů 5 Knih Mojžíšových a některých dalších biblických knih. Žil pravděpodobně v 9.–8. století př.n.l. v severním izraelském království.

Der Begriff Elohist (abgekürzt: E) bezeichnet in der historisch-kritischen Bibelwissenschaft den hypothetischen Autor einer der Quellenschriften, die in den fünf Büchern Mose, dem so genannten Pentateuch, verarbeitet worden sein sollen. Die Theorie vom Elohisten entstand mit der historisch-kritischen Erforschung der Bibel im 18. Jh., verlor aber seit Mitte des 20. Jahrhunderts mehr und mehr an Zustimmung und wird in der aktuellen alttestamentlichen Forschung nur noch selten vertreten.


Vznik a vývoj.

Stroj vznikl na základě Boeingu 299H (vojenským označením B-17C), z něhož převzal křídla (s modifikovanými sloty na náběžné hraně), ocasní plochy a pohonné jednotky Wright GR-1820 "Cyclone". Zcela nově zkonstruovaný trup kruhového průřezu, obsahující přetlakovou kabinu pro cestující, zvětšil celkové rozpětí křídel letounu na 107 stop a 3 palce (~32,7 m) oproti 103 stopám a 9 palcům (~31,6 m) u B-17C. První prototyp, objednaný Pan American World Airways, vzlétl 31. prosince 1938. Tento stroj byl zničen při havárii dne 18. března 1939, během předvádění typu zástupcům společnosti KLM. Následně bylo rozhodnuto nahradit původní svislou ocasní plochu novou o větších rozměrech, jejíž tvar se později stal typickým i pro další modely typu B-17.

Služba.

Celkem bylo vyrobeno 10 Stratolinerů, včetně prototypu. Od roku 1940 bylo pět z nich společností Transcontinental & Western Air provozováno na lince mezi Los Angeles a New Yorkem, a tři exempláře nasadila Pan Am z Miami do různých destinací v Latinské Americe.  Multimilionář Howard Hughes si jeden Stratoliner verze SB-307B (výr. č. 1997, NC19904) koupil 13. července 1939 pro osobní potřebu a nechal si ho předělat na luxusní „létající byt“. V roce 1948 byl ten samý stroj odprodán ropnému magnátovi Glennu McCarthymu. Ten jej v roce 1962 prodal E. K. Noldovi, poté stroj vlastnila organizace Florida Jet Research Corporation. Pak stroj skončil v Hollywoodu u Investors Enterprises Inc., aby byl vzápětí prodán zpět na Floridu dalšímu milionáři J. E. McCaughtrymu. Svou dlouhou službu stroj ukončil v zimě roku 1965, kdy byl zcela zničen hurikánem Cleo na floridském letišti ve Fort Lauderdale.  Jediný dochovaný Boeing Model 307 (výr. č. 2003, NC19903) je vystaven v Smithsonian Museum's Steven F. Udvar-Hazy Center. Na svém posledním letu před předáním do muzea 29. března 2002 tento stroj havaroval, když mu postupně vypověděly službu všechny motory. Zřítil se do zátoky Elliott Bay v Seattlu ve státě Washington.

Specifikace (Boeing 307).

"Data podle:" Boeing: History

Model 307 Stratoliner byl dopravní letoun vyráběný na sklonku 30. let 20. století americkou společností Boeing. Jednalo se o první na komerčních linkách nasazený dopravní letoun s přetlakovou kabinou pro cestující. Ta mu umožňovala létat ve výškách kolem 6000 m, kde už let neovlivňovalo počasí. Model 307 měl pětičlennou posádku a kapacitu 33 cestujících. Vnitřní průměr kabiny činil 3,5 m (12 stop). Poprvé k posádce patřil i letový inženýr.

Die Boeing Model 307 "Stratoliner" war ein viermotoriges Verkehrsflugzeug des US-amerikanischen Herstellers Boeing. Sie war das erste mit einer Druckkabine ausgestattete zivile Flugzeug.


Životopis.

Narodil se v Damašku v roce 1910. Mezi léty 1918–1920 studoval v Paříži na Sorbonně. Ve třicátých letech, po ukončení studií ve Francii, se živil jako pedagog na gymnáziu v Damašku. Tam vyučoval až do roku 1942, kdy se začal naplno věnovat politice. Společně s Bitarem založil stranu Arabského zmrtvýchvstání (Al-Hizb al Baath Arabi), jež byla formálně etablována roku 1947. Během svého života dosáhl pouze jednou veřejné funkce. V roce 1949 se stal po dobu třech měsíců ministrem školství v Sýrii. Jako politický lídr strany Baas, zvaný „amid“ či generální sekretář, se udržel až do roku 1965, kdy byl nahrazen Munifem Razzazem. Michel Aflaq v roce 1968 dosáhl funkce generálního sekretáře strany Baas v Bagdádu. V Iráku žil až do své smrti v červnu roku 1989, ale jeho úřad ve irácké straně Baas měl spíše formální charakter. Reálnou moc již držel jeho asistent Saddám Husajn.

Ideologie.

Mezi nejznámější hesla jeho ideologie patří: „Jeden arabský národ s nesmrtelnou misí“, „Jednota, Svoboda a Socialismus, „ Hranice všech arabských zemí jsou hranicemi celého arabského národa“... Základem filosofie bylo hledání svobody, nejen ve smyslu osvobodit lid od politické tyranie a chudoby, ale také spojit arabský národ v jeho smýšlení společným duchem národa. Jeho filosofie odmítá jakékoliv zahraniční vlivy, především ty západní kapitalistické.

Politický život v Sýrii.

Po pádu Osmanské říše v roce 1918 arabští nacionalisté ustanovili arabský stát s hlavním městem v Damašku. Existence státu skončila dva roky poté díky intervenci francouzské armády. Sýrie byla rozdělena mezi dvě sféry vlivu. Palestina a Zajordánsko spadaly pod mandát Velké Británie a Sýrie s Libanonem pod mandát francouzský. Francouzi tak spojili teritoria, která historicky byla vždy spojena s Damaškem, se sanjakem v libanonských horách, aby mohli dále formovat pobřežní města. Proti Francouzům tak vypuklo v létech 1925–1927 v Jabal-Druze a v Damašku krvavé povstání. V syrské ústavě z roku 1928 bylo deklarováno, že Sýrie, která zahrnuje Palestinu, Libanon a Zajordánsko je teritoriem politicky nedělitelným. Francouzská vojska opustila Sýrii v roce 1946.  Během prvních let nezávislosti se Michel Aflaq pokoušel vyhrát ve volbách, ale nikdy toho nedocílil. Vojenské intervence byly nedílnou součástí politického života v Sýrii. Michel Aflaq i Bitar byli dvakrát zatčeni a Aflaq dokonce musel odejít na rok do exilu do Beirútu. Po vyhnání třetího syrského diktátora za pomoci ozbrojených sil v roce 1954 se vojenští lídři spojili se stranou Baas a ve volbách získali 16 křesel v parlamentu. Jejich politický program spočíval v sociálních reformách kombinovaných s panarabskými myšlenkami a s propagandou proti politickým vlivům příchozím ze západu. V roce 1958 Aflaq a Bitar společně s prezidentem Egypta Gamálem Násirem docílili obrovského úspěchu vytvořením Arabské Republiky spojením dvou arabských států Sýrie a Egypta. Ta se udržela pouze po dobu jednoho roku. Pokus o spojení Arabské Republiky s Irákem zkrachoval. Po tomto fiasku se velmi oslabil Aflaqův politický vliv.

Život v exilu.

23. února 1966 vůdci ozbrojených sil získali kontrolu nad stranou Baas a také nad syrskou vládou. Michel Aflaq tak musel odejít do exilu a už se nikdy nevrátil do rodné země. Od roku 1966 existovaly dvě politické strany Baas. Jedna v Iráku a jedna v Sýrii. V roce 1968 Michel Aflaq přijal funkci generálního sekretáře strany Baas v Bagdádu. Do Iráku se natrvalo přestěhoval v 80. létech. Tam žil až do roku 1989. Zemřel 23. června 1989 v Paříži.

Politická strana Baas v Sýrii.

Politická strana Baas byla založena Michelem Aflaqem a Salah ad-Din Bitarem v roce 1947. Formálně etablována byla až v roce 1947 v Damašku a stala se nejdůležitější organizací prosazující myšlenku panarabismu. Se založením strany Baas začal Michel Aflaq publikovat své periodikum s názvem al Baath. V Sýrii v roce 1953 strana Baas uzavřela koalici se syrskou Socialistickou stranou. 8. března 1963, po rozpuštění syrského parlamentu, byla svržena vláda příznivci pro-egyptské politiky. Ti našli podporu u některých členů strany Baas. Koalice tak skončila v květnu téhož roku. Svůj podíl na svržení vlády měly i pouliční nepokoje v Damašku, které byly vyprovokovány členy frakce strany Baas prosazující pro-Násirovu politiku. I přes další pokusy frakce vytvořit novou vládu si členové strany Baas udrželi politickou moc. Ale jejich snaha svrhnout moc pokračovala po celá 70. léta, a to především kvůli ideologickým rozepřím mezi přívrženci nacionalismu a progresisty.  Strana Baas byla založena i v jiných arabských státech. Silnou pozici si udrželi členové strany Baas například v Iráku.

Michel Aflaq (1910 Damašek, Sýrie – 23. června 1989 Paříž, Francie) byl arabský politik a zakladatel strany Baas. Spolu se svým spolupracovníkem Salah al-Din Bitarem formuloval filosofii panarabského nacionalismu, která se stala základním prvkem při zakládání jeho nové politické strany v Sýrii. Založení Sjednocené arabské republiky v roce 1958 se stalo největším úspěchem jeho ideologie. Byl to první důležitý krok k dosažení panarabské unie. Jeho ideologie hluboce ovlivnila budoucí politický vývoj v Iráku, Jordánsku, Libanonu, Egyptě, Libyi a Sýrii v období po druhé světové válce.

Michel Aflaq (auch Aflak, ; * 1910 in Damaskus; † 23. Juni 1989 in Paris) war ein arabischer Politiker und Mitbegründer der Baath-Partei. Er gilt als einer der Vordenker des arabischen Nationalismus bzw. arabischen Sozialismus.


Hodnocení skoků.

Hodnocení se vytváří na základě součtu dvou údajů: bodů za délku skoku a bodů za styl od rozhodčích.  Od sezóny 2010/2011 se k bodům získaným za vzdálenost a styl přičítají (popř. odečítají) body za sílu větru, neboť skokan se silnějším větrem proti je zvýhodněn (vítr nese, doplachtí dál) oproti skokanovi s větrem v zádech. Současně byl zaveden tzv. gate-faktor, bodová korekce podle výšky nájezdového okna, který umožňuje jury snížit (zvýšit) nájezd aniž by se muselo kolo opakovat. Cílem těchto opatření je jednak dosažení spravedlivějšího hodnocení, jednak plynulejší průběh závodů.  Příklad: skokan skočí 123 m na můstku K120. Rozhodčí udělí známky: 18; 18,5; 18,5; 19; 18. Skokan získá 60 bodů za dosažení K120, další 3*1,8 bodu získá za jeho překročení. Za délku skoku tedy obdržel 65,4 bodu. U rozhodčích se nejvyšší (19) a nejnižší (1x18) známka škrtá a za styl tedy získává 55 bodů. Celkově získal 120,4 bodu.

Průběh závodů.

Z kvalifikace postupuje padesát závodníků. Postup do závodu má automaticky zajištěna první desítka v průběžném pořadí světového poháru. V prvním kole nastupují skokani od posledního postoupivšího z kvalifikace po nejvýše umístěné. Do druhého kola postoupí třicítka nejlepších skokanů. Každý postoupivší získává body do světového poháru (30. místo = 1 bod, 1. místo = 100 bodů).  Jiným způsobem probíhá Turné čtyř můstků: v prvním kole probíhá vyřazovacím způsobem. Vítěz kvalifikace nastupuje proti poslednímu postoupivšímu, druhý proti devětačtyřicátému atd. Vítěz duelu postupuje do druhého kola. Do něj se také dostane pět nejlépe bodovaných skokanů, kteří svůj duel prohráli (tzv. "lucky losers"). Druhé kolo již probíhá tradičně.

Rozšíření skoků.

Popularita skoků na lyžích je omezena na několik převážně evropských zemí. Mezi tradiční skokanské země je považováno především Finsko, Norsko, Německo a Rakousko. Skoky jsou dále relativně populární a úspěšné ve Švýcarsku, Slovinsku, Polsku a Česku, méně pak ve Francii, Itálii a Rusku. Mezinárodních závodů se též účastní skokané z Estonska, Švédska, Rumunska, Bulharska, Běloruska, Ukrajiny a Nizozemska. Na mistrovství světa se představil také závodník Řecka Nico Polychronidis.  V Asii se skokům daří v Japonsku, méně pak v Jižní Koreji, Číně a Kazachstánu. Nově se skoky rozšířili i do Turecka.  Na západ od nultého poledníku se skáče v USA a v Kanadě.  Na jižní polokouli je prý jediný skokanský můstek, a to v argentinském San Carlos de Bariloche.

