Charakteristika hry.

Zápas se hraje na 3 vítězné sety. Set získá hráč, který dosáhne jako první 15 bodů. Hráč musí zvítězit rozdílem 2 bodů. Pokud se nedaří set dohrát, vyhrává hráč, který první dosáhne 21 bodů (bez ohledu na pravidlo o dvoubodovém rozdílu – je tedy možný výsledek 21:20). Hráč se snaží hrát tak, aby v rámci pravidel donutil soupeře udělat chybu a tím získal bod. Zápas vyhrává ten hráč, který vyhraje tři sety. Průběh zápasu je zobrazován na elektrickém zařízení, které je umístěno na přední zdi kurtu. Je zde zobrazován počet vyhraných setů a bodů, kterých jednotliví hráči dosáhli. Zařízení také signalizuje chybu ve hře.

Hra.

Body můžou získat oba hráči, bez ohledu na to, kdo podává. Pokud hráč udělá chybu při podání, získává protihráč bod.  Hra samotná začíná podáním, které se provádí ze čtverce na polovině hřiště, odkud má hráč podávat. Toto je také zobrazeno na elektronickém zařízení na přední stěně. Hráč tedy nevolí, z jaké strany bude podávat. Při lichém počtu bodů se podává zleva doprava, při sudém naopak – tedy zprava doleva. V ricochetu není opravné podání – při chybě získává soupeř bod a podání.  Při podání si hráč míček nadhodí a odpálí ho na přední stěnu mezi spodní čáru a strop. Je možné podání vrchem (s raketou nad hlavou), stejně jako klasické s raketou v úrovni těla. Míček musí po odrazu o přední stěny dopadnout do vyznačeného obdélníku na soupeřově straně kurtu. Předtím se může odrazit o boční stěnu. Chyba při podání nastává, pokud míček trefí přední stěnu pod čárou, pokud zasáhne míček strop nebo pokud míček nedopadne do určeného obdélníku. Podání je možné přijmout „z voleje“ – tedy před dopadem míčku na zem.  Poté, co podávající úspěšně zahájil hru, se hráči střídají v úderech, dokud jeden z nich neudělá chybu – nestihne míček odpálit nebo ho odpálí v rozporu s pravidly. Míček mohou hráči libovolně odpalovat – může se odrazit od kterékoli stěny a stropu (rozdíl proti squashi). Může však jenom jednou dopadnout na zem. Přední stěnu musí zasáhnout nad čáru, jinak elektronické zařízení hlásí chybu (akusticky i vizuálně). Při odpálení míčku hráčem se míček nesmí dotknout země dříve než přední stěny.  Při hře je tedy nutné držet se na kurtu. K tomu slouží již zmiňované čáry. Jsou celkem dvě. Jedna na přední stěně, tvořící jakousi pomyslnou síť, jako v tenise. Zásah pod ní registruje elektronické zařízení, které to okamžitě signalizuje. Tato signalizace automaticky znamená konec výměny a bod pro druhého hráče. Druhá čára, se kterou musí hráči počítat je na zadní zdi (skle). Zásah nad ni opět znamená konec výměny. Ve hře u zadní stěny je další rozdíl od squashe. Míček je možné hrát pouze po odrazu od zadní stěny – nezáleží na tom, dopadl-li předtím na zem či ne. Stále platí pravidlo o jednom dopadu na zem. Boční stěny nejsou nijak omezeny, hraje se totiž (opět na rozdíl od squashe i o strop). Pokud hráč při hře nezasáhne míček okamžitě, může se pokusit odehrát ho opakovaně.  Na začátku každého nového setu začíná vítěz předchozího setu – o všem hráče informuje elektronické zařízení integrované do přední stěny.

Hřiště a vybavení.

Kurt na ricochet je 8 m dlouhý, 5,5 m široký a vysoký 2,7 m. Zadní stěna je zpravidla průhledná (tvrzené sklo). Po stranách kurtu je množství čar a linií, které pomáhají hráčům v orientaci. Na podlaze kurtu jsou obdélníky důležité pro podání, uprostřed je kruh s logem ricochetu. Zadní skleněná stěna má ve spodní části (pod čárou značící aut) lehký průhledný nátěr usnadňující orientaci. Ve stropě je zapuštěno několik zářivek osvětlujících kurt – jsou vyrobeny z tvrzeného plexiskla, aby vydržely tvrdý zásah míčkem.  Raketa na ricochet je menší a lehčí než raketa na squash. Na trhu je pouze několik druhů raket pro různé výkonnosti hráče. Všechny jsou vyráběny a prodávány pod jednou značkou – je to dáno tím, že nebyla vydána povolení vyrábět rakety světovým výrobcům, jako v případě squashe či tenisu. Míček na ricochet má stejné rozměry jako squashový míček, je ovšem vyroben z rozdílného materiálu. Jeho povrch je poset množstvím otvorů – tvoří vnější vrstvu – míček není děravý. Míčky dělíme podle odskoku či odrazu o stěny. Tyto rozdíly jsou reprezentovány barvou míčku. Rozlišují se tři druhy – červený, fialový a černý. Hráči začátečníci používají nejčastěji červený míček, protože se hodně odráží a odskakuje (hráči mají více času k míčku doběhnout a odehrát ho). Dalším stupněm je fialový míček používaný zkušenějšími hráči. Zkušení hráči volí černý míček. Ten je také používán na drtivé většině turnajů. Všechny míčky (a zejména černý) potřebují zahřát na optimální teplotu. Za této optimální teploty se černý míček odskokem blíží fialovému či červenému – ty se ovšem nemusí zahřívat a odráží se hodně ihned.

Historie a ricochet v ČR a ve světě.

Historie ricochetu je velmi krátká. Sport byl vytvořen v Kanadě na konci 80. let 20. století jako kombinace squashe a racketballu – populární hry v USA. Poté proběhla vlna zájmu hlavně v Evropě a jen v roce 1993 bylo v 8 evropských zemích vystavěno 140 kurtů. V České republice existuje cca 50 ricochetových center. Od roku 1997 funguje v ČR Česká ricochetová asociace, která sdružuje kluby a hráče. Pořádá seriál turnajů po celé ČR. Jedním z hlavních úkolů ČRA je propagace a popularizace ricochetu. Mezi významné události patří pořádání turnajů s hojnou mezinárodní účastí – Czech Ricochet Open. V roce 1999 se v ČR konalo historicky první Mistrovství Evropy – byl to veliký úspěch ČRA. Tituly mistrů Evropy získali v kategorii mužů Miloš Pokorný a v kategorii žen juniorka Zuzana Jirkovská. Celosvětově paří ČRA pod IRF (International Ricochet Federation). IRF sídlí v Amsterdamu a její aktivity jsou podobné ČRA – dohled nad pravidly, mezinárodní kvalifikace hráčů, udělování statutu mezinárodního turnaje a v neposlední řadě propagace a popularizace ricochetu ve světě. Ricochet je v současné době populární zejména v Evropě a to kromě České republiky hlavně v Holandsku, Německu a Maďarsku.

Ricochet [rikošet] je hra pro dva hráče podobná squashi a vzdáleně tenisu. Hraje se na uzavřeném hřišti (kurtu) speciálními raketami a míčkem na ricochet.

Ricochet (gesprochen „Rikoschee“) ist ein Sport, der von zwei Personen in einem geschlossenen Raum (Court) gespielt wird. Der Ball kann direkt an die Frontwand gespielt werden oder aber zuerst die Seitenwand und Decke berühren, solange er die Frontwand noch erreicht. Die gläserne Rückwand darf nicht direkt angespielt werden. Wenn der Ball auf den durch eine rote Linie gekennzeichneten "Tin-Bereich" an der Frontwand trifft, sendet die Elektronik ein akustisches und optisches Signal. Der Court hat eine Größe von 5,5 m × 2,7 m × 8,5 m (B × H × T) und ist durch rote Fußbodenmarkierungen in zwei Aufschlagfelder geteilt. Die elektronische Spielstandsanzeige ermittelt per Zufallsgenerator, wer den ersten Aufschlag von der rechten Seite auszuführen hat. Der Aufschläger hat nur einen Aufschlagversuch. Jeder Ballwechsel zählt als Punkt. Mit gewonnenem Ballwechsel erhält der Spieler das Aufschlagrecht. Ein Match geht über drei Gewinnsätze (best of 5).


Historie.

Pojem "neuroetika" byl poprvé použit až v druhé polovině 20.století, přičemž hlavní rozvoj tato disciplína zaznamenává až na začátku tohoto století. S tímto rozvojem je spojeno i několik velkých vědeckých konferencí mezi lety 2002-2009. Právě na konferenci, která proběhla v roce 2002 v San Franciscu v Kalifornii, byly položeny moderní základy tohoto oboru.  V několika posledních letech také vznikla celá řada specializovaných institucí, jako například National Core for Neuroethics v Kanadě nebo Center of Neurotechnology Studies ve Spojených státech amerických.  K významnému posunu oboru samozřejmě přispěla i publikace řady knih a studií. Mezi nejvýznamnější vědce a autory můžeme zařadit Neila Levyho, Erica Racina nebo Marthu Farahovou. Mezi významné české autory pak patří například Marek Petrů nebo Jan Burian.

Deskriptivní neuroetika.

Deskriptivní neuroetika zkoumá vztah mezi mozkovou aktivitou a morálním chováním. Dnešní zobrazovací technologie (jako například funkční magnetická resonance) nám umožňují sledovat činnost mozku v reálném čase, takže lze mimo jiné studovat i to, jak mozek zkoumaného subjektu reaguje na různé morální podněty.  Vědci doufají, že jim tyto experimenty pomohou objasnit například způsob, kterým docházíme k rozhodnutím souvisejícím s morálkou, nebo důvod, proč lidé s různými druhy poškození mozku reagují na morální podněty jinak než lidé zdraví.  Toto pole má mimo jiné i potenciál odpovědět na některé významné otázky týkající se filozofie mysli. Nové objevy na tomto poli nám totiž mohou přinést nové pohledy na svobodu vůle nebo na rozdělení těla a duše.

Preskriptivní neuroetika.

Preskriptivní neuroetika se snaží přinést odpovědi na etické otázky, které přináší neustálý rozvoj neurověd. Jedna z hlavních otázek se týká moderních zobrazovacích metod. Data z nich nám totiž mohou poskytnout mnoho zneužitelných informací. O některé z nich bude jistě velký zájem z řad marketingových firem nebo vládních institucí.  Moderní technologie nám také mimo jiné dávají možnost vylepšit hned celou řadu neurokognitivních schopností. Na trhu se například začínají objevovat psychofarmaka, která dokáží zpomalit proces zapomínání nebo zlepšit pozornost. Nefarmakologické zásahy se zpravidla používají pouze pro terapeutické účely, ačkoliv je zřejmé, že by se v budoucnu mohla najít i jiná využití. Obě možnosti však mojí potenciál změnit náš pohled na to, co považujeme za duševní zdraví. Jak se například bude společnost dívat na ty, kteří si podobná vylepšení nebudou moci dovolit?  Je nutné si uvědomit, že se sféra preskriptivní neuroetiky neustále rozšiřuje. Je tedy možné, že se v budoucnosti bude tento obor zabývat i problémy spojenými s ovládáním mysli, čtením myšlenek nebo propojením mozku s počítačovým rozhraním.