Historie.

Skoky na lyžích vznikly v norském Morgedalu. První soutěž se konala v Trysilu v roce 1862. První známé klání vzniklo v Husebybakkenu v roce 1879. V roce 1892 se přesunulo do Holmenkollenu, který je „mekkou“ této disciplíny. Zde měl také premiéru příbuzný sport: severská kombinace, která se skládá ze skoků a běhu na lyžích. Od roku 1924 jsou skoky součástí zimních olympijských her. Od roku 1953 se v Rakousku a Německu koná slavné Turné čtyř můstků (dříve Intersport turné).  Československé a po roce 1993 české skoky na lyžích zažily tři slavná období.  1923 – 1933 – Skoky na lyžích jsou již velmi populární. Např. na harrachovské závody v roce 1923 přišlo dvacet tisíc návštěvníků. Mezi největší české úspěchy této éry patří první místo a bronz z mistrovství světa v roce 1925 (Willen Dick, Franz Wende), stříbro z MS 1927 a 1933 (Dick, resp. Rudolf Burkert) a bronz z olympijských her 1928 (Burkert).  1968 – 1975 – Éra trenéra Zdeňka Remsy a skokana Jiřího Rašky, českého lyžaře století. Raška získal zlato a stříbro na OH (1968), stříbro z MS (1970), bronz z MS v letech (1972) a je prvním českým vítězem Turné čtyř můstků (1972). Karel Kodejška lety na lyžích vyhrál (1975) a dva roky před tím skončil v téže disciplíně bronzový. Rudolf Höhnl vybojoval na MS v roce 1974 bronz.  1983 – 1994 – éra skokanů Pavla Ploce, Jiřího Parmy, Františka Ježe, Jaroslava Sakaly a dalších. Čeští skokané vyhráli MS (Parma, 1987), MS v letech na lyžích (Sakala, 1994) a v součtu 22 závodů Světového poháru. Z olympijských her si odvezli stříbro (Ploc, 1988) a dva bronzy (Ploc, 1984; Jiří Malec, 1988). Na MS krom Parmy uspěl dvakrát Sakala (stříbrný a bronzový v roce 1993). Mezi letci se dařilo Plocovi (2. místo v roce 1983, o dva roky později bronzový). Úspěšný byl i český reprezentační tým, který skončil 2. na MS v roce 1993 a třikrát třetí (MS 1984, 1989, OH 1992)  Další úspěchy přišly až v následujícím století díky Jakubovi Jandovi, který vyhrál Světový pohár (2006), šest závodů SP, Turné čtyř můstků (2006), letní Grand Prix (2005) a skončil stříbrný a bronzový na MS 2005.  Po vítězné sezóně ve SP šly výkony Jakuba Jandy dolů, ale objevily se další talenti, a to zejména Jan Matura,Roman Koudelka, Antonín Hájek a Lukáš Hlava. Žádný z nich, ale nedosáhl úspěchů Jakuba Jandy. Roman Koudelka ale prožíval velký průlom v sezóně 2011/2012, ve které už dokázal skončit pátý v celkovém pořadí Turné čtyř můstků, skončil druhý v závodě ve Willingenu a pravidelně se umisťuje v nejlepší desítce v závodech SP. V sezóně 2014/2015 dokonce vyhrál závody v Klingenthalu, Lillehameru, Engelbergu a Sapporu.  V posledních letech se do českého týmu dostávají mladí skokané a vyplňují tak mezeru po Jandovi, Maturovi a Hájkovi. Mezi mladé naděje českého skoku patří Vojtěch Štursa, Čestmír Kožíšek, Viktor Polášek, Tomáš Vančura, Filip Sakala nebo František Holík.

Skoky na lyžích jsou převážně zimní sport, v němž se závodník snaží o co nejlépe obodovaný skok z můstku. Skoky na lyžích jsou také integrální součástí severské kombinace.

Skispringen ist ein Wintersport, bei der ein Sportler auf Skiern eine Skisprungschanze hinabgleitet, um Geschwindigkeit aufzunehmen, dann am Schanzentisch abspringt und versucht, möglichst weit vor dem Aufsetzen auf dem Boden zu fliegen. Die Jury bewertet neben der Weite des Sprungs auch die Flughaltung und die Eleganz der Landung. Als Disziplin der Olympischen Winterspiele wird das Skispringen auch Sprunglauf oder Spezialsprunglauf genannt.


Od druhé republiky k druhému císařství.

Po revoluci v roce 1848 byla ve Francii nastolena republika. Do jejího čela byl zvolen synovec Napoleona I. Bonaparte – Ludvík Bonaparte. Ten roku 1851 provedl státní převrat a nechal se uzákonit prezidentem na dalších 10 let. Již o rok později (tj. 1852) nechal hlasovat o vzniku císařství. Návrh byl schválen 97 % voličů. Tak vzniklo druhé císařství francouzské. Jeho hlavou byl dědičný císař Ludvík Bonaparte, který přijal jméno Napoleon III. Bonaparte.

Styl vlády.

Napoleon III. vládl zpočátku jako diktátor. Postupně však uvolňoval moc parlamentu a z Francie se stala konstituční monarchie.

Hospodářský vzestup.

Napoleon III. byl přesvědčen, že je třeba podporovat hospodářský růst, a tak nechal stavět železnice, kanály a přístavy. To přispělo k rozvoji obchodu a průmyslu. Napoleon se také rozhodl přestavět Paříž. Začal ji modernizovat a zkrášlovat, boural malé uličky a stavěl široké bulváry. Za jeho vlády také Francie postavila Suezský průplav, takže lodě plující z Asie do Evropy již nemusely obeplouvat Afriku.

Zahraniční politika.

V zahraniční politice usilovala Francie o zvětšení území a zvýšení prestiže.

Krymská válka.

Krymská válka probíhala v letech 1853–1856. V této válce bojovaly Francie, Velká Británie a Osmanská říše proti Rusku. Původně se tato válka týkala jen Ruska a Osmanské říše, na jejíž úkor si Rusko chtělo dále zvětšit své území. Británie a Francie se ovšem obávaly toho, že by se Rusko stalo příliš mocným, a z proto v roce 1855 vstoupily do války po boku Osmanské říše. Válka probíhala za těžkých podmínek, zejména pro vojáky obou stran. Nakonec bylo Rusko poraženo, ale území Krymu uhájilo.

Válka francouzsko-sardinsko-rakouská.

Válka francouzsko-sardinsko-rakouská byla v roce 1859. Francie byla spojencem Sardinie, která se snažila o sjednocení Itálie. Cílem války bylo získat Lombardsko (rakouskou državu v Itálii). Rakousko bylo poraženo (prohra dokonce způsobila pád „Bachova absolutismu“). Francie po dohodě se Sardinií získala Nice a Savojsko.

Prusko-francouzská válka.

Od 60. let 19. století hleděl Napoleon s obavami na vzrůstající moc Pruska. Nechal se proto v roce 1870 vlákat do války, kterou vyprovokoval pruský kancléř Otto von Bismarck. Na stranu Pruska se však přidala i většina německých států a tak byla válka sérií francouzských porážek. V bitvě u Sedanu v roce 1870 byl dokonce Napoleon zajat. Dva dny na to vypukla ve Francii revoluce a byla vyhlášena Třetí francouzská republika.

Třetí republika.

Vláda republiky se rozhodla pokračovat ve válce. Nebyla však schopna zvítězit a byla donucena podepsat mír. Mírové podmínky byly velice tvrdé: podstoupení Alsaska-Lotrinska a válečnou náhradu v astronomické výši 5 000 000 000 franků.  Takto tvrdé podmínky míru vyvolaly mezi Pařížany značný odpor, který vyvrcholil v povstání. Revoluční vláda – komuna – chtěla zavést sociálně rovný stát Paříž. Po dvou měsících však byla komuna rozehnána. Její porážka pak přinesla ustálení situace. Tato třetí republika v sobě ovšem chovala touhu po pomstě vůči Německu. Tato touha se naplnila po první světové válce, ve které Francie i přes velké ztráty patřila k hlavním vítězům. Právě díky tlaku Francie bylo Německo po válce tolik potrestáno (reparace, odebírání území, demilitarizace). Německo se ovšem cítilo poníženo, a právě toho využil Adolf Hitler při svém vzestupu. Definitivní německá pomsta vůči Francii přišla ovšem až v roce 1940, kdy byla třetí republika poražena německými vojsky.

Druhé Francouzské císařství bylo francouzské císařství, které následovalo po druhé republice v roce 1852. Jeho hlavou byl Napoleon III. Bonaparte.

Der Ausdruck Zweites Kaiserreich () steht für die Periode von 1852 bis 1870 in der Geschichte Frankreichs. Der offizielle Staatsname war Französisches Kaiserreich (). In dieser Zeit war Napoleon III. der Kaiser der Franzosen. In den ersten Jahren bis etwa 1860 regierte Napoleon autoritär. Auch als Folge der wachsenden Opposition sah er sich zu schrittweisen Reformen veranlasst, die 1870 in ein parlamentarisches Regierungssystem mündeten. Außenpolitisch gelang es zunächst, das internationale Ansehen Frankreichs zu stärken, ehe in den 1860er Jahren die Erfolge weitgehend ausblieben. In wirtschaftlicher und gesellschaftlicher Hinsicht spielte die industrielle Entwicklung und damit neue Bevölkerungsgruppen wie die Industriellen oder die Arbeiter eine wichtige Rolle. Frankreich stieg zu einer der stärksten Wirtschaftsmächte auf. Der Glanz des Empire spiegelte sich unter anderem im Umbau von Paris zu einer modernen Metropole wider. Das Ende kam mit dem Deutsch-Französischen Krieg von 1870/71. Nach der Gefangennahme des Kaisers nach der Schlacht bei Sedan wurde in Paris die Dritte Republik ausgerufen.


Přehled.

Během menstruačního cyklu pohlavně zralé ženské tělo vyvine 1 vajíčko (příležitostně 2, z kterých mohou vzniknout neidentická „dvouvaječná“ dvojčata) a uvolní je v době ovulace. Výstelka dělohy (endometrium) roste synchronně. Po ovulaci se výstelka změní v přípravě pro potenciální implantaci oplodněného vajíčka a následuje těhotenství. Nedojde-li k oplodnění a těhotenství, děloha se zbaví výstelky a začne nový menstruační cyklus. Proces zbavování se výstelky se nazývá menstruace. Menstruace se navenek projevuje ve formě menses (též "menstruum"): což je větší část endometria (výstelka) — kromě její nejhlubší vrstvy — a krevní produkty, které vycházejí z těla přes vaginu. I když se tento krevní výtok obvykle označuje jako "krev", složením se liší od žilní krve.  V praxi se často menstruace a menses označuje jako perioda. Toto krvácení slouží jako znak, že nezačalo těhotenství. (I když to není jednoznačné, protože někdy existuje krvácení v raném těhotenství.) Během reprodukčních let vynechání menstruace může indikovat, že žena je těhotná.  Menstruace tvoří normální část přirozeného cyklického procesu vyskytujícího se u zdravých žen mezi pubertou a koncem reprodukčních let. Začátek menstruace nazývaný i "menarche" se vyskytuje průměrně ve věku 12 let, ale může se přihodit kdykoli mezi 8 a 16 lety. Poslední perioda — menopauza — se vyskytuje obvykle ve věku 45–55 let. Odchylky od těchto hodnot vyžadují medicínskou prohlídku. Amenorea označuje prodlouženou absenci (vynechání) menses během reprodukčních let ženy z jiných příčin než těhotenství. Např. ženy s velmi nízkým podílem tělesného tuku jako sportovkyně mohou přestat menstruovat. Přítomnost menstruace obvykle dokazuje, že nastala ovulace; většinou platí, že ženy, které nemají ovulaci, nemohou mít menstruační cykly. Existují ovšem výjimky v podobě anovulačních menstruačních cyklů.

Normální menstruační cyklus u žen.

I když délka cyklu se může měnit, 28 dní je obecně považováno za průměrnou hodnotu normálního ovulačního cyklu ženy. Konvence považuje začátek menstruačního krvácení za začátek cyklu, proto první den krvácení se nazývá „první den cyklu“. Menstruační cyklus možno rozdělit do 4 fází:

Menstruace.

Menstruace trvá několik dní (obvykle 3–5 dní, ale hodnoty 2–7 dní jsou považovány za normální ) a zahrnuje ztrátu asi 50–80 ml krve (včetně vyloučeného endometria). Enzym plazmin — obsažený v endometriu — inhibuje (utlumuje) srážení menstruační krve. Pro tuto opakovanou ztrátu krve mají ženy vyšší potřebu přijímat v potravě železo než muži — jako prevenci nedostatku železa. Mnoho žen pociťuje v době menstruace děložní křeče, též nazývané dysmenorea (bolestivá menstruace), někdy spojené i s nevolnostmi, zvracením a průjmy. Existuje velký průmysl poskytující zdravotní produkty na pomoc ženám zvládnout menses.  K poznatku, že u žen, žijících společně v blízkém prostředí, má začátek menstruace tendenci se synchronizovat, dospěla roku 1971 studentka Martha McClintocková, která obdržela v předchozím roce bakalářský titul na Wellesley College. Spolu se Sternovou ho poté v roce 1998 vysvětlovaly působením feromonů. Ale například v roce 2013 se toto tvrzení zpochybnilo. Nyní je to bráno za mýtus, který vzešel z jediné studie a získal prestiž publikací v časopise Nature, a současná studie prokazuje, že k němu nedochází.

Folikulární fáze.

Pod vlivem hormonu stimulujícího folikul (FSH) začne ve vaječníku růst několik folikulů (míšků), obsahujících vajíčka, jejichž obaly následně produkují estrogeny, primárně estradiol. Tyto estrogeny iniciují vývin nové vrstvy endometria s typickým histologickým (tkáňovým) vzhledem, zvané proliferační (bující) endometrium. Stoupající hladina estrogenů působí pomocí negativní zpětné vazby na hypofýzu a snižuje sekreci FSH. Inhibin vylučovaný největším folikulem též snižuje FSH. Typicky jen nejrozvinutější folikul (vedoucí folikul) se může dále rozvinout, protože má víc receptorů FSH; růst ostatních folikulů se zastaví. Proto normálně v každém cyklu dozraje jen 1 vajíčko.

Ovulace.

Když folikul dozraje, vylučuje tolik estradiolu, že spustí — tzv. pozitivní zpětnou vazbou — akutní uvolňování luteinizačního hormonu (LH). V případě průměrného 28denního cyklu tato LH vlna začíná kolem 12. dne cyklu a může trvat 48 hodin. Uvolněním LH dozraje vajíčko a oslabí se stěna folikulu ve vaječníku. Tento proces vede k ovulaci: uvolnění teď už zralého vajíčka, což je největší buňka těla (s průměrem asi 0,2 mm). Který z dvou vaječníků — levý nebo pravý — ovuluje, se zdá být náhodné; žádná známá pravo-levá koordinace není. Vejcovod potřebuje zachytit vajíčko a poskytnout prostor na oplodnění. V cervixu (děložním hrdle) se vyvine charakteristický čirý a tažný hlen, kterým pronikají spermie ze sexuálního styku. Ovulace může být doprovázena charakteristickými ovulačními bolestmi, které mohou trvat několik hodin. Některé ženy jsou schopny rozpoznat ovulaci také podle změn cervikálního hlenu a děložního čípku během ovulace, zvláště když u sebe znaky plodnosti sledují. Neoplodněné vajíčko se rozloží.

Luteální fáze.

Po ovulaci se zbytek foliklu transformuje do žlutého tělíska (corpus luteum) za podpory hormonů hypofýzy. Toto žluté tělísko bude produkovat po následující 2 týdny navíc k estrogenům i progesteron. Progesteron hraje životní roli při proměně proliferačního endometria do sekreční výstelky připravené na implantaci a podporující rané těhotenství. Progesteron trochu zvýší bazální tělesnou teplotu, proto žena měřící si denně svou teplotu registruje, že se dostala do luteální fáze. Proběhne-li oplodnění vajíčka, to putuje jako rané embryo vejcovodem do děložní dutiny a implantuje se během asi 5–7 dní po ovulaci. Krátce po implantaci rostoucí embryo signalizuje svou existenci mateřskému systému — vytváří lidský choriový gonadotropin (hCG) — hormon využívaný pro test těhotenství. Tento signál má důležitou roli v udržování žlutého tělíska a umožňuje pokračování jeho produkce progesteronu. Bez těhotenství a bez hCG žluté tělísko zaniká a hladiny estrogenů a progesteronu klesnou. To nastaví podmínky pro další cyklus. Snížení hladiny progesteronu vede ke spuštění menstruačního krvácení (dojde k přerušení přívodu krve do endometria a jeho hypoxické nekróze (odumření z nedostatku kyslíku) a snížení hladiny estrogenů umožní pozdější růst hladin FSH pro dozrávání nových folikulů.

Plodné dny.

I když délka folikulární fáze — a následně délka menstruačního cyklu — se může měnit, luteální fáze trvá obvykle 12–16 dní. Spermie mohou v těle ženy přežít 3 až 5 dnů (výjimečně déle), proto většina plodné periody trvá asi 5 dní před ovulací až do 1 dne po ovulaci. V normálním čtyřtýdenním cyklu to odpovídá druhému a začátku třetího týdne cyklu.  Různé metody plánovaného rodičovství a kontroly oplodnění jsou zaměřeny na stanovení termínu ovulace, díky kterému je možné zjistit relativně plodné a relativně neplodné dny v cyklu. Délka menstruačního cyklu se ale může lišit, a ovulace nemusí vždy probíhat pravidelně. Pro stanovení plodných dnů je vhodné kombinovat více metod, zvláště, pokud si žena přeje otěhotnět. Kromě využití ovulačních testů, které detekují přítomnost lidského luteinizačního hormonu (LH) v moči, může žena své plodné dny určit pomocí sledování změn bazální teploty, změn hlenu a změn polohy a konzistence děložního čípku.

Hormonální kontrola.

Menstruační cyklus je regulován extrémně složitě. Po mnoho let výzkumníci diskutovali, který regulační systém má základní kontrolu: hypotalamus, hypofýza nebo vaječník s jeho rostoucím folikulem; ale všechny 3 systémy musí interagovat. V každém případě má rostoucí folikul rozhodující roli: způsobí dozrání endometria, poskytuje potřebnou zpětnou vazbu hypotalamu a hypofýze a modifikuje změny hlenu v cervixu. Dva sexuální hormony hrají roli v kontrole menstruačního cyklu – estradiol a progesteron. Zatímco estrogen dosahuje vrchol dvakrát, během růstu folikulu a během luteální fáze, progesteron zůstává prakticky nepřítomný před ovulací, ale stává se rozhodující v luteální fázi a během těhotenství. Mnoho testů ovulace kontroluje přítomnost progesteronu. Tyto sexuální hormony jsou vylučovány vaječníky vlivem hypofýzy a oba FSH i LH v tom hrají nutnou roli. FSH stimuluje nezralé folikuly ve vaječnících k růstu. LH spuští ovulaci. Gonadoliberin (LH-RH) z hypotalamu kontroluje hypofýzu a hypofýza i hypotalamus dostávají zpětnou vazbu z folikulu. Žluté tělísko — které se vyvine z puknutého folikulu a zůstane ve vaječníku — po ovulaci vylučuje estradiol a progesteron. Jen když nastane těhotenství, objeví se hormony pro zastavení menstruačního cyklu (hCG), zatímco produkce estradiolu a progesteronu pokračuje (a výrazně roste). Abnormální hormonální regulace vede k narušení menstruačního cyklu.

Skrytá ovulace.

Na rozdíl od jiných druhů u lidí zůstává ovulace skrytá. Fakt, že žena může vnímat svou ovulaci, zatímco pro jiné zůstane nerozeznatelná, má sociobiologický význam. Jiné druhy často signalizují vnímavost.

Vaječník jako vaječníková banka.

Podle výzkumu se vajíčka formují ze zárodečných buněk v raném životě plodu. Počet je redukován na asi 400 000 až 450 000 nezralých vajíček uložených v každém vaječníku. Menstruační cyklus jako biologická událost umožňuje typicky ovulaci jednoho vajíčka každý měsíc. Proto během plodnosti žena ovuluje asi 400 až 450 krát. Všechna ostatní vajíčka — poté co se podílela během svého růstu na produkci estrogenů — se rozpustí v procesu zvaném atrézie. Protože celková zásoba vajíček ženy se formuje už v plodu, aby vajíčka ovulovala dekády později, vznikly názory, že tato dlouhá trvanlivost může udělat chromatin vajíčka (chromozómy obsahující dědičnou informaci) víc náchylným k problémům dělení, poškození a mutacím než chromatin spermie, který se produkuje průběžně během reprodukčního života muže. Tuto možnost podporují pozorování, že zárodky a děti od starších matek mají vyšší výskyt chromozómových abnormalit než od starších otců.

Anovulační menstruační cyklus.

Ne všechny menstruace rezultují z ovulačního menstruačního cyklu. U některých žen může vývin folikulu začít, ale nedokončí se a přesto estrogeny formují a stimulují endometrium. Dříve nebo později děloha toto endometrium vyloučí. Protože se nevyskytne žádná ovulace a zapojení progesteronu, lékaři nazývají tento typ krvácení jako "estrogenové průnikové krvácení" a nemohou vždy předpovědět jeho trvání nebo frekvenci. Anovulační krvácení se častěji vyskytuje v pubertě, před menopauzou (premenopauza) nebo u žen, které mají syndrom polycystických vaječníků.

Abnormality cyklu.

Frekvence.

"Normální menstruační cyklus" má délku 28 ± 7 dní. Lékaři nazývají cykly s intervaly 21 dní nebo méně jako "polymenorea" a cykly s intervaly nad 35 dní "oligomenorea" (nebo "amenorea", když interval přesáhne 180 dní).

Cyklické změny v ženském těle.

Měnící se hladina hormonů během cyklu ovlivňuje nejenom děložní sliznici, ale mnoho dalších struktur v těle ženy. Během menstruačního cyklu můžeme rozlišit pět cyklů:

Ovariální cyklus.

Dozrávání Graafova folikulu na povrchu vaječníku, ovulace a vznik žlutého tělíska, jak je popsáno výše.  Tento cyklus je tedy velice důležitý pro reprodukci a plodnost ženy. Probíhá nenápadně ve vaječnících u každé menstruující ženy.

Endometriální cyklus.

Cyklické změny endometria, jeho proliferační a sekreční fáze, která končí odloučením části děložní sliznice a menstruací. Děložní sliznice začíná růst od 0,3mm a krátce před menstruací má asi 5mm i více.

Cervikální cyklus.

Cyklické změny děložního hrdla. Tyto děje se projevují různou konzistencí cervikálního hlenu. Tento hlen umožňuje přežití a průchod spermiím. V době ovulace je ho více, je řídký a tažný a tím se šance na oplodnění zvyšuje.

Vaginální cyklus.

Změny na poševní sliznici. Tyto změny se rozdělují do stejných fází jako endometrialní cyklus, nedochází ale k menstruaci, místo toho v pochvě během celého cyklu přibývá vrstev buněk, které v druhé polovině cyklu postupně odumírají a poté jsou odlučovány s menstruační krví ven.

Cyklus mléčné žlázy.

Jelikož je mléčná žláza také pod účinkem pohlavních hormonů, prochází také vlastně opakujícím se cyklem. Mění se hlavně žlázové vývody, které se připravují na případné oplodnění a tím začínající produkci mléka. (Bradavky kojící ženy mohou být před či během menstruace citlivé či bolestivé)

Menstruační cyklus označuje periodické fyziologické změny v těle ženy, které probíhají pod kontrolou reprodukčního hormonálního systému a jsou nutné pro reprodukci. Menstruační cykly u žen se typicky vyskytují na měsíčním základě mezi pubertou a menopauzou. Kromě lidí mají menstruační cykly jen velké opice, na rozdíl od estrálního cyklu u většiny druhů savců.

Der Menstruationszyklus, menstruelle Zyklus oder weibliche Zyklus ist beim Menschen ein monatlich (etwa alle 20 bis 35, durchschnittlich alle 27 Tage) auftretender Vorgang im Körper der Frau, der sich von der Pubertät (mit der Menarche) bis in die Wechseljahre (mit der Menopause) etwa 400-mal vollzieht und charakterisiert durch hormonelle Veränderungen darauf ausgerichtet ist, auf verschiedenen körperlichen Ebenen, in erster Linie im Eierstock (siehe auch Ovarialzyklus) und an der Gebärmutter, günstige Bedingungen für eine Befruchtung und Schwangerschaft zu schaffen. Als Beginn eines Menstruationszyklus ist der erste Tag der Monatsblutung festgelegt worden, weil die Blutung das deutlichste und sichtbarste Symptom innerhalb des Zyklus ist. Der Zyklus endet nach der Definition am Tag vor dem Einsetzen der Blutung.


Prevence.

V rámci prevence dopravních nehod je možno působit na všech polích:  Vyspělé státy a odborné instituce a organizace sledují vývoj počtu nehod i jejich následky a analyzují jejich průběh a frekvenci i statistické údaje, na základě čehož navrhují bezpečnostní opatření na místech s největší nehodovostí i systémová technická a legislativní opatření.

Příčiny dopravních nehod.