Neuroetika je vědní disciplína, která propojuje etiku s obory, které studují mozek, respektive mysl. Blízce souvisí s bioetikou, někdy je považována za její podobor. Můžeme ji rozdělit na dvě hlavní části – deskriptivní a preskriptivní. Zatímco deskriptivní část se zabývá vztahem mezi mozkovou aktivitou a morálním chováním, preskriptivní část řeší etické problémy neurověd.

Die Neuroethik () ist eine Disziplin im Grenzgebiet zwischen den Neurowissenschaften und der Philosophie. In der Forschung herrscht noch Uneinigkeit über den Themenbereich der Neuroethik. Einige Wissenschaftler sehen die Neuroethik als den Teil der Bioethik an, der sich mit der moralischen Bewertung von neurowissenschaftlichen Technologien beschäftigt. So definierte William Safire (1929–2009) die Neuroethik als „den Bereich der Philosophie, der die Behandlung oder Verbesserung des menschlichen Gehirns moralisch diskutiert.“ Typische Fragen der so verstandenen Neuroethik sind: In welchem Maße darf man in das Gehirn eingreifen, um Krankheiten zu heilen oder kognitive Fähigkeiten wie Aufmerksamkeit oder Gedächtnis zu verbessern?


Kněz.

Kněžské svěcení přijal 22. února 1964, doktorát z kanonického práva získal na Papežské lateránské univerzitě v roce 1967. Poté působil jako na vysoké škole v Irsku a v Římě - zde byl nejdříve vicerektorem (od roku 1980) a později rektorem (v letech 1987 až 1993) Irské papežské koleje.

Biskup.

Dne 13. prosince 1994 ho papež Jan Pavel II. jmenoval arcibiskupem-koadjutorem arcidiecéze Armagh, biskupské svěcení přijal 14. února 1995. Následující rok, 1. října 1996, se stal arcibiskupem Armaghu a primasem Irska. V této funkci zavedl třídenní setkání diecézních kněží a ve farnostech tříletý program diskuse a modlitby "Renew", který navazoval na obdobné akce v diecézích v USA. Po podpisu Belfastské dohody v roce 1998 vedl delegaci Katolické církve během jednání se všemi politickými stranami Severního Irska.

Kardinál.

Kardinálem ho jmenoval papež Benedikt XVI. při konzistoři 24. listopadu 2007.

Výzvy k rezignaci.

Od března 2010 je známo, že kardinál Brady se v roce 1975 účastnil vnitřního církevního procesu, který se týkal skutků otce Brendana Smytha, jenž sexuálně zneužíval děti. Ačkoli měl Brady k dispozici seznam jmen a adres dětí, které Smyth zneužíval, neinformoval o tom ani jejich rodiče ani policii. Po účastnících procesu bylo naopak vyžadováno mlčení. Smyth tak mohl ve svých zločinech pokračovat a než se dostal v roce 1994 k soudu, zneužil další desítky dětí.  Brady proto čelil řadě výzev k rezignaci, které nejdříve odmítl vyslyšet., dne 8. září 2014 pak rezignoval na post arcibiskupa Armaghu. Jeho nástupcem se stal arcibiskup Eamon Martin.

Reference.

"a rovněž informace z článku na anglické Wikipedii".

Seán Baptist kardinál Brady (* 16. srpna 1939 Drumcalpin) je irský římskokatolický kněz, bývalý primas Irska, kardinál. Od roku 2010 čelil mnoha výzvám k rezignaci v souvislosti se svou rolí při vyšetřování případů sexuálního obtěžování dětí ze strany kněze v polovině 70. let.

Seán Baptist Kardinal Brady (, * 16. August 1939 in Laragh, County Cavan, Irland) ist emeritierter Erzbischof von Armagh und Primas der römisch-katholischen Kirche von "ganz Irland". Er war bis September 2014 zugleich Vorsitzender der Irischen Bischofskonferenz und einer breiten Öffentlichkeit bekannt durch die systematische Vertuschung zahlreicher sexueller Übergriffe.


Životopis.

Spisovatel se narodil v Doslovčah, vesnici pod Stolom v Goreňsku v rodině chudého chalupníka. Jako malý chlapec vyrůstal doma za účasti otcovské moudrosti, šibalství a při hrách s vesnickými dětmi. Bezstarostnosti bylo konec, když musel nastoupit do jednotřídní školy v Breznici. Protože právě tam přitáhl učitelovu a farářovu pozornost, přesvědčili otce, aby ho později poslal do 3. třídy základní školy v Radovljici. Naučil se tam německý jazyk. Ačkoli většinu svého času trávil na pastvinách, prospíval s vyznamenáním. Po dokončení základní školy doma a později v Radovljici začal od roku 1882 do roku 1891 navštěvovat gymnázium v Lublani. Na gymnáziu pocítil posměch ostatních dětí, z tohoto důvodu začal poprvé trpět těžkou vnitřní krizí. Ty byly později během jeho života několikrát přítomny. První ročník musel opakovat, avšak potíže, které měl na začátku, překonal a roku 1891 s vyznamenáním odmaturoval. Dále pokračoval v bohosloveckém semináři Lublaň. Vysvěcen byl roku 1894. Jako kněz působil v Bohinji, v Jesenicích, Kočevji, v Idrii, Sori a jinde. Jeho posledním pracovním místem se roku 1918 stalo Trnovo při Lublani. Zde byl roku 1936 pensionován, avšak stále velmi aktivně pracoval jako kněz a spisovatel. Do konce života pobýval v Lublani, v domě na Koleziji, který byl navržen architektem Jožem Plečnikem. Když byl Finžgar knězem v Trnové, byli s Plečnikem sousedy. Finžgar Plečnika také požádal o obnovu kostela Trnovo ve dvacátých letech dvacátého století. Ulice, kde se nachází dům Finžgara, se dnes jmenuje Finžgarjeva ulica. Byl také politicky činný. Velice blízcí mu byli Janez Evangelist Krek a Ivan Cankar.

Literární činnost.

Pro Finžgarova díla je typické, že jsou úzce spojena s jeho životem. Díky úzkému spojení s venkovským obyvatelstvem vznikly plnokrevné literární výtvory.  Na počátku literární kariéry psal Finžgar také básně, které později opustil. Pokračoval s povídkami z venkovského a měšťanského života. V opravdu nejznámějším díle "Pod svobodnim soncem" s podtitulem "Povest davnich dedov" (1906 – 1907) zobrazil bitvu mezi Slovany (v díle jsou pojmenováni Sloveni) a Byzancí. Má napínavý a rozsáhlý příběh, který povzbuzuje národ. Za první světové války vznikla válečná kronika "Prerokovana", která obsahuje povídky "Boji", "Prerokbe zore", "Kronika gospoda Urbana" a jiné.  Finžgara velice proslavily jeho lidové pověsti, ve kterých vytvořil svět, který znal z mládí (pověsti "Strici", "Dekla Ančka", "Beli ženin"). Jeho lidové hry vycházejí z tohoto tematického rámce ("Divji lovec", "Veriga", "Rozvalina življenja"). Vzpomínky na mládí představil v díle "Leta mojega popotovanja" (1957). Dále v mládí psal: "Študent naj bo", "Gospod Hudournik", "Makalonca"), v jeho dílech je vidět tendence k mateřství.

Překlady.

Překládal z němčiny (Peter Rosegger). V roce 1928 byl přeložen do češtiny romám "Pod svobodným sluncem"

Fran Saleški Finžgar (9. února 1871, Doslovče – 2. června 1962, Lublaň) byl slovinský kněz, spisovatel, dramatik a překladatel. Ve slovinské literatuře je důležitým a slavným především díky svým delším i kratším povídkám o venkovském a městském životu; psal také lidové hry. Jeho díla byla určena jak pro mladou, tak pro starší populaci.

Fran Saleški Finžgar (* 9. Februar 1871 in Doslovče, heute zu Žirovnica gehörend, Region Gorenjsko, dt. Oberkrain; † 2. Juni 1962 in Ljubljana) war ein slowenischer Schriftsteller und römisch-katholischer Priester.


Historie hodnosti.

Vojenská hodnost maršál Sovětského svazu byla ustavena rozhodnutím sovětské vlády (tzv. Rada lidových komisařů) 22. září 1935. 20. listopadu bylo do této hodnosti povýšeno 5 mužů: lidový komisař obrany Kliment Vorošilov, náčelník generálního štábu Rudé armády Alexandr Jegorov a tři starší velitelé: Vasilij Bljucher, Semjon Buďonnyj a Michail Tuchačevskij.  Tři z nich, Bljucher, Tuchačevskij a Jegorov, byli popraveni během Stalinovy Velké čistky v letech 1937–1939. 7. května 1940 byli jmenováni další tři maršálové: nový lidový komisař obrany Semjon Timošenko, Boris Michajlovič Šapošnikov a Grigorij Kulik.  Během druhé světové války byli Timošenko, Buďonnyj a Vorošilov odstraněni z nejvyššího velení pro neúspěšné řízení bojových operací (Vorošilov po zimní válce, zbylí dva v průběhu Velké vlastenecké války) a Kulik byl dokonce degradován pro neschopnost. Hodnost maršál Sovětského svazu byla během Velké vlastenecké války udělena celé řadě vojenských velitelů, kteří si ji zasloužili svými výkony na bojišti (např. Georgij Konstantinovič Žukov, Ivan Stěpanovič Koněv a Konstantin Konstantinovič Rokossovskij). V roce 1943 Stalin povýšil na maršála sám sebe a v roce 1945 přidal tutéž hodnost svému šéfovi policie Berijovi. K těmto politickým maršálům se později ještě připojil v roce 1947 Nikolaj Bulganin.  Po 2. světové válce byl bývalý maršál Grigorij Kulik popraven během další vlny Stalinových čistek (1950). Po Stalinově smrti jej následoval Lavrentij Berija. Od roku 1947 dostávali tuto hodnost pouze profesionální vojáci alespoň rámcově odpovídající úrovně (jedinou výjimku představuje povýšení Leonida Brežněva v roce 1976).  Jako poslední získal tuto hodnost byl Dmitrij Jazov (1990), který byl o rok později uvězněn pro svou účast na nepovedeném puči proti Michailu Gorbačovovi. Maršál Sergej Fjodorovič Achromejev spáchal sebevraždu po rozpadu SSSR. Hodnost byla zrušena (ztratila význam) s rozpuštěním Sovětského svazu v říjnu 1991. Za její nástupnickou hodnost je považována hodnost maršál Ruské federace, kterou jako první obdržel pouze Igor Dmitrijevič Sergejev, ruský ministr obrany 1997–2001 a bezpečnostní poradce Vladimira Putina.  Maršály SSSR lze rozdělit do tří hlavních skupin.  Všichni pováleční maršálové byli důstojníky během Velké vlastenecké války, s výjimkou Brežněva, který byl politrukem. Včetně Jazova, který byl na konci války dvacetiletý a velel rotě. Na rozdíl od starších amerických velitelů, žádný sovětský maršál nezískal přímé bojové zkušenosti za studené války.  Ve vojenské hierarchii Sovětského svazu byly zavedeny také jiné maršálské hodnosti, a to maršál tankového vojska, maršál dělostřelectva a maršál letectva v lednu 1943 a maršál ženijního vojska, maršál spojovacího vojska, hlavní maršál letectva, hlavní maršál tankového vojska, hlavní maršál dělostřelectva, hlavní maršál ženijního vojska a hlavní maršál spojovacího vojska v říjnu 1943.