Příčinami dopravních nehod bývá například nepozornost, nepřiměřená rychlost, nedání přednosti v jízdě, jízda pod vlivem alkoholu nebo jiných psychotropních látek, neznalost pravidel provozu, bezohlednost či agresivní chování atd. Příčinou může být také závada vozidla (často v důsledku jeho zanedbaného technického stavu). Nehody jsou také více či méně ovlivněny stavem komunikace a dalšími vlivy okolí, například pádem předmětu (kámen, strom, most), počasím (mlha, déšť, blesk, sníh, náledí) atd.  Příčiny závažnějších dopravních nehod vyšetřuje policie, u nejzávažnějších nehod posuzují událost specializovaní znalci za pomoci sofistikovaných simulačních počítačových programů.  Průběh dopravních nehod může být také zaznamenán pomocí kolizního diagramu.

Následky dopravních nehod.

Škody vzniklé následkem nehody se dělí na přímé a nepřímé. Mezi přímé škody patří následná cena zdravotní péče a hmotná škoda vzniklá při nehodě. Mezi nepřímé náklady, které jsou mnohonásobně větší, patří hlavně sociální ztráty. Celkové škody za jednu osobu usmrcenou při nehodě činí průměrně 17,6 milionu Kč, za těžce zraněnou 3,8 milionu Kč a za lehce zraněnou asi 650 tisíc Kč. Celkové škody vniklé nehodami v České republice činily za rok 2010 asi 50 miliard Kč.

Nehodovost v ČR.

V devadesátých letech 20. století dosahovaly počty mrtvých při dopravních nehodách na pozemních komunikacích v Česku mimořádně vysokých hodnot a každoročně přesahovaly 1300 obětí. V roce 2000 na českých silnicích zemřelo 1486 lidí. Počet těchto úmrtí nicméně v období let 2003–2013 významně poklesl a přiblížil se průměru Evropské unie, který v současnosti (2018) činí 490 úmrtí ročně. V roce 2017 bylo zaznamenáno 502 obětí a i v dalších letech před rokem 2018 se tento počet pohyboval stabilně v rozmezí 500–600 úmrtí, tedy lehce nad unijním průměrem.

Nehody v českém právu.

Definice.

Dopravní nehodu ve vztahu k provozu na pozemních komunikacích definuje ustanovení § 47 odst. 1 zákona č. 361/2000 Sb., zákon o silničním provozu, takto:  "„Dopravní nehoda je událost v provozu na pozemních komunikacích, například havárie nebo srážka, která se stala nebo byla započata na pozemní komunikaci a při níž dojde k usmrcení nebo zranění osoby nebo ke škodě na majetku v přímé souvislosti s provozem vozidla v pohybu.“"  Pozemní komunikací je i účelová komunikace, například u čerpací stanice. Účelové komunikace však nejsou přesně definované ani evidované a proto může být působnost zákona sporná. Dopravní nehodou není srážka, při které nedojde ke hmotné škodě ani ke zranění.  Definující podmínkou je účast vozidla v pohybu. Za vozidlo se nepovažuje například jezdec na zvířeti, osoba vedoucí nebo ženoucí zvířata, chodec nebo útvar chodců, lyžař nebo jezdec na kolečkových bruslích nebo skateboardu. Za chodce jsou považovány i osoby s úzkým ručním vozíkem nebo s dětským kočárkem, osoby na vozíku pro invalidy nebo pěšky vedoucí jízdní kolo nebo motocykl. Vozidlem je i jízdní kolo nebo koloběžka, potahové vozidlo, ruční vozík od šířky 60 cm, tramvaj, pojízdný pracovní stroj, sněžná rolba nebo sněžný skútr. Dopravní nehodou je tedy například pád cyklisty, dojde-li k sebemenšímu zranění nebo hmotné škodě, ale nikoliv například srážka jezdce na koni s chodcem nebo náraz lyžaře do stojícího automobilu. Dopravní nehodou může být i zranění přepravované osoby vlivem jízdy vozidla, avšak dopravní nehodou není zranění při nastupování do stojícího vozidla nebo vystupování z něj.

Povinnosti.

Povinnosti účastníků dopravní nehody stanoví § 47 zákona č. 361/2000 Sb.  Účastníci dopravní nehody jsou povinni neprodleně zastavit vozidlo, zajistit bezpečnost provozu v místě nehody, zabránit vzniku dalších škod (vytékající paliva nebo maziva, odpojení elektroinstalace, označení místa nehody a varování řidičů, opuštění vozovky, hašení požáru), podle potřeby poskytnout první pomoc, přivolat záchrannou službu a umožnit obnovení provozu. Navzájem si jsou povinni prokázat totožnost a údaje o vozidlech.  Za stanovených podmínek platí povinnost ohlásit nehodu Policii České republiky, vyznačit situaci a stopy a případně se zdržet přemisťování vozidel a setrvat na místě do příchodu policisty:

Dopravní nehoda na pozemní komunikaci (například autonehoda) je událost, při níž dojde k usmrcení nebo zranění osoby či ke škodě na majetku v přímé souvislosti s provozem vozidla v pohybu. Účastníci nehody, případně osoby podílející se na záchranných pracích v případě nehody mají zabránit vzniku dalších škod, zajistit první pomoc a splnit povinnosti směřující k řádnému vyšetření nehody. V některých typech případů jsou účastníci povinni přivolat k nehodě policii.

Ein Straßenverkehrsunfall ist ein Schadensereignis mit ursächlicher Beteiligung von Verkehrsteilnehmern im Straßenverkehr. Die meisten Straßenverkehrsunfälle geschehen auf öffentlichen Straßen, Wegen und Plätzen. Die Regulierung ist ein wichtiger Bereich des Verkehrszivilrechts. Bemühungen, die Anzahl an Straßenverkehrsunfällen zu senken, werden unter dem Begriff Straßenverkehrssicherheit zusammengefasst.


Životopis.

Narodila se ve Francii roku 1883 jako druhá dcera podomního obchodníka Alberta Chanela a jeho družky Jeanne Devolle. Rodiče vstoupili do manželství až v roce 1884. Měla čtyři sourozence: dvě sestry, Julii a Antoinettu, a dva bratry, Alphonse a Luciana. Po smrti matky v roce 1895, tedy v jejích dvanácti letech, dal otec všechny své děti do klášterního sirotčince v Aubazine. Společně se sestrou Julií byla později přijata do klášterní školy. Ve dvaceti letech začala pomáhat své tetě v obchodě s oděvy v obci Moulins a záhy si získala pověst mimořádně schopné švadleny. V letech 1905–1908 si po večerech navíc přivydělávala zpěvem v kavárnách a nočních podnicích, které se nacházely buď přímo v Moulins, nebo ve Vichy. Zde také získala svou přezdívku "Coco", což ve francouzštině znamená "dušička" nebo "miláček".  V lázeňském městě Vichy se seznámila se synem z průmyslnické rodiny a chovatelem koní Etiennem Balsanem. Stala se jeho milenkou a získala tak přístup do vyšší společnosti. Žila s ním až do roku 1910 na jeho zámku v Royallieu u Compiègne. Později poznala dalšího osudového muže, britského diplomata a majitele dolů Arthura Capela, přezdívaného "Boy". S jeho podporou otevřela v Paříži a mondénním přímořském letovisku Deauville několik obchodů s luxusními klobouky, kde časem rozšířila sortiment o sportovní oblečení. V roce 1916 pak otevřela další módní salon v letovisku Biarritz na jihozápadě Francie. Následovala první ucelená kolekce, v níž se objevily originální košilové šaty (jednodílný, volný oděv, který se nosil bez korzetu, svázaný v pase, nebo na bocích), či tehdy již proslulé „malé černé šaty“. Dále do dámské módy zavedla úplet, který byl do té doby považován za materiál vhodný jen na výrobu prádla.  Jejím cílem nebylo jen rozšířit módu aristokracie a vyšších tříd do "ulic", ale i umožnit nositelce každého modelu, aby se cítila sama sebou a zároveň pohodlně. Jejím krédem byla tedy funkčnost a prostota. Způsobila revoluci v oděvním průmyslu a její podniky měly ve 30. letech až 3500 zaměstnanců. V té době byla nejbohatší módní návrhářkou Francie a říkalo se jí "královna módy".  Arthur Capel, její největší láska, zemřel při automobilové nehodě 22. prosince 1919. Coco Chanel se nikdy neprovdala, třebaže jejím životem prošla po něm ještě řada dalších mužů. Za zmínku stojí hudební skladatel Igor Stravinskij, ruský velkokníže Dmitrij Romanov (spojovaný s případem vraždy Grigorije Rasputina), který ji věnoval "perly Romanovců", Hugh Grosvenor, 2. vévoda z Westminsteru, a francouzský malíř a žurnalista Paul Iribe.  S výjimkou jediného butiku (kde se prodával její slavný parfém v charakteristickém flakonu, Chanel No. 5) po vypuknutí druhé světové války uzavřela všechny své salony. Válku prožila s německým důstojníkem Hansem Güntherem von Dincklage, a také se v té době přátelila s Walterem Schellenbergem. Proto byla podezřelá z kolaborace s nacisty a po osvobození musela jako „zrádkyně“ odejít do Švýcarska, kde posléze strávila devět let.  V roce 1954 však svoji dílnu a pařížský butik opět otevřela a znovu po dlouhá léta udávala módní trend. Coco Chanel zemřela 10. ledna 1971 ve věku 88 let. Hlavním návrhářem značky "Chanel" se po ní stal Karl Lagerfeld, který v této pozici zůstal až do své smrti v roce 2019.

Kariéra.

Původem byla prostá venkovská dívka; neměla tedy postavení, peníze ani vzdělání. Měla však neobyčejnou povahu, která jí umožnila, aby předběhla svou dobu – čas, kdy společnost bránila ženám projevit svou přirozenost. Byla po dlouhou dobu v podstatě kurtizánou, která využívala pomoci a podpory mužů. Kariéra módní návrhářky byla důsledkem jejího tvořivého ducha i touhy po nezávislosti.  Když ve 20. a 30. letech přepracovala pánské střihy na pohodlné dámské oblečení pro volný čas, vynalezla prakticky sportovní oblečení. Navíc propagovala své kreace (včetně pletených vest, žerzejových kostýmků, svetrů a námořnických kalhot) tím, že je sama nosila. Nezbytnou součástí jejího šatníku se staly „malé černé šaty“, které vycházely z jednoduché košilové linie. Řada jejích doplňků zahrnovala kabelky, pásky, šály a bižuterii. Mimo jiné zavedla do módy i tzv. „pážecí účes“. Prostřednictvím velkoknížete Dmitrije Romanova se seznámila s parfumérem Ernestem Beauxem z Monte Carla a vytvořila v roce 1921 klasický parfém Chanel No. 5. Vrchol její kariéry přišel v roce 1954, kdy v 71 letech přerušila odpočinek a vytvořila snad nejtrvalejší a nejznámější typ oděvu – kostým „Chanel“. Ten sestává z krátkého saka bez límce a sukně po kolena, jeho významným ozdobným prvkem je lemování saka ozdobnou portou. Díky jednoduchosti, eleganci a kráse ho stále nosí ženy na celém světě.  V časech největší slávy oblékala známé osobnosti, hvězdy a módní ikony své doby, mezi něž se řadily například Audrey Hepburnová, Grace Kellyová (pozdější monacká kněžna Gracia Patricia) či Jacqueline Kennedyová. V její dílně vznikaly i mnohé divadelní a filmové kostýmy.

Coco Chanel, vlastním jménem Gabrielle Chanel (19. srpna 1883 Saumur, Pays de la Loire – 10. ledna 1971 Paříž) byla francouzská módní návrhářka, která je považována za klíčovou osobnost v oblasti utváření šatníku moderní ženy. Se svou haute couture udávala od poloviny 20. století tón světovému módnímu průmyslu.

Gabrielle „Coco“ Chanel (laut Geburtsurkunde eigentlich "Gabrielle Chasnel"; * 19. August 1883 in Saumur, Pays de la Loire; † 10. Januar 1971 in Paris) war eine international bekannte französische Modedesignerin und Unternehmerin.


Úkoly projektu.

Roku 1955 ohlásily Spojené státy americké úmysl umístit na oběžnou dráhu vědecký satelit. Mělo se tak stát v rámci Mezinárodního geofyzikálního roku v letech 1957-1958. Bylo rozhodnuto se věnovat programu Vanguard. Program byl předložen veřejnosti v srpnu 1955 na zasedání Mezinárodní astronautické federace v Kodani. Mimo něj měli Američané projekt s družicí Orbiter (navrhl Wernher von Braun) a vojenské letectvo prosazovalo raketu Atlas. Komise ministra národní obrany však zvolila definitivně 9. září 1955 Vanguard.  Dohledem nad programem byla pověřena Kancelář námořního výzkumu (Office of Naval Research). V konkretizovaném plánu bylo dne 1. července 1957 z mysu Canaveral na Floridě vypustit první umělou družici Země nazvanou Vanguard.

Průběh realizace.

Kvůli opakovaným haváriím nově vyvíjené stejnojmenné nosné rakety Vanguard TV-2 se program zpožďoval. Teprve až sedmý pokus s vypuštěním nosné rakety se v říjnu 1957 povedl. Tak byly USA předstiženy Sovětským svazem, když ten vypustil 4. října 1957 na orbitu Země první družici Sputnik 1.  Již zmíněná armádní komise rozhodla využít návrh von Brauna (viz program Orbiter) a tak Spojené státy místo Vanguardu vypustily 1. února 1958 svou družici Explorer 1. Po sérii nezdarů nosných raket Vanguard se podařilo až 17. března 1958 raketou z kosmodromu Eastern Test Range dostat první z Vanguardů na oběžnou dráhu. Byl maličký, proto přezdívaný grapefruit. Následovaly další nezdary nosičů, až 17. února 1959 se podařilo dostat na orbitu větší Vanguard 2. Téhož roku se dostal do vesmíru i třetí Vanguard, další dva pro opakované havárie raket nepříliš úspěšný program zakončily krátce po svém startu. V rámci programu bylo vypuštěno 7 raket s družicí, ale jen dva lze označit za úspěšné.

Program Vanguard byl projekt Spojených států amerických na vypuštění první umělé družice Země v roce 1957. Program se díky opakovaným haváriím raket zpozdil o rok. Do vesmíru odletěly tři družice tohoto jména až po sovětském Sputniku.

Vanguard (dt. „Vorhut“) war ein Projekt der zivilen Forschungseinrichtung Naval Research Laboratory der United States Navy, mit dem Ziel, den ersten amerikanischen Satelliten in eine Erdumlaufbahn zu bringen. Dieses Ziel wurde aus verschiedenen Gründen nicht erreicht.


Život.

Dětství a mladá léta.

Narodila se ve Steventonu v hrabství Hampshire, v početné rodině reverenda George Austena (1731–1805) a jeho ženy Cassandry roz. Leighové (1739–1827). Pocházela z osmi sourozenců, byla druhým nejmladším. Měla šest bratrů a starší sestru Cassandru, která, jak svědčí stovka zachovaných dopisů, jí byla z celé rodiny nejbližší. Cassandra také namalovala její jediný doložený portrét (dnes v Národní portrétové galerii v Londýně). Její bratři Frank a Charles záhy odešli sloužit na moře a dosáhli hodnosti admirálů; jejich kariéra ovlivnila některé dějové situace v díle "Mansfield Park" ("Mansfieldské panství").  Od roku 1783 začalo období jejího vzdělávání. Nejdříve krátce v Oxfordu u paní Cawleyové (sestry jednoho z jejích strýců) a později v Southamptonu. V letech 1785–1786 se vzdělávala v dívčí internátní škole v Readingu v hrabství Berkshire. Obecně tedy můžeme říct, že získala vzdělání kvalitnější než ostatní dívky v její době. Poté, co byla uvedena do společnosti, vedla až do své smrti život, který se skládal z obvyklých zábav její společenské vrstvy (a zábav, které jsou do detailů popsány v jejich dílech): plesy, návštěvy známých a příbuzných, čas od času i návštěva Londýna. Jednou z mála „událostí“ v jejím jinak klidném životě se stalo milostné zklamání v podobě z její strany zrušeného zasnoubení s mladým mužem jménem Harris Bigg-Wither. V lásce neměla štěstí a stejně jako její starší sestra zůstala neprovdána.

Dospělost.

V roce 1801 se rodina přestěhovala do západoanglického lázeňského města Bath (toto prostředí se jí stalo inspirací pro mnohá díla). Po smrti otce v roce 1805 žily Jane, Cassandra a jejich matka s Frankem a jeho rodinou, a to až do roku 1809, kdy se znovu přestěhovaly, tentokrát do Chawtonu. Zde je jejich další bratr Edward usídlil v nedalekém domě (dnes zde existuje Muzeum Jane Austenové). V této době již byla etablována jako spisovatelka, pokud se to tak dá říct, protože její díla vycházela anonymně (až po její smrti bratr Henry přiznal veřejně její autorství).  Problémem se ukázalo být chatrné zdraví. Dnes převládá domněnka, že snad trpěla Addisonovou chorobou. Snaha vyléčit se ji vedla do Winchesteru, ale postup nemoci byl tak rychlý, že zemřela během dvou měsíců. Pochována je v místní katedrále.

Dílo.

Nejstarší náčrty budoucích slavných románů vznikaly již v průběhu 90. let 18. století. Roku 1797 se Jane Austenová dokonce pokusila prodat vydavateli „First Impressions“ (původní název budoucí "Pýchy a předsudku").  Konečně v roce 1803 prodala svůj román "Northanger Abbey" (Northangerské opatství) – tehdy pod názvem "Susan" – za sumu 10 liber vydavateli, ale ten se rozhodl nepublikovat jej. V té době měla rozpracovaná i další díla, např. "Sense and Sensibility" (Rozum a cit) nebo "The Watsons" (Watsonovi). Další pokus o publikaci proběhl neúspěšně roku 1809 a konečně v roce 1810 vydavatel souhlasil publikovat přepracovaný román "Sense and Sensibility", ovšem na autorčiny náklady. Kniha vyšla v roce 1811 anonymně („By a Lady“), přičemž jako zprostředkovatel s vydavateli fungoval autorčin bratr Henry. Nejbližší rodina o jejím autorství věděla. Román slavil mírný úspěch (Austenová vydělala 140 liber), a proto během následujícího roku přepracovala dílo "First Impressions", které vyšlo v lednu 1813. V roce 1812 začala pracovat na knize "Mansfield Park" (Mansfieldské panství), která vyšla v květnu 1814 a do půl roku byla vyprodána. Konečně v prosinci 1815 vyšel román "Emma". Ostatní díla byla vydána až po autorčině smrti.  Jestliže ve svém prvním díle "Northanger Abbey" (1798–1799) parodovala gotické romány Ann Radcliffové, opravdu ji proslavily až její pozdější práce výrazně odlišného charakteru. V centru dění obvykle stojí mladá žena (nebo několik mladých žen), jejíž problémy jsou typickými pro mladé, neprovdané ženy z vyšší vrstvy na začátku 19. století. Nutno říct, že většinou souvisí s možností či nemožností dosáhnout společensky vhodného sňatku. Pro dnešní emancipované čtenáře se tento přístup může zdát otrocký, ale je nutné si uvědomit, že pro soudobou ženu ze středních a vyšších vrstev byl společensky přijatelný sňatek jediným způsobem, jak dosáhnout sociálních jistot a v podstatě si i udržet společenské uznání (pokud ovšem nebyla ochotná záviset na příbuzných nebo se živit jako guvernantka). Tyto milostné problémy autorce slouží k výtečnému detailnímu popisu soudobé společnosti. Celkový pohled na popisovanou společnost se zdá být mírně satirický, ale nepřestává být laskavý, a přestože příběhy mají morální podtext, moralita vyplývá ze samotného děje – autorka nechává čtenáře, aby si ji našel, a nesklouzává k laciné didaktičnosti.  Zajímavostí je, že téměř ve všech scénách se vyskytují ženy, zřejmě proto, že ona sama nevěděla, jak muži mluví v nepřítomnosti žen.  Velkého uznání se jí dostalo od sira Waltera Scotta pro přesnost popisu charakterů a pocitů jejích postav. Stejně tak ji obdivoval i Macaulay, Samuel Taylor Coleridge, Robert Southey, Sydney Smith nebo Edward Fitzgerald. Její sláva a uznání mezi literárními kritiky od té doby jen stoupala. Je uznávána hlavně pro schopnost detailního popisu postav, hlavně ženských, velice jemnými postřehy vycházejícími z každodenního života středních a vyšších vrstev. Přes velké množství detailů si celý popis každé postavy zachovává po celou dobu celistvost a vlastní individualitu.

Jane Austenová (anglicky Jane Austen; 16. prosince 1775 Steventon, Hampshire, Anglie – 18. července 1817 Winchester, Hampshire, Anglie) byla anglická spisovatelka, představitelka tzv. rodinného románu (domestic novel). Ve svých dílech obvykle zachycovala život venkovských vyšších vrstev. Hlavními postavami jejích děl bývají inteligentní, morálně silné hrdinky, které ostře kontrastují s pošetilostí svého okolí.

Jane Austen (* 16. Dezember 1775 in Steventon, Basingstoke and Deane; † 18. Juli 1817 in Winchester) war eine britische Schriftstellerin aus der Zeit des Regency, deren Hauptwerke "Stolz und Vorurteil" und "Emma" zu den Klassikern der englischen Literatur gehören.


Nehoda na Nürburgringu.

Dne 1. srpna 1976 na německé trati Nürburgring měl Niki Lauda potvrdit, že je blízko k obhajobě titulu. Při tomto závodě však měl nehodu. Lauda se řítil po trati svým vozem Ferrari rychlostí více než 250 km/h k místu zvanému "Bergwerk", když jeho vůz neovladatelně zatočil doprava a narazil do plotu, který ho následně vymrštil zpět na dráhu. Do vraku poté narazil pilot Brett Lunger. V té chvíli Laudův vůz začal hořet následkem exploze palivové nádrže. Lauda při srážce s Lungerem ztratil přilbu a tak zůstal uprostřed plamenů s více než 900 °C a i když se ho podařilo vyprostit, byl ve vážném stavu. Měl poškozené plíce, hlavu a i další části těla měl těžce popálené. Musel podstoupit plastickou operaci obličeje. S následky nehody se potýkal až do konce svého života.

Další úspěchy.

O 42 dní později se Niki Lauda opět usadil do svého monopostu a bojoval o titul až do konce sezony. Titul nakonec o jeden bod neuhájil před Jamesem Huntem. O rok později, v roce 1977 opět získal titul mistra světa. Poté ukončil kariéru. V roce 1982 se vrátil zpět do Formule 1 a roku 1984 získal potřetí titul mistra světa.

Po odchodu z Formule 1.

Po odchodu z Formule 1 se začal věnovat létání. Stal se pilotem a majitelem letecké společnosti Lauda Air, kterou později prodal Austrian Airlines. Po čase v roce 2003 založil další leteckou společnost Niki. Společnost vlastnila kromě jiných i dopravní letadla Airbus A330. Zbankrotovala v roce 2017, když už nespadala pod Nikiho Laudu, ale pod zkrachovalou společnost Air Berlin. Lauda se proto rozhodl koupit aerolinky zpět.  V srpnu 2018 podstoupil transplantaci plic poškozených následkem nehody z roku 1976. Zemřel 20. května 2019 po vleklých zdravotních problémech.

Andreas Nikolaus „Niki“ Lauda (22. února 1949 Vídeň – 20. května 2019 Curych) byl rakouský pilot Formule 1, trojnásobný mistr světa z let 1975, 1977 a 1984, spolukomentátor závodů na německé televizi RTL a pilot a majitel letecké společnosti Lauda Air a Niki.

Andreas Nikolaus „Niki“ Lauda (* 22. Februar 1949 in Wien; † 20. Mai 2019 in Zürich) war ein österreichischer Automobilrennfahrer, Unternehmer und Pilot. Er startete zwischen 1971 und 1985 in der Formel 1 und wurde dreimal Weltmeister.


Poloha.

Ostrov Tahiti je co do rozlohy zdaleka největším ostrovem Francouzské Polynésie, druhý největší ostrov Raiatea má rozlohu méně než čtvrtinovou. Na nejširším místě je široký 45 km a celkově má rozlohu 1 042 km2. Nejvyšší bod je se svou výškou 2 241 m nad mořem Mont Orohena. Nejvyšší hora jihovýchodní části ostrova Mont Roonui má výšku 1 332 m. Ostrov se skládá ze dvou kruhových částí, kde středem každé z nich je sopečná hora. Tyto dvě části jsou spojeny krátkou pevninskou šíjí, která je pojmenována po malém městě Taravao, které se tam nachází. Severozápadní část je známá jako "Tahiti Nui" ("velké Tahiti"), a jihovýchodní část, mnohem menší, je známá jako "Tahiti Iti" ("malé Tahiti"). "Tahiti Nui" je celkem hustě obydleno (zejména kolem města Papeete) a má lepší infrastrukturu. Hlavní silnice v "Tahiti Iti" vede po obvodu ostrova mezi horami a pobřežím. Cesta také míjí mnohé citrusové plantáže, mlékárny a je zde typický výhled na celkové panorama ostrova. Vegetací je zde velice bohatý tropický deštný les. Od listopadu do dubna je období vlhka a dešťů, kde nejvlhčí měsíc je leden s 335 mm srážek v hlavním městě Papeete. Srpen je nejsušší měsíc s pouhými 48 mm srážek. Průměrná nejnižší teplota je 21° C a průměrná nejvyšší teplota je 31° C. Nejnižší teplota v historii byla zaznamenána v Papeete a to 16° C a nejvyšší byla 34° C.

Historie.