Hodnost maršál Sovětského svazu (rusky "Ма́ршал Сове́тского Сою́за", "maršal Sovětskogo sojuza") byla druhá nejvyšší hodnost Rudé a posléze Sovětské armády a prakticky nejvyšší hodnost, které mohl voják dosáhnout. (Nejvyšší hodnost – generalissimus – byla vytvořena speciálně pro Stalina, který byl také jejím jediným nositelem v celé historii SSSR.)

Der Marschall der Sowjetunion () war ein militärischer Rang in den Streitkräften der UdSSR. Er wurde 1935 von Josef Stalin eingeführt und im Zuge des Zerfalls der Sowjetunion im Jahre 1991 abgeschafft. Die Offiziere im Rang eines "Marschalls der Sowjetunion" stellten in diesem Zeitraum die militärische Führungselite der UdSSR dar. Insgesamt wurde der Dienstgrad an 41 Personen verliehen. Dazu kamen noch drei "Admirale der Flotte der Sowjetunion", welche dem "Marschall der Sowjetunion" im Rang gleichgestellt waren.


Biografie.

Narodila se v Cambridge v Massachusetts a jako mladou dívku ji vyučoval otec Timothy Fuller. Později získala klasické vzdělání, stala se učitelkou a od roku 1839 začala dohlížet na to, čemu sama říkala „konverzace“: diskuse mezi ženami, které měly kompenzovat nedostatek přístupu k vysokoškolskému vzdělání. V roce 1840 se stala první editorkou transcendentalistického magazínu "The Dial" a o čtyři roky později přestoupila do redakce deníku "New York Tribune" pod vedením Horace Greeleyho. V té době se jí jako teprve třicátnici podařilo získat reputaci nejčtenější osoby v Nové Anglii, a to jak u žen, tak u mužů, a stala se první ženou, které bylo umožněno využít knihovnu Harvard College. Její vlivné dílo "Woman in the Nineteenth Century" bylo vydáno v roce 1845. O rok později ji deník "New York Tribune" vyslal do Evropy jako svou první ženskou korespondentku. Brzy na to se zapojila do revoluce v Itálii, kde se dostala do kontaktu s Giuseppem Mazzinim. V té době se rovněž seznámila s Giovannim Ossolim, svým budoucím manželem, se kterým měla později dítě. Všichni tři zahynuli během cesty do Spojených států v roce 1850, když jejich loď ztroskotala u Fire Islandu v New Yorku. Tělo Margaret Fuller nebylo nikdy nalezeno.  Fuller byla obhájkyní ženských práv, zejména vzdělání žen a jejich práva na zaměstnání. Podporovala rovněž mnoho dalších společenských reforem, včetně vězeňské reformy a emancipace otroků ve Spojených státech. Mnoho jiných obhájkyň ženských práv a feministek, včetně Susan B. Anthony, se odkazovalo k Margaret Fuller, která pro ně byla inspirací. Mnoho jejích současníku ji však nepodporovalo, včetně její někdejší přítelkyně Harriet Martineau, která o ní prohlásila, že byla spíše řečnicí a nikoliv aktivistkou.

Sarah Margaret Fuller Ossoli, běžně známá jako Margaret Fuller, (23. května 1810 – 19. července 1850) byla americká novinářka, kritička a obhájkyně ženských práv spojovaná s americkým transcendentálním hnutím. Stala se první ženou, která na plný úvazek pracovala v žurnalistice jako recenzentka knih. Její kniha "Woman in the Nineteenth Century" je považována za první hlavní feministické dílo ve Spojených státech.

Sarah Margaret Fuller (* 23. Mai 1810 in Cambridge, Massachusetts; † 19. Juli 1850 vor Fire Island, New York) war eine amerikanische Schriftstellerin und Journalistin aus dem engsten Kreis der Transzendentalisten und eine der führenden Intellektuellen Neuenglands. Mit ihrem Hauptwerk "Frauen im 19. Jahrhundert" begründete sie ihren Ruf als frühe Feministin.


Charakteristika.

Gilles Villeneuve patří k nejrychlejším okruhům v kalendáří a je charakteristický zejména svým podlouhlým tvarem a minimálním počtem pomalých zatáček, které spojují jednotlivé rovinky. Fanouškům se jistě zaryje do paměti jeho nebezpečný vzhled, který je v přímém kontrastu s dlouhými vyasfaltovanými bezpečnostními zónami na většině ostatních okruhů. Svodidla jsou v blízkém kontaktu s vozovkou a od monopostů je dělí jen milimetry. Zapamatování hodná je zejména známá ""Zeď šampionů"" za obrubníkem na začátku cílové rovinky, ihned za rychlou šikanou. Pokud totiž jezdec nechce zbytečně ztratit čas, musí každé kolo riskovat a projet poslední zatáčku co nejrychleji, tento risk ovšem vede k vytažení monopostu právě k této slavné zdi, díky které ze závodu již museli odspoupit i jezdci takového kalibru jako je Michael Schumacher, Jacques Villeneuve nebo Damon Hill.

Bezpečnost.

O bezpečnosti kanadského okruhu se začalo zběsile diskutovat po Grand Prix Kanady 2007, ve které v obrovské rychlosti havaroval polský pilot BMW Sauberu Robert Kubica. Nehoda se stala na místě vyobrazeném na vedlejším snímku, v nájezdu do poslední velké zatáčky. Kubicův monopost vjel rovně do ochranných bariér, které jej odmrštily přes celou trať do zdi v ochranné zóně "vlásenky Pits". Hrůzostrašná nehoda se jen díky výrazné bezpečnosti současných formulí obešla téměř bez zranění a o dva závody dále mohl Kubica opět stát na startovním roštu. Přesto se však tato událost ukázala jako Damoklův meč, který může kdykoli spadnout. Před dalším startem byli technici pověřeni obstarat tak jako vždy maximální zabezpečení a zesílit bezpečností prvky i v místě nehody.

Gilles Villeneuve, původně "Circuit Île Notre-Dame", je název závodního okruhu, jenž byl přejmenován na počest kanadského závodníka, otce Jacquese Villeneuva, který zemřel během kvalifikace na Grand Prix Belgie v Zolderu. V současné době je využíván zejména k závodů vozů formule 1 a Champ Car.

Der Circuit Gilles-Villeneuve ist eine temporäre Motorsport-Rennstrecke auf der Île Notre-Dame in der kanadischen Stadt Montréal. Die Strecke wurde am 12. Juni 1982 nach dem kanadischen Rennfahrer Gilles Villeneuve benannt. Villeneuve war fünf Wochen vorher beim Großen Preis von Belgien tödlich verunglückt.


Historie.

Úplný začátek historie duchovní školy Lectorium Rosicrucianum se datuje do roku 1924, kdy si oba bratři Z. W. Leene a J. Leene a asi 15 sympatizantů Heindelova učení pronajalo zadní část domu v Bakenessergracht 13, v Haarlemu. Od té doby se rozvíjela práce po celých 16 let, až do začátku války. Oba bratří spolu s přáteli jako byl Cor Damme, A. Rutgers van der Loeff, E. Roland-Retera a dalšími se tak stali učiteli Heindlova nového ‚esoterického učení čistého křesťanství‘.  V roce 1928, přesně 15. února, byla založena v Haarlemu kancelář pro tisk Rosicrucian Fellowship, která se později proměnila v tiskárnu The Rozekruis Pers. Tato událost byla jedním z kroků pro osamostatnění nizozemské větve Heindlova učení. Umožnila vydávání tiskovin v Nizozemsku, zejména časopisu Het Rosenkreuz a týdeníku Aquarius.  24. prosince 1930 se k bratrům Leene připojila žena pana J. H. Stock, která sympatizovala s hnutím již od prvního momentu, paní H. Stok-Huizer. Také Cor Damm (1897–1969) byl tou dobou již dva roky po boku obou bratrů.  Společně pracovali na šíření myšlenek Heindlova „esoterického křesťanství“, které vedlo k tomu, že 24.12. 1934 byla oficiálně podána žádost úřadům o založení nezávislé pobočky Rosicrucian Fellowship společenství Maxe Heindela. O rok později dostala právní statut jako Nizozemská pobočka Rosecrucian Fellowship. Šlo o vytvoření ústředí pro nizozemsky mluvící oblast společenství Rosicrucian Fellowship, jehož sídlo bylo v té době v Seattle v USA. Nizozemsko mělo tehdy již 545 studentů a přibližně stejný počet zájemců o učení, kteří se scházeli v centrech ve městech.  Nedalo se již mluvit o dobrovolnické práci, proto bylo potřeba tato centra nějak zastřešit. Vytvořením ústředí došlo o vyvrcholení snah o vytvoření nezávislé větve Rosicrucian Fellowship v Evropě. Osamostatnění nizozemské větve přinesla novou sílu k práci na tvorbě školy, práce nabrala směr k obrodě původního rosikruciánství.  V letech 1934 – 1940 byly organizovány letní školy na pozemku v De Haere, který společnost zakoupila poblíž Doornspijk. Toto místo se později stalo centrem práce pro mládež a konferenční místo Noverosa (založené v roce 1957 původně jako konferenční místo po dospělé), plně proměnilo v konferenční místo pro mládež.  20. března 1937 byl položen základní kámen prvního chrámu v Nizozemsku v Haarlemu.  Až do roku 1938 byl Z. W. Leene dynamickou silou, která vedla společenství. 8. března 1938 ale zemřel v náručí svého bratra. J. Leene a H. Stok-Huizer pokračovali společně v započaté práci. Napsali řadu knih, které byly vydány pod pseudonymy Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri, které začali používat během války. Kdy se věnovali především v letech 1940–1945 studiu textů, manichejských, Corpus Hermeticum. Jejich zájmem se stal také Jakob Böhme.  Atmosféra války ovlivnila J.van Rijckenborgha natolik, že na ni reagoval sepsáním knihy Dei Gloria Inacta – Kresťanské mysterium zasvěcení. Stala se dobrým základem pro nový poválečný ‚začátek‘.  Po druhé světové válce, když mohla být činnost společnosti opět oficiálně (během válečných let byla kvůli Nacistům skrývána) zahájena, se Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri ujali práce znova a centrem zájmu stále více stával pojem „gnose“. Šlo o kristocentrický (Kristus ve středu zájmu) pohled na skutečnost, že Bůh může být poznatelný z první ruky. Tohoto poznání může být dosaženo vnitřním vývojem jedince na základě důkladného sebepoznání, které nazývá Bible jako ‚zrození z vody a ducha‘.  Nizozemské společenství Rosicrucian Fellowship se rozvíjelo jako společenství jednotlivých center v Nizozemsku, ve kterých byly postupně budovány chrámy. Zůstávalo stále ve volném pojení s Rosicrucian Fellowship i když se jejich práce ubírala stále více směrem k moderní duchovní škole, která staví na základech rosikruciánského učení a na gnostickém pohledu na proměnu člověka.  Po válce, kdy byla činnost společenství plně obnovena, jej Jan Leene transformoval do nové organizace, do ‚Duchovní školy‘ Lectorium Rosicrucianum, která byla oficiálně registrována 25. 11. 1946 jako Nadace Lectorium Rosicrucianum.  A v roce 1960, 20. června byla přeregistrována a stala se náboženskou organizací Lectorium Rosicrucianum. V té době byla již od předválečných let činná městská centra v Haagu, Amsterodamu, Utrechtu, Groningenu, Haarlemu, která rostla a dnes jich je celkem 14 v celém Nizozemsku..  Od té doby se činnost společenství stále rozvíjela i mimo hranice Nizozemska. V současné době má mezinárodní škola centra přibližně ve 130 městech v 36 zemích světa. V těchto centrech se scházejí žáci a sympatizanti. Kromě center jsou v jednotlivých zemích také budována konferenční místa.