Odhaduje se, že Tahiti bylo osidlováno Polynézany v letech 300 – 800 n.l., když přicházeli z ostrovů Tonga a Samoa. Úrodná ostrovní půda spolu s rybařením poskytovala dostatek obživy pro obyvatelstvo. Ačkoli první Evropané, kteří Tahiti objevili, byla španělská loď v roce 1606, Španělé nikdy neměli úsilí ostrov kolonizovat nebo s ostrovem obchodovat. Samuel Wallis, anglický námořní kapitán, spatřil Tahiti 18. června roku 1767, a je považován za prvního Evropana – návštěvníka ostrova. Povšiml si jistého uvolnění a spokojenosti místních obyvatel a charakteristika ostrova jako ráj, zde trvá až do dnešní doby. Wallise následoval v dubnu roku 1768 francouzský objevitel Louis Antoine de Bougainville, což byl první Francouz, který obeplul Zemi. Bougainville proslavil Tahiti v Evropě, když vydal svůj cestopis "Voyage autour du Monde". Popsal zde Tahiti jako ráj na zemi, kde žijí muži a ženy v nevině, daleko od zkažené civilizace. V roce 1774 Kapitán James Cook navštívil ostrov a odhadl, že zde žije asi 200 000 obyvatel. Bylo to ale nejspíše příliš; jiné odhady ze stejné doby byly 121 500. Po Cookově návštěvě evropské lodě připlouvaly na Tahiti ještě častěji. Nejznámější z těchto lodí byla HMS Bounty, jejíž posádka se vzbouřila krátce po opuštění ostrova v roce 1789. Přítomnost Evropanů závažně narušila místní společnost zejména tím, že na Tahiti přivezli prostituci, pohlavní nemoci a alkohol. Zmíněné nemoci jako například tyfus, chřipka a neštovice zabily tolik Tahiťanů, že v roce 1779 jich bylo jen 16 000.  V 19. století je na Tahiti mnoho obchodníků a misionářů. Ti zde začali zavádět nové zvyklosti, především zde šířili křesťanství a zakazovali některé tradiční polynéské zvyklosti jako tradiční jazyk, tetování nebo místní náboženství.  V této době také začíná sílit francouzský vliv v oblasti. Francouzi sem přicházejí zejména ze souostroví Markézy a jejich nekrvavá kolonizační politika slaví úspěch. V roce 1880 se Tahiti stává francouzskou kolonií. V roce 1946 se Tahiti a celá Francouzská Polynésie stala "Territoire d'outre-mer" (Francouzským zámořským územím) a teprve od tohoto roku mají místní obyvatelé možnost stát se francouzskými občany. V roce 2003 se politický stav souostroví změnil na "Collectivité d'outre-mer" (Francouzská zámořská komunita).

Politika.

Tahiťané jsou francouzskými občany s plnými civilními a politickými právy. Používají se zde jak tahitština tak francouzština. Tahiti je částí Francouzské Polynésie ("Polynésie Française"), která je semiautonomním územím Francie, se svým vlastním prezidentem, rozpočtem a zákony. Oscar Temaru, bývalý prezident Francouzské Polynésie, obhajuje plnou nezávislost na Francii, avšak pouze kolem 20% obyvatel tento návrh podporuje.

Ekonomie.

Tahiti vyváží zejména černé perly, vanilku, ovoce, květiny, monoi, ryby a ovoce noni. Je zde významná turistika hlavně pro ostrovy Bora-Bora a Moorea. Nezaměstnanost je kolem 13% populace, zejména ženy a nekvalifikovaní mladí lidé. Měna na Tahiti je frank francouzských kolonií v Tichém oceánu (CFP, také známý jako XPF). K euru má kurs 1 CFP = EUR 0,00838. Místní hotely a finanční instituce nabízí výměnný servis. Jsou zde také přijímány americký dolar a většina kreditních karet.

Vzdělání.

Na Tahiti se nachází francouzská univerzita "Université de la Polynésie Française" ("Univerzita Francouzské Polynésie"). Je to malá univerzita s asi 2 000 studenty s asi 60 výzkumníky.

Doprava.

Faa'a International Airport je tahitské mezinárodní letiště kde sídlí místní letecká společnost Air Tahiti Nui, což je národní letecká společnost. Dále je zde Air Tahiti, což je letecká společnost zajišťující lety mezi jednotlivými ostrovy. Další dopravu zajišťují lodě. Moorea Ferry je největší lodní přepravce. Jsou zde i bezpočet dalších lodních přepravců, kteří vozí cestující a různé zboží mezi ostrovy.

Tahiti je největší ostrov Francouzské Polynésie, který se nachází v souostroví "Îles de la Societé" (Společenské ostrovy) v Tichém oceánu. Ostrov má 178 133 obyvatel (údaj z roku 2007), což je 68,6 % celkového počtu obyvatel Francouzské Polynésie, a rozlohu 1 042 km2. 70% místního obyvatelstva jsou přitom Polynésané, zbytek tvoří Evropané, Číňané a v menších zastoupeních také další národnosti. Hlavní město Papeete je umístěno na severozápadním pobřeží a žije v něm asi 127 600 obyvatel. Hornatý ostrov pokrývá deštný prales. Pro „starý svět“ Tahiti objevil roku 1768 francouzský mořeplavec Louis Antoine de Bougainville. Tahiti proslavila díla francouzského malíře Paula Gauguina.

Tahiti, ältere Namen "Otahaiti", "Otaheiti", "Otaheite, King George Island", "Isla de Amat" oder "Sagittaria", ist eine Insel im Südpazifik, die politisch zum französischen Überseegebiet Französisch-Polynesien gehört. Sie hat eine Fläche von 1042 km2 und 186.909 Einwohner (Stand: 2012). Hauptstadt und größte Stadt der Insel ist Papeete. Tahiti liegt in der Zeitzone UTC−10.


Stavba těla.

Vnější vrstva buněk se nazývá ektoderm (pinakoderm) a je tvořena převážně plochými buňkami pinakocyty. Vnitřní vrstva je tvořena tzv. gastrodermem, který je z velké části tvořen límečkovitými buňkami (choanocyty – velmi se podobají Choanoflagelátům). Vnější a vnitřní vrstvu buněk spojuje mezoglea, což je rosolovitá mezibuněčná hmota, ve které se vyskytují i některé buňky (skleroblasty, spongoblasty, amoebocyty). V této vrstvě se nachází i kostra ze skleritů (jehlice) různých tvarů, pospojovaných pružným sponginem; jehlice SiO, CaCO (produkovaný skleroblasty) a spongin (produkovaný spongoblasty).  Houby nemají ani náznak nervové soustavy, přesto reagují na podráždění nebo na změny prostředí otevíráním či uzavíráním vstupů vodních kanálků.

Výživa.

Houby se živí filtrováním drobných organismů z vody. Pohyb vody tělem je způsoben vířením bičíků choanocytů, které vystýlají buď centrální dutinu (spongocoel), nebo kanálky a komůrky (22 cm velká houba "Leucandra" prožene tělem 22,5 l vody denně). Potravní částice jsou vychytávány choanocyty, potrava může být částečně rozrušena již v centrální dutině, pak je dále zpracovávána a roznášena amoebocyty. Nestrávené zbytky a produkty metabolismu odcházejí spolu s vodou osculem (otvor na vrcholu houby) zpět do vody.

Rozmnožování.

Houbovci se množí pohlavně i nepohlavně.  Nepohlavně se houby množí pučením nového jedince z těla původního. Pučení může být vnější – pak vzniká přímo nový jedinec –, nebo vnitřní, pak vzniká tzv. gemule. Gemule je malý kulovitý útvar, který je krytý obalem ze sponginu a jehliček (stejné jako vnitřní kostra houbovců), a uvnitř je větší množství archeocytů. Gemule tvoří převážně sladkovodní houby, které takto zajišťují přežití nepříznivého období (zimy), po jehož skončení vyroste nový jedinec (z každé buňky jeden). Gemule snesou vymrznutí i vyschnutí a mohou být přenášeny např. na peří ptáků na nová stanoviště.  Co se týče pohlavních typů rozmnožování, houby jsou mnohdy hermafrodité nebo vzácně i gonochoristé a v průběhu života tyto stavy mohou měnit. Jsou však i druhy, které mají určené pohlaví a měnit ho nemohou.  Spermie vznikají většinou z choanocytů, zatímco vajíčka spíše z archeocytů, v podstatě ale mohou vznikat pohlavní buňky z jakékoliv buňky. Spermatocyty se do těla druhého jedince dostávají stejnou cestou jako potrava. Plovoucím (pohyblivým) stadiem je larva, a to buď obrvená coeloblastula a amfiblastula, které se vyvíjí už mimo tělo dospělce, nebo parenchymula, která se částečně vyvíjí ještě před opuštěním mateřského těla. Vývoj se dokončí až po přisednutí larvy k podkladu.

Rozšíření.

Jedná se výhradně o vodní živočichy, z nichž většina je mořská. V moři se vyskytují od hloubek 1000 m až k přílivové čáře po celém světě. Sladkovodní druhy jsou pouze ve skupině "Desmospongiae". V ČR se vyskytuje asi 6 druhů, které jsou ohrožené znečištěním vod.

Systém.

Systematika recentních houbovců není jednoznačná. Převládá řazení do několika tříd, ke třem „klasickým“ – vápenatí (Calcarea), křemití (Hexactinellida) a rohovití (Demospongiae) – v poslední době přibyla vyčleněním z rohovitých čtvrtá, plakiny (Homoscleromorpha). Pro vymřelé skupiny houbovců se zavádějí další třídy (Heteractinida, Archaeocyatha).  Dlouho nevyjasněné bylo i fylogenetické postavení houbovců. Původní představy vycházející z morfologie a podobnosti choanocytů s buňkami trubének kladly houbovce jako bazální skupinu živočichů, sesterskou ke všem ostatním. Molekulární analýzy pak naznačovaly, že se pravděpodobně jedná o taxon parafyletický, možná polyfyletický). Novější analýzy změnily představy o bazálním postavení – první odštěpující se linií živočichů se dnes jeví žebernatky. Houbovci pak tvoří sesterskou skupinu ke zbytku živočichů (vločkovci, žahavci a bilateria). V takovém případě již vycházejí houbovci z analýz jako monofyletická skupina, tvořená dvěma větvemi. Jednou větví jsou křemití + rohovití, druhou vápenatí + plakiny.  Níže uvedený systém recentních houbovců je z r. 2011, české názvy taxonů dle BioLibu:  Kmen PORIFERA

Houbovci (Porifera, z lat. porus = otvor, řec. forein = nosit) či také houby (neplést s říší Fungi) nebo živočišné houby jsou jednodušší, většinou mořští živočichové s vakovitým tělem. Výjimečně mohou dosahovat průměru až 2,5 metru (druh "Xestospongia muta"). Bývají většinou asymetrické, jen místy s náznaky paprsčité symetrie. Žijí přisedle, jen larvy jsou plovoucí. Buňky nevytvářejí pravé tkáně, metabolizují a dýchají samy za sebe, mnohé mohou měnit funkci podle změny umístění. Živí se filtrováním drobných organismů z vody. Jsou to hermafrodité nebo gonochoristi. Množí se i nepohlavně pučením, tvořením gemulí i po odlomení části, neboť mají ohromnou schopnost regenerace.

Die Schwämme (Porifera, ‚Pore‘ und "ferre" ‚tragen‘) bilden einen Tierstamm innerhalb der vielzelligen Tiere (Metazoa). Sie leben allesamt im Wasser und kommen in allen Meeresgewässern der Erde vor. Nur wenige Arten leben im Süßwasser wie etwa ungewöhnlich große (bis mannsgroße) Exemplare im Staffelsee.


Historie.

97 procent parku je chráněno Národním programem pro ochranu divočiny jako divočina. Do této části patří od roku 1988 také národní divočiny Clearwater a Mount Rainier, které sousedí s Divočinou Tatoosh. V roce 1997 byl park vyhlášen také Národní historickou památkou pro svou architekturu, především díky hotelu Paradise Inn z první poloviny dvacátého století. Park je také zapsán v Národním registru historických míst.  V lednu 2012 byla v parku zastřelena Margaret Anderson, která sloužila jako ranger v parku, když zastavovala vozidlo. Podezřelý Benjamin Colton Barnes z místa činu utekl a skryl se v parku samotném, načež místní úřady vyhlásily jeho stíhání. Den poté bylo však nalezeno jeho tělo.

Původní obyvatelé.