Práce pro mládež.

Paralelně s vývojem školy šel vývoj práce týkající se mládeže. V roce 1929 byla pro práci s mládeží ustanovena paní E. Roland-Retera spolu s J. Leene. V některých městech byly vytvořeny kluby pro mládež. Když byl v 50.letech zakoupen pozemek v Lage Vuursche Elcekerlyc, přesunula se práce pro dospělé tam a pozemek v De Haere se stal místem práce pro mládež, organizovali se zde letní pobyty pro děti. Tato práce zde pokračuje dodnes.

Učení školy.

Škola má množství vlastní literatury, velkým impulsem pro rozvoj školy a její učení byla H. P. Blavatská a její Hlas ticha, čerpá z učení Jakoba Böhme Aurora, Cesta ke Kristu, A. Gadala, který viděl gnostický základ v učení katárů.  Základem učení je poznání a pochopení alegorie Chymická svatba Christiana Rosenkreuze (1616), hermetismus, hlásí se k manifestům rosicruciánství Fama Fraternitatis(1614), Confesio Fraternitatis (1615). Dále Nový zákon zejména kapitoly ze Zjevení Janova, starověká mysteria - Rosicruciáni, Grál, Katáři.  Základní kámen učení školy je gnosticismus, což znamená „poznání“.  Jde o to poznat a vědomě zakoušet moudrost mysterií pomalu a postupně se zbavit nadvlády smyslového těla, přesto však plnit všechny úkoly ve fyzickém světě. Jde o vědomé odvracení se od smyslových vazeb, odklonit se od světa stínů, pročištění vědomí. Až toto nastane, následuje příklon k duchovnímu světu, kde na konci povstane nový člověk, který je znovuzrozený (Bible, I. Kor. 15:31), podruhé zrozený.

Metoda.

Hlavní metodou je metoda sloučení protikladů – alchymický proces a metoda každodenního vědomého umírání, tedy 'Endura‘, tento pojem je již nám u Katárů. Nejde o žádnou pomalou sebevraždu, ale o každodenní vědomý odklon od pudů, sklonů, přání, vášní, které vážou člověka na hmotný svět, člověk musí nechat zemřít své egocentrické tendence nikoli sebe fyzickou smrtí. Způsob jakým je toho dosaženo, je nazván transfigurací nebo také metamorfózou. Tedy postupnou proměnou a slučováním protikladů, které probíhá pomalu a postupně každý den, dojde ke vzkříšení nového člověka v každém, kdo se procesu oddá (Bible„ On musí růst, já však se menšit.“ (Jan 3:30). )  Dva přírodní řády  Mezinárodní škola Zlatého Kříže s Růží Lectorium Rosicrucianum vychází z ideje, že existují dva přírodní řády: za prvé nám známý přírodní řád, který je nouzovým řádem, přechodným domovem. Tato příroda zahrnuje jak oblast živých, tak i oblast mrtvých. V ní je všechno podřízeno koloběhu zrození, života, umírání a nového zrození. Za druhé je zde původní božský řád. Ten první je světem pomíjivosti, tzv. „dialektika“ : vše v něm vzniká, rozkvétá a zaniká; druhý řád je světem nepomíjivosti, tzv. „statika“. Duchovní škola učí člověka postupně přejít z proměnlivého dialektického řádu do statického, neproměnlivého řádu věčnosti.  Atom jiskry ducha neboli růže srdce.  To co je v Bibli nazýváno „královstvím nebeským“, má v srdci člověka pozůstatek – poslední latentní pozůstatek, Boží jiskra neboli „atom jiskry ducha“. Tento princip způsobuje v mnoha hledajících lidech jakýsi neurčitý stesk po domově, mlhavou vzpomínku na původní stav u Otce – na nesmrtelnou jednotu s Bohem. O tento atom se může člověk opřít, pokud nastoupí cestu proměny.

Základní symbolika školy Lectorium rosicrucianum.

„Kříž s růží v průsečíku“ ve zlaté barvě, je základní symbol používaný v chrámech školy. Symbolizuje protnutí dvou řádů, dvou energií - dolů směřující energie se ve středu kříže, ale také symbolicky v srdci člověka, protíná s horizontální energií tedy s materiálním světem. Je to symbol propojení dvou přírodních řádů, ve kterém jde o propojení obou světů v srdci člověka.  „Pentagram“, symbol znovuzrozeného člověka, nového člověka, který je nositelem božského principu. Stará příroda, vědomí já, umírá a probudit se musí Boží příroda, Kristus v člověku. Lectorium Rosicrucianum s tímto procesem seznamuje žáky, kteří se jej snaží realizovat ve svém životě.  „Merkurova hůl“, symbol používaný v chrámech školy, představuje dva hady obtáčející okřídlenou hůl, jakožto symbol spojení dvou základních sil v člověku - kladné a záporné a jejich přivedení ke vzájemné spolupráci. Což se projeví v moudrostí daného člověka, symbolizované dvěma křídly na konci hole.

Lectorium Rosicrucianum je nové náboženské hnutí, které se považuje za moderní školu mysterií. U založení školy stáli dva nizozemští mystici, Jan van Rijckenborgh (1896–1968, vlastním jménem Jan Leene) a jeho bratr Zwier Willem Leene (1892–1938) a Catharose de Petri (1902–1990, vlastním jménem Henriette Stok-Huizer). Oficiálně společenství vzniklo v nizozemském Haarlemu 25. srpna 1935 jako pobočka americké větvě organizace Rosicrucian Fellowship. Škola staví na křesťanském gnosticismu, čerpá z učení Bible, učí znát Nový zákon, staví na učení albigenských, katárů. Zdrojem jsou pro ni také klasičtí rosenkruciáni sedmnáctého století. Svou metodou se opírá o poznání nábožensko-mystických myšlenek hermetismu a alchymie.

Das Lectorium Rosicrucianum (LR), auch Schule des Goldenen Rosenkreuzes, ist eine 1945 oder 1946 in den Niederlanden gegründete internationale Neue Religiöse Bewegung. Das Gründungsjahr wird in den Schriften des LR hingegen mit 1915, 1924, 1925 und 1935 unterschiedlich angegeben. Historisch belegbar ist nur die Ablösung einer niederländischen Mitgliedergruppe von der Rosicrucian Fellowship 1935, die sich "Rozekruisers Genootschap" nannte. Das Hauptquartier des, gemäß dem Theologen Harald Lamprecht, streng hierarchisch und ohne demokratische Elemente organisierten LR befindet sich in Haarlem. Die Leitung der Organisation hat allein ein 13-köpfiges internationales Gremium inne. Das LR vertritt die ideologischen Standpunkte der Fellowship mit umgekehrten Vorzeichen und geriert sich seit 1954 als dualistische Neo-Katharer-Gruppe.


Anatomie a vzhled.

Tělo je silné, se dvěma velkými hřbetními ploutvemi. Ocas je protáhlý s dlouhým horním lalokem. Obvykle dorůstá do délky 3,5 metru, v takovém případě váží 90 až 160 kg. Maximální, věrohodně doložená zpráva, hovoří o exempláři s váhou 660 kg.  Žralok písečný má většinou šedý hřbet a bílý spodek. V srpnu 2007 byl v Austrálii vyfotografován albín.

Potrava.

Strava se skládá z ryb, mladých žraloků a rejnoků, chobotnic a korýšů.

Chování.

Tito žraloci se obvykle zdržují v pobřežních vodách v hloubkách mezi 60 až 190 metry, ačkoliv byli zaznamenáni také ve větších hloubkách. Během dne často vyhledávají útočiště v podmořských jeskyních a mezi skalisky a v noci vyrážejí na lov. Během dne se vykazují pomalejší chování, aktivnějšími se stávají v noci. Žralok písečný je jediný známý druh žraloka, který polyká vzduch a ukládá si jej v žaludku, aby zachoval neutrální vztlak při plavání.  Přestože se obecně má za to, že tento druh žraloka není lidem nebezpečný, databáze ISAF obsahuje 76 zaznamenaných útoků na lidi, z nichž 29 bylo klasifikováno jako nevyprovokované. Dva z těchto nevyprovokovaných útoků vedly k úmrtí.

Rozmnožování.

Tento druh je živorodý, jeho embrya se však živí sami sebou navzájem. Uvnitř dělohy se mladí žraloci krmí živinami ze žloutkového váčku a pak i jeden druhým, dokud nezbudou dva poslední jedinci. Chce-li matka poskytnou mladým další potravu, produkuje další vajíčka, která zbývající mladí konzumují. Tato reprodukční strategie je známá také jako nitroděložní kanibalismus. Ve dvou letech jsou mladí žraloci zhruba metr dlouzí a plně schopni se o sebe postarat.

Žralok písečný ("Carcharias taurus") je velký druh žraloka, zástupce čeledi písečníkovitých. Po světě má mnoho jmen. V Austrálii a ve Velké Británii se nazývá – "„šedá sestra“". Vyskytuje se v pobřežních vodách po celém světě. Přes svůj hrůzostrašný vzhled jde o poměrně klidný a pomalu se pohybující druh žraloka. Všeobecně není považován za nebezpečného, pokud není vyprovokován. Pro tyto rozporuplné vlastnosti a pro velkou přizpůsobivost v zajetí je považován za nejčastěji chovaný velký druh žraloka ve veřejných akváriích.

Der Sandtigerhai ("Carcharias taurus"), auch einfach Sandtiger genannt, ist ein fast weltweit in tropischen, subtropischen und warm-gemäßigten Meeren vorkommender Hai.


Popis.

Slackline se skládá ze tří částí: 2–5 cm širokého popruhu, smyček vypodložených kartonem nebo kusem koberce sloužících jako kotvicí body a napínacího zařízení. Lajnu lze napnout různými způsoby v závislosti na její délce. U těch kratších postačí i dvě karabiny, u delších průmyslové napínáky a u těch hodně dlouhých je nutné použít systém kladek nebo naviják.

Triky.

Vzhledem k tomu, že je slackline stále ještě novým sportem, vznikají neustále nové triky. V současné době jich je několik desítek od těch lehčích, které zvládne i téměř úplný začátečník, až po ty extrémně náročné, které se zatím podařily jen několika málo lidem nebo třeba i jen jednomu člověku (jako bylo například dříve salto vzad s dopadem na lajnu). Triky se mohou rozdělit do několika skupin: nástupy na lajnu (ze sedu, ze dřepu, výmykem), čelem k lajně (klek, sedy, svíčka), kolmo k lajně (raketa, turek), lehy a skoky.

Highline.

Highline jsou lajny natažené vysoko nad zemí mezi stromy, skalními masivy nebo věžemi. Pro zajištění maximálního bezpečí je nutné mít dokonalé, několikanásobné kotvicí body. Pod samotný popruh se upevňuje horolezecké lano, které je pojistkou pro případ, že by se přetrhl. Popruh nebo lano je nutné v místech, kde se dotýkají stromu nebo skály, vypodložit například odřezky koberců, batohy, dekami apod. Jednak proto, aby se neničil strom nebo skála, jednak proto, aby se neodíral nebo dokonce neprodřel popruh, zejména při pádu. Hajlajny se většinou chodí jištěny – slacklinisté si oblékají sedací úvaz neboli sedák spojený s popruhem lanovou smycí a dvěma karabinami se šroubovacím zámkem. Je ale zaznamenáno i několik přechodů bez jištění. Nejznámějším je nejspíš přechod highline na Lost Arrow v Yosemitech Deanem Potterem.

Rekordy.

Nej highline.

Nejvyšší slackline, 1000 metrů vysoko, přešel Christian Schou 3. srpna 2006 přes fjord v Kjeragu v Norsku. Jeho výkon zopakoval Aleksander Mork v září 2007.

Nejdelší slackline.

Aktuální světový rekord – Samuel Volery – 1210 m (polyester;Turecko - Malatya, 2017; video zde http://www.youtube.com/watch?v=wspRVx8_kRA )  Aktuální český rekord - Danny Menšík 1000 m  Jakub Kwjetoň Hanuš a Petr Peeto Kučera – 222 m, 27. října 2010, Praha.  Michi Aschaber, Mich Kemeter, 217 metrů, Rakousko.  Stefan Junghannss a Damian Jörren – 203 metrů, 12. března 2009, Dresden. ( https://web.archive.org/web/20090328172329/http://www.landcruising.de/index.php/component/option,com_mojo/Itemid,/p,47/ )  Nejdelší highline, 171 metrů, přešel Stefan Junghannss 1. července 2008 v Drážďanech. (video)  Jak se vyvíjela historie rekordu

Slackline v ČR.

U nás slackline stejně jako ve světě začal jako oblíbený způsob trávení volného času mezi lezci. Postupně však nabýval na popularitě a v roce 2007 proběhly dvě průkopnické akce, a to Slackline fest na Bišíku a Dej si lajnu v rámci programu Mezinárodního horolezeckého filmového festivalu v Teplicích nad Metují. V roce 2008 probíhá historicky první ročník Českého poháru ve slackline.

Slackline nebo také zkráceně slack je balancování, chození a skákání na popruhu upevněném mezi dvěma body, například stromy. Na rozdíl od chození po provazu není popruh na slackline natažený napevno, ale je více nebo méně pružný. Počátky této nové zábavy/sportu lze vystopovat do Yosemit, kde si lezci krátili volnou chvíli chozením po řetězech u místních parkovišť.

Slacken (Slacklinen, Slacklining) ist eine Trendsportart ähnlich dem Seiltanzen, bei der man auf einem Kunstfaserband oder Gurtband balanciert, das zwischen zwei Befestigungspunkten gespannt ist. Dieses Band wird Slackline (deutsch etwa: Schlaffseil, schlaffe Leine) genannt.


Hornomoravská hornatina.

Hora Králický Sněžník tvoří v rámci pohoří samostatný geomorfologický okrsek zvaný "Hornomoravská hornatina". Hranice se sousedními okrsky je vymezena přilehlými údolími a sedly. Sedlo mezi Králickým a Malým Sněžníkem je hranicí s Malosněžnickým hřbetem, sedlo mezi Králickým Sněžníkem a Stříbrnickou je hranicí s Podbělským hřbetem.

Hydrologie.

Hora leží na hlavním evropském rozvodí. Řeka Morava spolu s několika přítoky odvádí vody z jižní části hory do Černého moře. Severní (polská) část hory patří do úmoří Baltského moře, v oblasti hory pramení několik potoků, např. Kamienica, Kleśnica, Wilczka aj.

Vegetace.

Horní partie Králického Sněžníku (nad 1350 m n. m., v lavinové dráze i níže) tvoří hole s typickou subalpínskou vegetací. Asi 500 m od vrcholu se nalézají Vlaštovčí kameny – soustava skalních srubů s kamenným mořem na úpatí. Nižší partie hory (pod 1350 m n. m.) pokrývají převážně horské třtinové smrčiny. Více o vegetaci a zoologii hory viz NPR Králický Sněžník.

Stavby.

Na vrcholu Králického Sněžníku nejsou v současnosti žádné stavby. Na samém vrcholu v minulosti stála rozhledna (postavena v roce 1899) a několik set metrů pod vrcholem také Lichtenštejnova chata (postavena v roce 1912). Obě stavby však byly začátkem 70. let 20. století zbořeny a v současnosti zde spatříme jen ruiny rozhledny (pahorek kamenů) a základy boudy. Nalézá se zde trojmezní kámen Českého království, Moravského markrabství a Kladského hrabství, který je kousek pod vrcholem, a u základů zbořené chaty je soška slůněte. Žulová plastika byla postavena roku 1932 jako upomínka na desáté výročí vzniku uměleckého spolku Jescher.  V posledních letech se uvažuje o znovupostavení rozhledny. Na polské straně hory (nikoliv však na vrcholu) stojí bouda zvaná Schronisko PTTK „Na Śnieżniku“. Na české straně stojí v nižších polohách hory 2 malé dřevěné boudy Sněžná chata a Františkova chata. Níže ve výšce 890 m n. m. byla postavena v roce 1928 panem Jungmannem Chata Návrší, původní název Sennhüttenbaude (U salašních bud).

Ochrana přírody.

Celá česká část hory patří do NPR Králický Sněžník, která byla vyhlášena v roce 1990 o rozloze 1694,67 ha. Je také součástí navrhované evropsky významné lokality Králický Sněžník soustavy Natury 2000. Naopak hora nepatří do Ptačí oblasti Králický Sněžník. Na polské straně je vyhlášen rezerwat przyrody Śnieżnik Kłodzki a také je zde navržena evropsky významná lokalita Natury 2000.

Králický Sněžník, zastarale také Kladský Sněžník (, ) je nejvyšší vrchol (1424 m) stejnojmenného pohoří, třetího nejvyššího v České republice, nacházejícího se na státní hranici s Polskem, v délce zhruba 16 km táhnoucí se od města Králíky po Kladské sedlo. Jedná se o čtvrtý nejvyšší vrchol Koruny hor Polska a o nejvyšší bod okresu Ústí nad Orlicí i celého Pardubického kraje. Z vrcholové kupole výrazně modelované mrazovým zvětráváním vybíhá pět dílčích rozsoch.

Der Glatzer Schneeberg, auch "Grulicher" oder "Spieglitzer Schneeberg" (polnisch "Śnieżnik Kłodzki", tschechisch "Králický Sněžník") ist der höchste Berg (1425 m ü. NN) des Glatzer Schneegebirges im westlichen Teil der Ostsudeten. Die Staatsgrenze zwischen Polen und Tschechien führt über den Gipfel. Der Name des Berges wurde von der langen Winterperiode abgeleitet, denn der Berg ist in der Regel bis zu acht Monate im Jahr mit Schnee bedeckt. Der obere Teil des Berges ist von subalpiner Vegetation geprägt, die Waldgrenze befindet sich etwa auf 1200 m Höhe.


Charakteristika.

Společné znaky, vymezující řád Santálotvaré, jsou zejména obsah polyacetylénů, jednosemenné nepukavé plody a typ placentace. Monofyletičnost této skupiny byla potvrzena i analýzou rbcL, atpB a 18S sekvencí DNA. U většiny zástupců jsou tyčinky naproti korunním lístkům. Mnozí zástupci jsou poloparazité a klasické kořeny jsou u nich nahrazeny haustorii. Mnoho taxonů má také spodní semeník.  Řád santálotvaré zahrnuje byliny i dřeviny. Poloparazitické druhy rostou na kmenech a větvích nebo na kořenech hostitelských rostlin. Zástupci čeledi hlívencovité jsou nezelení obligátní kořenoví parazité. Listy santálotvarých jsou jednoduché, střídavé nebo vstřícné, nezřídka do různé míry redukované. Květy jsou různé od drobných po velké a nápadné. Okvětí je často více či méně redukované. Tyčinek je většinou stejný počet jako korunních lístků, případně méně. Semeník je svrchní až spodní, povětšině s jedinou čnělkou.  Řád "Santálotvaré" zahrnuje (ve smyslu systému APG III) asi 2300 druhů ve 170 rodech a 7 čeledích. Největší čeledi jsou ochmetovité (asi 1000 druhů v 68 rodech) a santálovité (asi 1000 druhů ve 44 rodech).

Rozšíření.

Řád je rozšířen celosvětově, nejvíce zástupců je v tropech. V naší květeně jsou zastoupeny 3 rody: lněnka ("Thesium") a jmelí bílé ("Viscum album") z čeledi santálovité ("Santalaceae") a ochmet evropský z čeledi ochmetovité ("Loranthaceae").

Taxonomie.

Taxonomie řádu santálotvaré je dosti složitá a dosud není zcela dořešena. Velké změny nastaly zejména ve vymezení jednotlivých čeledí. Z čeledi ochmetovité byly vyjmuty čeledi jmelovité ("Viscaceae") a "Eremolepidaceae" a později vřazeny do čeledi santálovité. Nově byly ustaveny čeledi "Schoepfiaceae" a "Opiliaceae", jejichž rody byly dříve řazeny do čeledi santálovité ("Santalaceae"), příp. olaxovité ("Olacaceae").  V systému APG III, vydaném v roce 2009, byla do řádu santálotvaré vřazena obligátně parazitická čeleď "Balanophoraceae", která byla do té doby mezi čeleděmi s nejasným zařazením. Čeleď "Olacaceae" je zjevně parafyletická skupina, pro nedostatečnou prozkoumanost je však v systémech APG III i APG IV zatím ponechávána jako sběrný taxon. Komplexní revize řádu "Santalales" na základě molekulárních metod byla publikována v roce 2010. Čeleď "Olacaceae" je v ní rozdělena do 7 monofyletických čeledí (Olacaceae, Aptandraceae, Ximeniaceae, Coulaceae, Strombosiaceae, Erythropalaceae a Octoknemataceae), které tvoří bazální větve řádu santálotvaré. Podobně čeleď santálovité ("Santalaceae") je rozdělena na 7 čeledí (Amphorogynaceae, Cervantesiaceae, Comandraceae, Nanodeaceae, Santalaceae, Thesiaceae a Viscaceae), přestože je jako celek monofyletickou skupinou.