Nejstarší důkazy lidské aktivity v oblasti byly nalezeny vedle stezky Bench Lake Trail a jsou staré mezi čtyřmi a šesti tisíci lety.  Podstatnějším archeologickým nálezem byl kamenný úkryt byl nalezen na břehu potoka Fryingpan Creek, východně od hory Goat Island Mountain. V úkrytu byly nalezeny předměty potřebné pro lov. Kulturní podobnosti poukazují na to, že úkryt byl nejspíše používán jedním z kmenů Columbijské náhorní plošiny před třemi sty až tisícem let.  V roce 1963 podepsala správa amerických národních parků smlouvu s Washington State University, která pak zkoumala využití oblasti původními obyvateli. Richard D. Daugherty vedl archeologickou výpravu a zjistil, že prehistoričtí lidé využívali oblast nejhojněji před čtyřmi až osmi tisíci lety. Allan H. Smith kontaktoval starší zástupce původních obyvatel a studoval etnografickou literaturu, nenašel ale žádný důkaz, že by byla oblast v minulosti permanentně obydlena. Park byl ale užíván k lovu a sbírání, také zde původní obyvatelé plnili rituální úkoly a výpravy. Smith také podal teorii, že park byl rozdělen mezi pěti kmeny původních obyvatel: Nisquallijcy, Puyallupy, Muckleshooty, Yakamy a Taidnapamy. Další studie ale zvrátili teorii toho, že by původní obyvatelé vytvářeli hranice než se setkali se Spojenými státy.

Založení parku.

2. března 1899 schválil vytvoření nového národního parku prezident Spojených států William McKinley. Park se stal pátým v historii Spojených států a prvním, který byl vytvořen z národního lesa. Území bylo předtím zahrnuto v Pacifické lesní rezervaci. Ta byla v roce 1897 rozšířena a přejmenována na Lesní rezervaci Mount Rainier. John Muir se svou družinou, do které patřil také P. B. Van Trump, byli první, kdo vyšplhal na vrcholek hory Mount Rainier. Muir byl výletem velice ovlivněn a začal se věnovat ochraně přírody. Národní lesy, tehdy zvané lesní rezervace, vytvářel na americkém západě Gifford Pinchot, vůdce americké lesní správy. Muir ale chtěl chránit území národním parkem, bohužel, v devadesátých letech devatenáctého století nezískal ani příliš veřejné podpory. Muir ale přesvědčil organizaci Sierra Club, aby začala chránit Mount Rainier jako národní park, brzy se připojila i National Geographic Society, která zde chtěla studovat vulkanismus a glaciologii. K podpoře se přidaly i komerční společnosti z Tacomy a Seattlu, dále také železnice Northern Pacific Railway. Snaha trvala pět let a zahrnovala šest návrhů americkému Kongresu. Kongres souhlasil s podmínkou, že půda není vhodná pro zemědělství ani těžbu a že nebude muset uvolnit žádné federální fundy na otevření parku.

Záplavy v roce 2006.

Park byl uzavřen 6. listopadu 2006 kvůli povodni, která byla důsledkem bouře Pinneaple Express, když za 36 hodin napadlo 460 mm srážek. Tábořiště a cesty v celém parku byly odplaveny. Turistické atrakce Paradise a Longmire byly odříznuty od elektřiny. 5. května 2007 byl přístup k parku obnoven po Washington State Route 706.

Turistické atrakce.

Celý park byl vyhlášen národním historickým památkovým obvodem v únoru 1997, což bylo učiněno za účelem uznání vysokého standardu designu a dobré ochrany budov rustikální architektury. V parku se teď nachází 42 míst, která jsou zařazena do národního rejstříku historických míst, a čtyři z nich jsou dokonce národní historické památky.

Paradise.

Paradise je název místa na jižním svahu Mount Rainier v nadmořské výšce zhruba 1 600 metrů. Jedná se o nejpopulárnější turistickou atrakci v parku. 62 % z 1,3 milionu lidí, kteří navštívili park v roce 2000, zavítalo i sem. Nachází se zde historický hotel Paradise Inn a turistické centrum Henryho M. Jacksona.  Správa amerických národních parků prohlásila, že místo je nejvíce zasněžené s pravidelně měřenými sněhovými srážkami na světě. 28,5 metru v zimě 1971/72 je stále světový rekord.

Longmire.

Longmire je turistické centrum, které leží 10,5 km východně od Nisquallijského vjezdu. Centrum leží v údolí řeky Nisqually v nadmořské výšce 842 metrů. Obklopují ho lesy douglasek, zeravů obrovských a jedlovců západních.  V Longmiru se nachází motel National Park Inn, muzeum a budova administračního centra parku z roku 1928, která nyní slouží jako informační centrum. National Park Inn je jediným ubytováním v parku, které je dostupné celý rok.  Po Paradisu je Longmire druhou nejoblíbenější turistickou atrakcí v parku. Zavítalo sem 38 % z 1,3 milionu lidí, kteří navštívili park v roce 2000. Tábořiště Cougar Rock se nachází tři kilometry severovýchodně od Longmiru. Longmire je jedním ze startovních bodů stezky Wonderland Trail.

Sunrise.

Sunrise je turistické centrum v severovýchodní části parku. V nadmořské výšce 1 950 metrů je nejvýše položeným místem parku, které je zpřístupněno vozidlům. Kolem se nachází kilometry turistických stezek, především Wonderland Trail. Sunrise je spojeno s šestnáct kilometrů vzdálenou Washington State Route 410.

Další atrakce.

Ohanapecosh je tábořiště, turistické centrum a stanice rangerů v jihovýchodní části parku, zhruba 4,8 km od hranic parku po silnici Washington State Route 123. Nachází se v hlubokém údolí obklopeném pralesy v nadmořské výšce 610 metrů a je jediným rozvinutým místem v parku, odkud není vidět hora Mount Rainier. Nedaleko se nachází teplé prameny a také vodopády Silver Falls.  Vstupní stanice Carbon River se nachází v severozápadním rohu parku a je jediným místem v parku, kde se nachází deštný les. Nachází se zde také tábořiště a krátká stezka vedoucí do deštného lesa.  Mowichské jezero je největší a nejhlubší jezero v parku a leží jižně od vstupní stanice Carbon River, na silnici Washington State Route 165. V okolí jezera je tábořiště a turistická stezka.  Dvě hlavní silnice na severozápadě parku (WSR 165 a Carbon River Rd) byly poškozeny při záplavách v roce 2006. Stanice rangerů na Carbon River je vybavená personálem pouze v létě. Žádná motorová vozidla nesmí jet dál.

Národní park Mount Rainier je národní park ve Spojených státech amerických, ve státě Washington a v okresech Pierce a Lewis. Stal se jedním z nejdříve vyhlášených národních parků v USA, byl totiž založen 2. března 1899 jako pátý v pořadí. Do parku patří celá hora Mount Rainier, 4 392 metrů vysoký stratovulkán. Hora se zvedá nad okolní krajinou místy 490 metrů, někde také 4 300 metrů a je také nejvyšším bodem Kaskádového pohoří. Okolo ní se vyskytují údolí, vodopády, lučiny, starobylé lesy a 26 ledovců. Často je vrchol vulkánu zahalený v mracích, ze kterých prší či sněží, a tak zůstává skryt návštěvníkům parku.

Der Mount-Rainier-Nationalpark liegt im US-Bundesstaat Washington im Pierce County und Lewis County. Er wurde am 2. März 1899 eingerichtet und umfasst eine Fläche von 953 Quadratkilometern rund um den Mount Rainier, einen 4392 m hohen Vulkan und höchsten Berg der Kaskadenkette. Der Berg erhebt sich von der umgebenden Fläche, die eine Höhe von durchschnittlich 500 Metern hat.


Přírodní historie.

Pobřeží Pacifiku.

Pobřežní částí parku je hrbolatá písečná pláž s pruhem přilehlého lesa. Její délka je 117 kilometrů, ale její šířka nepřekračuje několik mil. Na ústích řek do oceánu se nachází indiánské osady. Při ústí řeky Hoh sídlí Hohové a pří ústí řeky Quileute sídlí Quilijutové v osadě La Push.  Na pláži se nachází neporušené úseky divočiny, které jsou 16 až 32 kilometrů dlouhé. Zatímco některé pláže jsou převážně písečné, jiné pokrývají skály a balvany. Křovinatý porost, kluzký povrch, příliv a odliv a mlhavé počasí deštného pralesa brání pěší turistice, která si většinou vyžádá dvakrát tolik času. Pobřežní pruh je daleko rychleji přístupný než zbytek parku. Kvůli těžkému terénu se jen málo turistů odváží překonat obvyklé vzdálenosti.  Nejoblíbenější částí pobřežního pruhu je čtrnáct kilometrů dlouhá stezka "Ozette Loop", jejíž přístupnost kontroluje správa národního parku registracemi a rezervacemi. Stezka začíná u jezera Ozette, odkud vede téměř pět kilometrů dlouhý dřevěný chodníček přes původní bažinu zeravů obrovských. Na břehu oceánu je opět pětikilometrová cesta, které pomáhají výběžky před přílivem. Tato část je oblíbená mezi Makahy z města Neah Bay. Poslední část stezky opět vede po dřevěném chodníčku.  Hned vedle písečných pláží se nachází široké lesy, což způsobuje, že jsou na pláží kusy dřeva ze spadlých stromů. Většinou neupravená řeka Hoh na jižním konci parku vyprazdňuje velké množství přírodně erodovaného dřeva a ostatních nánosů, které se pak pohybuje severním směrem, čímž obohacuje pláže. Odstranění tohoto dřeva z toků a pláží bylo hlavním domestikačním krokem. I dnes ale na některých místech vypadá pláž podobně jako na starých fotkách. Dřevo se sem může dostávat i z větší vzdálenosti - řeka Columbia jím zásobovala velikou porci severozápadního pobřeží Spojených států.  Pobřežní část parku není nijak spojená se zbytkem, přestože je chtěl spojit bývalý prezident Franklin D. Roosevelt pruhem chráněného území.

Hory.

Ve střední části parků ze země stoupají Olympijské hory, jejichž svahy a hřebeny pokrývají masivní starobylé ledovce. Hory byly vytvořeny akrečním klínem, především díky tomu, že se nacházejí v subdukční zóně desky Juan de Fuca. Geologicky se skládají ze směsi čedičových a oceanických sedimentárních hornin. Západní půlce pohoří dominuje Mount Olympus, který vyrostl do výšky 2 428 metrů nad mořem. Padá na něj často hodně sněhu a také na něm probíhá největší glaciace v pevninských Spojených státech vyjma Severních Kaskád. Na hoře se nachází několik ledovců, z nichž nejdelším je Hohský ledovec, jehož délka se přibližuje pěti kilometrům. Východní část pohoří je mnohem sušší, jelikož se nachází ve srážkovém stínu západní části. Nachází se zde vysoké vrchy a strmé hřebeny. Nejvyšším vrcholem východní poloviny pohoří je 2 374 metrů vysoká Mount Deception.

Deštný prales.

Západní část národního parku pokrývají deštné pralesy mírného pásma, mezi které patří i Hohský deštný prales a Quilijutský deštný prales, jejichž roční úděl srážek je až 375 cm, čímž jsou nejspíš nejmokřejší částí pevninských Spojených států.  Protože se jedná o deštný prales mírného pásma, ne tropický deštný prales, dominují tu husté jehličnaté porosty. Roste zde především smrk sitka, jedlovec západní, douglaska tisolistá, zerav obrovský a mechy, které pokrývají kůru těchto stromů a někdy také visí z jejich větví v podobě výhonků.  Údolí na východní straně parku také obsahují významný prales, ale klima je zde daleko sušší. Nevyskytují se zde smrky sitka, stromy jsou v průměru menší a podrost je řidší a odlišný. Jen malý kousek severozápadně od parku se nachází srážkový stín, ve kterém srážky dosahují jen kolem 40 mm ročně.

Flora a fauna.

Jelikož park leží na izolovaném poloostrově a od zbytku země ho na jihu odděluje pohoří, tak se zde vyvinulo několik endemických druhů rostlin i živočichů (např. svišť olympský nebo "Campanula piperi"). Jihozápadní pobřeží poloostrova je nejsevernějším neglaciovaným územím Pacifického pobřeží Severní Ameriky a tak sloužilo jako východisko pro rostliny, které se rozšířily do zaledněných oblastí na severu.  Také se zde nachází živočichové, které jsou původní pouze na pobřeží Pacifiku, jako např. wapiti západní. Díky této důležitosti území zde byla vyhlášena biologická rezervace, která pomáhá lépe studovat zdejší unikátní druhy a lépe rozumět jejich vývoji.  V parku se nachází asi 1 480 km2 pralesů.

Lidská historie.