Význam.

Santál bílý ("Santalum album") z čeledi santálovité je zdrojem známé vonné silice. Význam ostatních druhů řádu je spíše okrajový. Některé mají využití v medicíně. Zástupci čeledi hlívencovité jsou pozoruhodné rostliny připomínající svým vzhledem spíše houbu.

Santálotvaré ("Santalales") je řád vyšších dvouděložných rostlin. V současném pojetí zahrnuje 7 čeledí. V naší květeně jej zastupuje lněnka, ochmet evropský a jmelí bílé. Zástupci řádu jsou často poloparazité, případně i nezelení parazité.

Die Sandelholzartige (Santalales) sind eine Ordnung der Bedecktsamigen Pflanzen (Magnoliopsida). Der Sandelholzbaum ("Santalum album") liefert Nutzholz und Sandelholzöl. Bekannt sind auch die Halbschmarotzer Misteln ("Viscum"). Ein Großteil der Arten sind Halbschmarotzer; sie versorgen sich also über ihre Wirtspflanze mit Nährstoffen, haben aber Blattgrün zur eigenständigen Photosynthese.


Osobní život.

André Benjamin se narodil 27. května 1975 v Atlantě. Je synem realitní makléřky Sharon Benjamin Hodor a soudního exekutora Lawrence Walkera. Je bratrem dokumentaristy Marka Benjamina. Má jednoho syna. André je vegetarián a organizací PETA byl vyhlášen ’World's Sexiest Vegetarian Celebrity’.

Hudební kariéra.

Outkast: 1992–2006.

Již na střední škole (Tri Cities v Atlantě) André potkal svého budoucího hudebního kolegu Big Boie. V roce 1994 vydali svou debutovou a také platinovou desku Southernplayalisticadillacmuzik. Následují desky ATLiens (1996) a Aquemini (1998). V tomto období se začíná André věnovat hraní na kytaru a malování. Také se mu v roce 1997 narodí jeho jediný syn Seven Sirius Benjamin s americkou R&B zpěvačkou Erykhou Badu. Na albu Stankonia (2000) už vystupuje pod svou nynější přezdívkou "André 3000", kterou si změnil především kvůli odlišení od Dr. Dre. Také se rozchází s Erykhou Badu a píše jeden z největších hitů skupiny Outkast Ms. Jackson, který je inspirován právě tímto rozchodem. V roce 2003 Outkast vydává dvojalbum Speakerboxxx/The Love Below, které odhalilo rozdílný hudební vývoj obou členů. André na albu experimentuje s jazzem, funkem, popem a rapu je na albu minimálně. Singl "Hey ya!" je později prohlášen časpoisem Rolling Stones nejlepší písničkou historie. Šesté a také poslední společné album Idlewild vydali v roce 2006. André zde má pár rapových pasáží, avšak spíše setrvává u stylu z minulého alba. Album je také soundtrackem ke stejnojmennému filmu.

Sólo kariéra: 2006 – současnost.

Po přestávce s rapem se k němu André vrací v roce 2007 a spolupracuje na několika písničkách s umělci jako Jay-Z, Devin the Dude, John Legend, Ciara, Ka$ha, Beyoncé, Gorillaz, Frank Ocean, Rick Ross, T.I. a kamarádem z dětství Fonzworth Bentleym.

Filmová kariéra.

André hrál v seriálu Policejní odznak, ve filmech Buď v pohodě, Čtyři bratři, Vzpoura v Seattlu, Poloprofesionál. Také propůjčil hlas postavě "Sunny Bridges" ve svém animovaném seriálu "Class of 3000", který se vysílal na Cartoons Network.  V květnu 2012 začal točit životopisný film o Jimi Hendrixovi, "All is by my side", kde ztvární právě postavu zesnulého kytaristy.

Móda.

André založil módní značku "Benajmin Bixby". První kolekce inspirovaná vysokoškolským fotbalem třicátých let měla úspěch, další kolekce už úspěšné nebyly a André musel výrobu ukončit.  24. února 2012 pro magazín GQ.com uvedl, že se chystá, tentokrát pod názvem Bixby, značku vzkřísit.

Zajímavosti.

V březnu 2009 byl v Henry County v Georgii uvězněn za překročení rychlosti o 70 km/h ve svém Porsche Carrera.

André Lauren Benjamin (* 27. května 1975), známý spíše jako André 3000 (dříve pod přezdívkou Dré), je americký rapper, hudební producent, herec a módní návrhář, známý především jako polovina hip hopového dua Outkast. Je považován za jednoho z nejlyričtějších rapperů historie.

André 3000 (* 27. Mai 1975 in Atlanta; bürgerlich "André Lauren Benjamin") ist ein US-amerikanischer Musiker und Filmschauspieler. Er ist Mitglied der Hip-Hop-Gruppe OutKast und des Dirty-South-Kollektivs Dungeon Family.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Cabernet Mitos" je jednodomá dřevitá pnoucí liána, dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný až bujnější, se vzpřímenými letorosty. Vrcholky letorostů jsou středně silně bíle vlnatě ochmýřené, zbarvené do červena antokyaniny. Mladé lístky jsou vínově červené. Jednoleté réví je hnědofialové.  List je středně velký až velký, nečleněný či tří- až pětilaločnatý s mělkými výkroji, čepel listu je tmavozelená, slabě až průměrně puchýřnatá, žilnatina listu je silně pigmentovaná antokyaniny, a to včetně podružných žilek. Řapíkový výkroj je lyrovitý, úzce otevřený až mírně překrytý, většinou s ostrým dnem, řapík je střední až delší, načervenalý. Celá rostlina obsahuje barevné pigmenty, takže listy révy se barví relativně záhy na podzim do vínově červena.  Oboupohlavní pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Hrozny jsou středně velké (135 g), kuželovité, středně husté až husté, bobule malé až středně velké, okrouhlé, modročerné, dužina řídká, tmavočerveně zbarvená, neutrální až kabernetové chuti, s vyšším obsahem taninů.

Původ a rozšíření.

"Cabernet Mitos" je moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"). Byla vyšlechtěna roku 1970 ve Státním výukovém a výzkumném ústavu pro vinohradnictví a ovocnářství ve Weinsbergu, ve Württembersku, v Německu, křížením odrůd "Frankovka" ("Blauer Limberger") a "Cabernet Sauvignon" ("klon Levadoux"). Šlechtiteli odrůdy jsou Dr. Schleip a August Herold, v Německu byla registrována roku 2001.  V Německu byla odrůda "Cabernet Mitos" roku 2007 pěstována na 320 hektarech vinic, převážně v regionech Falcko, Rheinhessen a Bádensko, osazené plochy mají mírně stoupající tendenci. Na malých plochách byla odrůda pěstována i ve Švýcarsku, roku 2007 na 1,7 ha.  Ve Státní odrůdové knize České republiky není odrůda zapsána, není uvedena ani mezi odrůdami, ze kterých je dovoleno vyrábět zemská vína. V ČR lze odrůdu objevit na vinicích pouze velmi vzácně, na Moravě.

Název.

Slovo „cabernet“ vzniklo v oblasti Médoc, v regionu Bordeaux, patrně je odvozeno od latinského slova „caput“, zde ve smyslu „odrůda révy, dávající černá vína“. Poprvé bylo v literatuře zmíněno až roku 1866. Původ slova „mitos“ je nejasný, pouze jako zajímavost lze uvést, že v indonéštině znamená toto slovo „mýtus“, podobný význam, jen v množném čísle, má i ve španělštině.  V Rusku je pro odrůdu používán název "Каберне Митос", šlechtitelský název odrůdy byl "We 70-77-4 F" či "Weinsberg 70-77-4 F".

Pěstování.

Réví dobře vyzrává, odolnost vůči mrazu je průměrná až mírně zvýšená, odrůda nemá sklon ke sprchávání. Hodí se pro většinu vedení, nejvhodnější je vysoké vedení, vhodné jsou podnože SO-4, Cr 2 a 125 AA. Výnosy jsou střední až vyšší, 8-12 t/ha při cukernatosti moštu 16-19 °NM (v Německu dlouhodobý průměr 83 °Oe) a aciditě 9,5-12 g/l.

Fenologie.

Odrůda raší středně pozdně, kvete středně pozdně až pozdně, dozrává pozdně, sklizňové zralosti dosahuje koncem října, nejkvalitnější hrozny přináší pozdě na podzim, po zaschnutí, kdy mají vyšší cukernatost a extrakt.

Choroby a škůdci.

Odolnost k houbovým chorobám je obecně mírně zvýšená, plísni šedé ("Botrytis cinerea") odolává odrůda velmi dobře.

Poloha a půdy.

Odrůda není příliš náročná na stanoviště, méně vhodné jsou pro ni sušší půdy, kde může docházet k sesychání třapiny, dává přednost lehčím půdám. Pro pozdní zrání vyžaduje ty nejlepší polohy.

Víno.

Odrůda je nejsilnější německou barvířkou. Vína mají výrazně modročervenou barvu, velmi vysoký extrakt (zpravidla až kolem 35 g/l) a plnou chuť. Jsou dobře strukturovaná. Bývají mimořádně osobitá a plná, aromatická, s opravdu vysokými taniny, v chuti s tóny třešní a cassis. Odrůdová vína se doporučuje nechat zrát v barikových sudech. Při zrání dostává víno výraz vín odrůdy "Cabernet Sauvignon" a taninovou plnost, podobně jako tato vína se také hodí k dlouhodobému zrání. Odrůda se také často používá do kupáží jako barvířka. Odrůdová vína jsou vhodná k červeným masům nebo sýrům s bílou a modrou plísní.

Cabernet Mitos je pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), používaná k výrobě červených vín. Odrůda byla vyšlechtěna v roce 1970 ve Státním výukovém a výzkumném ústavu pro vinohradnictví a ovocnářství ve Weinsbergu, v Německu, křížením odrůd "Frankovka" ("Blauer Limberger") a "Cabernet Sauvignon" ("klon Levadoux").

Cabernet Mitos ist eine deutsche, neu gezüchtete Rotweinsorte. Sie entstand aus der Kreuzung der Sorten Blaufränkisch und Teinturier du Cher. Die ursprünglichen Angaben der Züchter Helmut Schleip und Bernd H. E. Hill, es handele sich um eine Kreuzung von Blaufränkisch und Cabernet Sauvignon, konnten in der Zwischenzeit durch eine DNA-Analyse widerlegt werden.


Život.

Žil se svou matkou Simone, nevlastním otcem Gordonem Trümperem a o 10 minut starším jednovaječným dvojčetem Tomem v městečku Loitsche poblíž Magdeburku. Později žil s Tomem v Hamburku, které je dle jeho slov nejhezčí město Německa. Nyní žijí dvojčata v LA, kam se podle svých slov přestěhovali kvůli stalkingu jisté skupiny psychicky narušených fanynek, které si říkají "Afgánky na turné," a také neustálému obtěžování paparazzi.  Když měla dvojčata sedm let, jejich rodiče se rozvedli. Tom a Bill začali skládat hudbu ve zmíněných sedmi letech za podpory nevlastního otce Gordona Trümpera – kytaristy německé rockové kapely Fatun. Trümper kluky podnítil k založení vlastní v té době dvoučlenné kapely s názvem Black Questionmark, se kterou začali vystupovat v okolí Magdeburgu, avšak jejich zvuku poněkud chybělo větší spektrum hudebních nástrojů. Ve dvanácti letech se na vystoupení v Magdeburgu seznámili s Georgem Listingem (v té době čtrnáctiletým) – baskytaristou – a Gustavem Shäferem (v té době třináctiletým) – bubeníkem – a rozhodli se zformovat společnou kapelu "Devilish", která se později přejmenovala na "Tokio Hotel".  Skutečná sláva přišla až v roce 2003. Bill se ve svých třinácti letech zúčastnil soutěže "Star Search" (zpíval "It’s Raining Man"), ovšem neprošel sítem ve čtvrtfinále. Během vystupování si jej všiml producent Peter Hoffman. Pro kapelu toto fakticky znamenalo počátek jejich profesionální kariéry.  V roce 2008 si mladý Kaulitz na turné "1000 Hotels" (1000 hotelů) po Evropě prošel ztrátou hlasu. Bez jakéhokoli oddechu odzpíval 43 koncertů. Na hlasivkách se mu vytvořila cysta, která musela být operativně odstraněna. Jeho hlas se povedlo zachránit. Čtrnáct dní po zákroku nemohl vůbec mluvit a i poté, co se mu hlas vrátil, se musel šetřit. Na pódium se ale vrátil ještě téhož roku a dosud neměl žádné další hlasové potíže.  Bill nepůsobí pouze v rámci kapely, ale také jako dabér: propůjčil hlas hlavnímu hrdinovi Arturovi ve filmu "Artur a Minimojové I" a "II". Zajímá se také o módu – navrhuje své oblečení a příležitostně předvádí vesměs extravagantní kousky.  Oblečení na koncerty v rámci jejich posledního turné s názvem "Welcome to the Humanoid city" (Vítejte ve městě Humanoid) navrhl společně s duem milánských návrhářů DSquared2.

Bill jako celebrita.

Stal se zpěvákem i mozkem celé skupiny. I když je známý pro svůj extravagantní vzhled. Je to pravděpodobně nejznámější a nejpopulárnější člen skupiny Tokio Hotel. Bill je rád středem pozornosti, a také chce vždy zaujmout něčím novým.

Bill Kaulitz (* 1. září 1989 v Lipsku) je zpěvák a skladatel německé pop rockové skupiny Tokio Hotel. Působil také jako dabér.

Bill Kaulitz (* 1. September 1989 in Leipzig; bürgerlich "Bill Kaulitz-Trümper") ist ein deutscher Sänger, Synchronsprecher sowie Model. Bekannt wurde er als Leadsänger der Band Tokio Hotel.


Historie.

Stavba katedrály začala roku 1220, když předchozí stavba o dva roky dříve vyhořela. Zahájil ji biskup Evrard de Fouilloy podle plánů stavitele Roberta de Luzarches. Stavba začala – proti obyčeji – západním průčelím, v letech 1240-1258 byla pro nedostatek peněz přerušena, ale už o rok později byla hotova. Rychlé dokončení umožnila nová technika typizovaných rozměrů kamenných kvádrů, které se už nemusely individuálně lícovat a na nichž se dalo pracovat pod střechou po celý rok. Práce pak pokračovaly na horní části západního průčelí a jižní věži, která byla dokončena roku 1366, severní věž až počátkem 15. století. Mezi opěrné pilíře bočních lodí katedrály se oproti původnímu plánu vestavěly další kaple. Věžička na křížení je ze 16. století. Další úpravy v 18. a 19. století se týkaly vnitřního zařízení. Katedrála byla vážně poškozena za první světové války, nejcennější části však byly chráněny nebo uklizeny, takže mohla být téměř dokonale obnovena.

Popis.

Katedrála má v západním průčelí dvě věže a tři bohatě zdobené portály, podobně jako oba portály křížové lodi. Má pětilodní chór s věncem kaplí, trojlodní transept a hlavní loď. Vnější délka činí 145 m, vnitřní 133,50 m, výška klenby dosahuje 42,30 m a přesahuje ji jen klenba katedrály v Beauvais. Šířka hlavní lodi je 12,15 m, bočních lodí 6,07 m. Příční loď má rozměry 62 x 29,30 m. Zastavěná plocha činí 7.700 m2, objem asi 200.000 m3, což je dvojnásobek objemu pařížské katedrály Notre-Dame. Základy sahají do hloubky 8-9 m a tvoří rošt, na jehož kříženích stojí sloupy. Rozestupy sloupů jsou dodrženy s přesností 1-2 cm.

Plastická výzdoba.

Západní průčelí má nejbohatší sochařskou výzdobu, která se úplně zachovala. Je na něm něco přes 200 soch a množství dalších plastik, úplně dole probíhá pás s asi 130 reliéfy tvaru čtyřlístku ve dvou řadách nad sebou. Znázorňují biblická témata, výjevy z legend, ale je zde také celý zvířetník, zobrazení různých řemesel a prací i motivy spíše hravé, jejichž význam nelze dnes zjistit. Nad třemi nesmírně bohatými portály se sochami a tympanony probíhá první galerie, jež odpovídá vnitřnímu triforiu. Nad ní je královská galerie, další galerie a velká růžice. Vrchní část fasády doplnil v 19. století architekt Eugene Viollet-le-Duc. Věže jsou pokračováním opěrných pilířů a do hloubky jsou nečekaně ploché. Na jižní stěně chóru je socha sv. Kryštofa v nadživotní velikosti a jižní portál s pozlacenou sochou Panny Marie ("La Vierge dorée").

Interiér.

Vnitřní prostor katedrály je velmi světlý a vznosný a sloupy mezi okny štíhlé. Okna v lodi jsou čtyřdílná, v chóru šestidílná s bohatými kružbami a růžicemi. Dlažbu tvoří bílé a černé dlaždice, uprostřed katedrály uspořádané do labyrintu. V hlavní lodi jsou dva bronzové náhrobky ze 13. století, jeden z nich patří biskupovi Evrardu de Fouilloy, zakladateli stavby. V širokých prostorách bočních lodí chóru jsou polychromované reliéfní legendy sv. Firmina a sv. Jana Křtitele ze 16. století.

Katedrála Notre-Dame v Amiens je jedna z nejvýznamnějších staveb francouzské gotiky ve městě Amiens v severní Francii, asi 90 km severně od Paříže. Délkou 145 m je největší středověkou církevní stavbou ve Francii, výškou klenby 45,3 m je na druhém místě za nedokončenou katedrálou v Beauvais a spolu s katedrálami v Chartres a v Remeši tvoří vrcholnou trojici gotických katedrál. Neobyčejně bohatá a pestrá plastická výzdoba patří k vrcholům gotického sochařství a její témata jsou často záhadou. Katedrála je součásti Světového dědictví UNESCO a hlavním kostelem diecéze Amiens.

Die Kathedrale Notre Dame d’Amiens ist eine gotische Kirche in Amiens in Frankreich, die im Jahre 1854 durch Papst Pius IX. zur Basilica minor erhoben wurde. Das im Jahr 1862 als Monument historique klassifizierte, im Jahre 1981 in die Liste des Weltkulturerbes der UNESCO aufgenommene Kulturdenkmal ist seit 1998 auch Teil des Weltkulturerbes „Jakobsweg in Frankreich“. Der Sakralbau besitzt das (abgesehen von der niemals vollendeten Kathedrale von Beauvais) höchste Mittelschiffgewölbe aller französischen Kathedralen (42,30 m), berühmte Bauplastik und eine beeindruckende Westfassade. Anders als bei fast allen anderen Kirchen des Mittelalters wurde bei ihrem Bau nicht mit dem Chor, sondern mit dem Langhaus begonnen.


Biografie.

Robben se narodil v roce 1951 ve Woodlake v Kalifornii jako třetí ze čtyř synů do hudební rodiny, poté vyrůstal v Ukiahu. Jeho otec Charles byl country a westernovým zpěvákem a kytaristou a matka Kathryn hrála na klavír a zpívala. V deseti letech si Robben jako svůj první hudební nástroj vybral saxofon, ve třinácti letech se začal sám učit na kytaru.  Po absolvování střední školy vytvořil Robben spolu se svými bratry Patrickem, bluesovým bubeníkem, a Markem, akordeonistou, "The Charles Ford Blues Band", pojmenovanou po jejich otci.  První výzva, aby Robben založil svůj vlastní jazzový kvartet, vzešla od legendárního bluesového zpěváka Jimmyho Witherspoona a přivedla ho do Los Angeles. Společně s Whitherspoonem se vydali na turné po Spojených státech i po Evropě, kde ho poprvé uslyšel saxofonista Tom Scott, který se právě chystal na turné s Joni Mitchellovou a pozval ho, aby s nimi hrál na kytaru. Jejich spolupráce trvala dva roky, vzniklo během ní i několik kvalitních profesionálních nahrávek a pro Robbena byla velkou zkušeností. Jak Joni, tak Jimmy byli skvělými učiteli a přáteli, velmi ho inspirovali.  Poté ho pozval George Harrison ("The Beatles") k spolupráci na jeho turné "Dark Horse". Následně se Robben přestěhoval do Colorada, kde odpočíval od hudby a studoval s buddhistickým učitelem Chogyamem Trungpou. V roce 1977 nahrál u "Electra Records" jeho první sólové album "The Inside Story" s kapelou, z které se stali "Yellowjackets" (Robben je dal dohromady).  V 80. letech se Robben přestěhoval do San Francisca, kde nahrával s Michelem McDonaldem a "Warner Brothers Records" a kde také poznal Anne Kerry, herečku a svoji budoucí manželku. S Anne se usadili v New Yorku. Tehdy byl pozván zahrát si s hudební ikonou Milesem Davisem.  Robbenovi přineslo v roce 1988 nahrání alba "Talk to Your Daughter" první nominaci na cenu Grammy (v kategorii "Nejlepší nahrávka současného blues"). Začal konečně pod svým jménem světové turné. V roce 1990 jel na turné s Davidem Sandbornem.  Po opuštění "Warner Brothers" našel konečně opravdový domov pro svou kreativitu u "Stretch/GRP Records", kde nahrál tři CD se svou kapelou "The Blue Line" (bubeník Tom Brechtlein a baskytarista Roscoe Beck). Po velmi plodných osmi letech Robben kapelu rozpustil a nahrál dvě nová CD: "Tiger Walk" (instrumentální, nahráno ve spolupráci s rytmickou sekcí Keitha Richardse) a "Supernatural" (jeho nejpropracovanější dílo z hlediska skladby písní).  V roce 2000 byl Robben pozván na turné s Philem Leshem, které ho znovu svedlo dohromady s Billym Painem a Paulem Berrerem z "Little Feat" a s bubeníkem Johnem Molem.  Když Robbenovi vypršela smlouva se "Stretch/Blue Thumb", podepsal novou s "Concord Records", s toho času největší nezávislou nahrávací společností. V roce 2002 vzniklo "Blue Moon" a v roce 2003 "Keep on Runnin", alba plná bluesového a R&B feelingu 60. let, na kterém vyrostl. Jeho třetí album u "Concord" nese název "Truth" a Robben ho pokládá za své nejlepší dílo. Čtvrtým je živá nahrávka ze San Francisca – "Soul on Ten".  Robbenovo nejnovější dílo (z roku 2010) je "Renegade Creation" a vzniklo spoluprací s jeho přáteli kytaristou Mikem Landauem, baskytaristou Jimmym Haslipem a bubeníkem Garym Novakem, kteří vytvořili Robbenovu první rockovou kapelu.  Robben jezdí na světová turné s legendárním kytaristou Larrym Caritonem a společně stvořili "Live in Tokyo" a a unplugged DVD z Paříže. Dále se podílí na projektech s Johnem Scofieldem, Michaelem McDonaldem, Milesem Davisem, saxofonistou Billem Evansem, Randy Breckerem a baskytaristou "Rolling Stones" – Darrylem Jonesem. Také spolupracuje se svou ženou Anne na různých hudebních projektech, mezi které patří její poslední CD "Weill".