Před přílivem evropských osadníků se zdejší populace skládala z původních obyvatel, kteří poloostrov používali především k lovu a rybolovu. Nicméně, nejnovější výzkumy a systematické archeologické průzkumy hor ukazují větší použití především subalpinských lučin. Většina zdejších kmenů, jestli ne všechny, byla nesmírně náchylná k evropským nemocem, které je většinou zdecimovaly. Ještě než do oblasti přijeli etnografové a obchodníci, tak bylo vidět, že mají velice sníženou kulturní základnu. Postupem času bylo ale nalezeno mnoho kulturních míst v Olympijských horách a také bylo nalezeno mnoho artefaktů.  Když se začali objevovat první osadníci, těžební průmysl v oblasti začal růst. Na přelomu devatenáctého a dvacátého století se jednalo především o kácení dřeva, které se setkalo s veřejným nesouhlasem až ve dvacátých letech minulého století, kdy si lidé poprvé uvědomili, že nechtějí vymýcené svahy kopců. Tato doba také zažila rozmach lidského zájmu o přírodu. S rozvojem automobilů se tak lidé odhodlali cestovat i na místa tak odlehlá, jako je právě Olympijský poloostrov.  První zvěsti o tom, že by zde mohl být založen národní park, přišly na úplném konci devatenáctého století, kdy se sem na expedice vydali známí poručík Joseph O'Neil a soudce James Wickersham. Tito dva se potkali v Olympijské divočině při průzkumu a následovně nakombinovali své politické snahy směrem k vytvoření chráněného území. Po neúspěšných přemluvách legislativy státu Washington vytvořil v roce 1909 prezident Theodore Roosevelt národní památku Mount Olympus, především jako ochranu pro přirozené prostředí wapiti západního, který v angličtině nese jméno "Roosevelt elk" právě po americkém prezidentovi.  Veřejné přání vytvoření národního parku se stupňovalo, dokud ho v roce 1938 nezaložil prezident Franklin Delano Roosevelt, který ale založením nedokázal zabránit pokračování ilegálního dřevorubectví na chráněném území. Dodnes pokračují politické debaty o tom, zda by měla být těžba dřeva v parku obnovena. Dřevo se stále těží na Olympijském poloostrově, ale už ne za hranicemi parku.

Rekreace.

V parku se nachází několik turistických stezek, které ale neprocházejí hluboko do jeho nitra. V parku se nachází síť turistických stezek, ale velikost a odlehlost parku způsobují, že pěší výlet do hor trvá většinou více než jeden víkend. Na různých místech deštného pralesa, kde se vyskytují hojné rostliny a všudypřítomná zeleň, můžou být také cílem bouřek, ale v letních měsících se vyskytují dlouhá období sucha.  Unikátní aktivitou v parku může být pěší turistika po plážích. Délka zdejších pláží je vhodná pro vícedenní výlety, při kterých se dají celé dny strávit chozením po plážích. Přestože v porovnání s výlety do hor je tato turistika idylická, tak si musí turisté dávat pozor na příliv, který přinutí proudit vlny až k útesům, čímž blokují průchod. Turisté také musí překonat několik mysů a to pomocí bahnitých příkrých stezek a provazů.  V zimě poskytuje oblíbený výhled Hurikánový hřeben, který také nabízí příležitost k lyžování. Zdejší klub zimních sportů provozuje lyžařské a snowboardové středisko Hurricane Ridge, které nabízí školy lyžování, půjčovnu lyží a levné vleky. Běžci na lyžích obvykle putují dolů k hlavní silnici, kde stopují auta, která je vyvezou zpět nahoru.  Na řekách Hoh a Elwha se může také provozovat rafting.

Projekt obnovení řeky Elwha.

Projekt obnovení řeky Elwha je druhý největší obnovovací projekt v historii správy národních parků po Everglades. Skládá se z odstranění 64 metrů vysoké přehrady Glines Canyon Dam, čímž se vysuší její vodní nádrž, jezero Mills. Také se odstraní 33 metrů vysoká hráz Elwhské přehrady, čímž zmizí také Aldwellovo jezero. Potom park přetvoří přilehlé svahy a dno řeky za účelem prevence eroze a urychlení ekologické obnovy. Primárním účelem projektu je obnova výskytu anadromních ryb, jako jsou lososi nebo pstruzi duhoví, kterým přehrady zabraňovaly vrátit se do svých přirozených prostředí téměř sto let.

Olympijský národní park ("Olympic National Park") se nachází na Olympijském poloostrově v americkém státě Washington. Může být rozdělen do tří částí, mezi něž patří pobřeží Pacifiku, Olympijské hory a deštný prales mírného pásma. Americký prezident Theodore Roosevelt původně vytvořil v roce 1909 národní památku Mount Olympus a poté co Kongres odhlasoval změnu na národní park, Franklin Roosevelt v roce 1938 založil Olympijský národní park. V roce 1976 se park stal mezinárodní biosférickou rezervací a v roce 1981 byl zařazen do světového dědictví UNESCO. V roce 1988 vyhlásil Kongres na pětadevadesáti procentech území parku Olympijskou divočinu.

Der Olympic-Nationalpark (engl. "Olympic National Park") wurde 1938 gegründet und liegt im westlichen Teil des US-Bundesstaates Washington auf der Olympic-Halbinsel. Seit 1976 ist der Nationalpark auch als Biosphärenreservat der UNESCO ausgewiesen. 1981 erklärte ihn die UNESCO zum Weltnaturerbe. Da der Nationalpark auf einer abgelegenen Halbinsel liegt, haben sich hier einige Tier- und Pflanzenarten entwickeln können, die nur hier im Park vorkommen (endemische Arten). Aus diesem Grund ist der Park ein bei Biologen und Zoologen beliebtes Forschungsgebiet.


Původ.

Slovo ordál je germánského původu, odvozuje se z něho jak německé "Urteil" (rozsudek), tak starší české ortel. Sám institut je ale daleko starší, poprvé je doložen ve staré Mezopotámii, v sumerském zákoníku krále Urnammu (asi 2100 př. n. l.) a v Chammurapiho zákoníku (1650 př. n. l.) jako zkouška vodou. Užíval se však také v Indii, v Číně a v dalších starověkých civilizacích, ne však ve starověkém Římě a Řecku. Indický Manuův zákoník ("Manusmrti") k tomu dodává, že zločinec se domnívá, že jeho čin nikdo nevidí, ačkoli ve skutečnosti jsou svědky nejen bohové, ale i země, voda atd. Pokud svědek do týdne po výpovědi zemře, byla jeho výpověď falešná.  V Evropě je ordál poprvé doložen u Franků v období stěhování národů, užíval se až do pozdního středověku, kdy jej nahradilo vynucování přiznání mučením, a obnovil se při čarodějnických procesech počátkem novověku. Už od počátku byly křesťanskou církví kritizovány – jednak dokazovací praktiky vycházely z pohanských tradic, jednak ordály znevažovaly autoritu církve a spravedlnosti, když například i zcela zřejmý vrah díky ordálu vyvázl.  V Čechách se poprvé zmiňuje v Břetislavových dekretech (1039) a byla použita např. po atentátu na knížete Soběslava I. v roce 1130. V českých zemích se s první odmítavou reakcí setkáme v synodálním statutu Jana IV. z Dražic z roku 1312, kterou do svých prvních statut zahrnul také zatím ještě biskup Arnošt z Pardubic roku 1343 (latinská statuta vyšla v Plzni v roce 1476 jako jedna z prvních knih, vytištěných v Čechách). Jan IV. zde zapovídá spoluúčast kněží při ordálu vody a železa. Od 17. století se užívaly jen výjimečně, definitivně je zakázala císařovna Marie Terezie roku 1776.  Účast křesťanských kněží při ordálech zakázal Čtvrtý lateránský koncil (1215), čímž byla značně narušena jejich legitimita jakožto soudů vykonávaných Bohem.

Současné obdobné praktiky.

Spoléhání se na vnější zásah (podle víry: vliv náhody nebo nadpřirozených sil) při rozhodování ve sporných momentech se v určité formě stále projevuje v lidských činnostech, jako je házení mincí nebo hracích kostek, losování, trhání okvětních lístků kopretiny nebo pokus o sebevraždu naplánovaný tak, aby mu mohlo, ale nemuselo být zabráněno atd.

Různé způsoby.

Ordál se prováděl jako zkouška, která by člověka za běžných okolností poškodila nebo zabila. Z historie známe zejména následující způsoby, ovšem v mnoha různých místních variantách.

Ordál, také ordálie nebo boží soud, byl krajní důkazní prostředek při rozhodování soudních pří, když jiné prostředky selhaly nebo chyběly. O vině a nevině (nebo o nepravdivém svědectví) měla rozhodnout zkouška, při níž se očekával zásah nadpřirozených sil.

Ein Gottesurteil, Gottesgericht (lateinisch "ordalium") oder Ordal ist eine vermeintlich durch ein übernatürliches Zeichen herbeigeführte Entscheidung in einem Rechtsstreit. Dabei liegt die Vorstellung zugrunde, ein Gott greife in den Rechtsfindungsprozess ein, um den Sieg der Gerechtigkeit zu garantieren.


Soutěže.

V roce 1997 se mistrem ČR v této hře stal známý písničkář Jaromír Nohavica.  V roce 1999 se mistryní ČR (nikoli juniorskou) stala historicky nejmladší držitelka tohoto titulu, tehdy třináctiletá Jana Rusá (*1986 – †2008). Její sestra Kateřina (obě z Prahy) je dvojnásobnou mistryní ČR (2003, 2011) a její strýc Milan Kuděj (z Litně u Berouna) dvojnásobným mistrem ČR a vicemistrem z r. 2017 (všichni (k 9. 11. 2018). Mistrovství ČR juniorů opakovaně až do dovršení 18 let věku vyhrával Jakub Závada z Nového Jičína, po něm převzal vůdčí pozici mezi juniorskými scrabblisty třináctiletý Vojta Vacek (k 19. 11. 2016 čtyřnásobný juniorský mistr), jehož oba rodiče Martin a Jana (všichni tři z Prahy) sami patří ke špičkovým českým scrabblistům. Jana Vacková je dnes významnou průkopnicí dětských scrabblových kroužků; téže aktivitě se v ČR věnuje např. Vladimír Chládek [ibid.].  Dlouhodobou jedničkou na žebříčku České asociace scrabble byl třiatřicetiletý Martin Kuča z Prahy, který má k 9. 11. 2018 na kontě tři tituly mistra republiky a šest titulů vicemistra republiky (a dvě bronzové medaile z mistrovství republiky), přičemž první titul vicemistra získal již v patnácti letech. V listopadu 2017 ho už poněkolikáté na této pozici vystřídal sedmatřicetiletý Pavel Podbrdský z Prahy, který je šestinásobným mistrem republiky a vicemistrem z roku 2011, což jej činí držitelem nejvyššího počtu mistrovských titulů ve scrabblu v ČR [oba k 31. 10. 2019].  Od r. 2010 pořádá současný ředitel asociace Pavel Vojáček (bronzový medailista z mistrovství republiky 2012 a 2019) mistrovství republiky dvojic, jehož se sám účastní se svým synem Filipem. První ročník (2010) a taktéž ročníky 2016, 2017 a 2019 tohoto mistrovství otec a syn Vojáčkové vyhráli a jsou tímto k 31. 10. 2019 držiteli největšího počtu titulů mistrů republiky ve dvojicích (ibid.)  Českým specifikem je tzv. mistrovství republiky železničářů, které poukazuje na fenomén, že se mezi českými scrabblisty nachází množství hráčů, jejichž zaměstnání má co do činění s vlakovou dopravou. Nejvíce těchto specifických mistrovství uspořádal Zbyněk Burda z Třebechovic pod Orebem (který je sám mistr republiky – tentokrát z regulérního mistrovství – z r. 1998), v současné době v této tradici jako pořadatel pokračuje již zmíněný Vladimír Chládek.  Mistrovství světa ve scrabblu, tedy v jeho anglické verzi, se Česká republika účastnila poprvé v roce 2011, kdy se MS konalo v polské Varšavě. Její reprezentant Tomáš Rodr, který v ČR v anglické verzi k 2. 6. 2019 zůstává neporažen, skončil se třemi výhrami na 105. místě ze 106 před slovenským reprezentantem Ivanem Pastuchou (ibid.).  V roce 2013 se mistrovství světa v angl. verzi této hry uskutečnilo v Praze. ČR coby tehdejší pořadatelská země měla právo až na tři reprezentanty (na rozdíl od r. 2011, kdy měla jednoho zástupce), reprezentovali ji nakonec dva – Tomáš Rodr z Trutnova (již podruhé, viz výše) a Radana Williamsová z Prahy. Rodr skončil se čtyřmi výhrami na 107. místě ze 110, Williamsová poslední; Indonésan Hardiyanto ji podvodem připravil o jedinou výhru, což již před rozhodčí nebylo možno dokázat.  Stejně jako ve Varšavě se i na mistrovství světa v Praze stal mistrem světa Nigel Richards, Novozélanďan žijící v Malajsii, a připsal si již třetí titul mistra světa ve scrabblu. (ibid.)

Scrabble je desková slovní hra pro 2 až 4 hráče. Obsahuje herní plán o velikosti 15×15 polí a 100 písmen. Počet jednotlivých písmen a bodové ohodnocení závisí na jejich četnosti v jazyce (např. v české verzi je písmeno A zastoupeno pětkrát a má hodnotu 1 bodu, X jednou za 10 bodů).

Scrabble ist ein Brettspiel für zwei bis vier Personen, bei dem die Spieler aus zufällig gezogenen Buchstaben Wörter legen und dabei die verschiedenen Bonusfelder auf dem Spielbrett nutzen können. Es wurden bisher über 100 Millionen Spiele in mehr als 30 Sprachen verkauft; jedes Jahr werden allein in Nordamerika mehr als eine Million Spiele verkauft.