Robben Ford (* 16. prosince 1951) je americký kytarista, patřící mezi přední bluesové a jazzové hráče na elektrickou kytaru. Je znám především svou zběhlostí v rozmanitých hudebních žánrech a schopností vkusně je kombinovat. Pětkrát byl nominován na cenu Grammy. Spolupracoval například s Joni Mitchellovou, Jimmym Witherspoonem, Milesem Davisem, Georgem Harrisonem, Philem Leshem, Bonnie Raittovou, Clausem Ogermanem, Michaelem McDonaldem, Bobem Dylanem, Johnem Mayallem, Gregem Allmanem a mnohými dalšími hudebníky.

Robben Ford (* 16. Dezember 1951 in Woodlake, Kalifornien) ist ein US-amerikanischer Blues-, Jazz- und Rockgitarrist. International bekannt wurde er sowohl als Solokünstler als auch durch zahlreiche Projekte mit Chick Corea, Miles Davis, B. B. King, Joni Mitchell und Kiss. Er war bisher Mitglied in den Bands Jing Chi, The Ford Blues Band und The Yellowjackets.


Život.

V Německém Brodě pravděpodobně navštěvoval měšťanskou školu. Později odešel studovat poezii a rétoriku, od roku 1680 byl posluchačem filozofie ve Vídni. V době jeho studia zachvátila Vídeň morová epidemie, které padlo za oběť přes 70 000 lidí. Beckovský pomáhal u hromadných šachtových hrobů a tyto otřesné zážitky zřejmě rozhodly, že v roce 1684 složil řeholní slib v rytířském řádu křižovníků s červenou hvězdou. Věnoval se studiu teologie. Po vysvěcení na kněze roku 1688 působil jako správce klášterní kuchyně. Od roku 1699 byl správcem (administrátorem) ženského špitálu u sv. Anežky v Novém Městě pražském a to až do své smrti v roce 1725..

Tvorba.

Beckovský se řadí k vlasteneckým spisovatelům, kteří v době úpadku českého národa oživovali jeho slavnou minulost a zaujímá mezi nimi zvláštní postavení, neboť svá díla psal převážně česky. Kolem roku 1700 jezdil po českých zemích a sbíral archivní a místopisný materiál. Kromě přepracovaného a rozšířeného vydání Hájkovy kroniky pod titulem "Poselkyně starých příběhův českých", kterou se navždy zapsal do dějin české literatury, je autorem 28 tištěných českých a latinských knih. Dále je autorem nejstaršího v rukopise zachovaného herbáře, který má 117 listů s zhruba 200 druhy sušených rostlin, u kterých uvádí mimo latinských a německých také české názvy. Je z něj zřejmé, že byl pouze botanik – amatér, protože některé rostliny jsou chybně pojmenovány. Přeložil asi 30 děl, především životopisů svatých a jiných náboženských spisů. Vedle literární činnosti byl činný i výtvarně. Vyzdobil údajně kapli kláštera sv. Františka a je autorem nejstarší rytiny Německého Brodu.

Dílo.

Psal především česky, ale i latinsky a německy.

Zajímavost.

Jméno Jana Beckovského bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze spolu s mnoha dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie.

Jan František Beckovský O.Cr. (18. srpna 1658 Německý Brod – 26. prosinec 1725 Praha) byl český spisovatel, historik, překladatel náboženské literatury a kněz.

Jan František Beckovský (* 18. August 1658 in Havlíčkův Brod; † 26. Dezember 1725 in Prag) war ein tschechischer Schriftsteller, Historiker, Übersetzer und Priester des Malteserordens.


Životopisná data.

Jacopo Bellini se narodil v rodině benátského cínaře Niccoly Belliniho a jeho manželky Franceschini mezi roky 1395 a 1400. Ještě jako jinoch se seznámil s Gentilem da Fabriano, který v letech 1408 a 1409 pracoval v Benátkách na výzdobě Sala del Maggior Consiglio Dóžecího paláce. V letech 1411 a 1412 Jacopo pracoval s Gentilem ve Folignu na cyklu fresek v Palazzo Trinci. V roce 1414 s ním odešel do Florencie, kde působil v jeho dílně až do roku 1423. Následujícího roku, již jako samostatný malíř, založil v Benátkách vlastní dílnu. Někdy v těchto letech navštívil Bruggy, aby se tam seznámil s technikou olejomalby na plátně. V roce 1430 pracoval na objednávce pro kostel San Michele v Padově a v roce 1436 namaloval velkou fresku "Ukřižování" ve veronské katedrále Duomo Santa Maria Matricolare, která se však nedochovala. K tématu "Ukřižování" se vrátil ještě v roce 1459, ale již ve spolupráci s oběma syny - Gentilem (narozen asi 1429) a Giovannim (narozen asi 1430). Toto vžité rodinné uspořádání však bylo v nedávné době změněno tak, že Giovanni Bellini je označován za bratra (!) Jacopa Belliniho. Jeho otcem se tak stal Nicolo Bellini. To vedlo i k posunu data Giovanniho narození.  Od roku 1437 byl členem benátského společenství "Scuola di San Giovanni Evangelista", pro které později namaloval cyklus výjevů z Nového zákona. V letech 1440 a 1441 pobýval ve Ferraře, kde pracoval pro Niccolu d'Este. Mezi 1459 až 1460, společně se svými syny, vyhotovili oltářní obraz pro pohřební kapli rodiny Gattamelata v bazilice sv. Antonína v Padově. Pravděpodobně vlivem synovce Leonarda, který byl malířem knižních iluminací, Jacopo začal kreslit různé scény obsažené ve dvou skicářích, které malířům 16. století sloužily jako vzorníky pro jejich obrazové kompozice. Kromě těchto dvou skicářů a několika obrazů se většina Jacopových prací nedochovala. Přibližně 20 obrazů mu bylo připsáno až v nedávné době. Datum jeho smrti je kladeno před 5. listopad 1471, což je datum závěti Jacopovy manželky Anny Rinversi, ve které je označena již jako vdova.

Umělecká tvorba.

Fresky a většina obrazů, které Jacopo Bellini namaloval, byla po jeho smrti zničena nebo se ztratila, takže s jistotou mu lze připsat jen čtyři práce. Není však pochyb o tom, že jeho tvorba vycházela ještě z byzantského stylu malby. Obrazy a fresky Vývoj Jacopovy malby ovlivnil malířův pobyt ve Florenci, kde spolupracoval s Gentilem da Fabriano (1370? - 1427). Jeho obdiv vzbudily i práce Masacciovy, Andrey del Castagno, ale především obrazy Madon, jejichž autorem byl Jacopův současník Fra Filippo Lippi (1406 - 1468). Nepřekvapí proto, že jednou z prvních prací, které jsou Jacopovi připisovány, je obraz "Madona s dítětem" (kolem 1430; dnes Accademia Carrara, Bergamo).  Během Jacopova pobytu ve Ferraře (1440/41) vznikl jeden z jeho nejkrásnějších obrazů - "Madona s žehnajícím Ježíškem" (spolu s donátorem Lionellem d ́Este). V obraze bylo zlaté pozadí nahrazeno krajinou charakterizovanou několika městy pod horami.  Asi v roce 1444 vznikl obraz "Zvěstování", původně připisovaný Gentilemu da Fabriano, za jehož autora byl později označen Jacopo Bellini. Oltářní obraz s pěti výjevy ze života Panny Marie na oltářní predele se nacházejí v kostele Sant ́Alessandro v Brescii. V roce 1449 pobýval Jacopo s oběma syny v Padově, kde realizovali objednávku oltáře pro kapli Gattamelatů v bazilice sv. Antonína. Předpokládá se, že predela tohoto oltáře obsahovala dochovanou desku zobrazující "Ukřižování" (dnes Museo Correr, Benátky) a dále desky "Klanění mágů" (Pinacoteca Nazionale, Ferrara) a "Kristus v předpeklí" (Museo Civico, Padova). V roce 1453 Jacopo spolu s Giovannim namalovali cyklus devíti obrazů ze života Ježíše Krista a Panny Marie pro "Scuola di San Giovanni Evangelista". Pět z těchto poškozených obrazů je v soukromých sbírkách, dva restaurované - "Narození Panny Marie" a "Zvěstování", jsou v turínské Galleria Sabauda. Tento cyklus však někteří historici umění považují za velmi časné dílo samotného Giovanni Belliniho. Později se na dalším cyklu obrazů podílel i Gentile Bellini, který kolem roku 1500 namaloval pro tuto "Scuolu" ještě tři z osmi rozměrných pláten s příběhem "Zázrak sv. Kříže", ale bez Jacopovy účasti, neboť v té době již nežil., Historici umění však předpokládají, že na plátně "Zázrak sv. Kříže na mostě San Lorenzo" zobrazuje Caterinu Cornaro, v letech 1474 až 1489 kyperskou královnu (vlevo dole v černých šatech) a pět klečících postav, snad rodinu Belliniů, včetně Jacopo Belliniho (vpravo) - viz infobox. Kresby  Jacopův zájem o krajinu a objekty v ní se nacházející dokládají jeho dva skicáře z doby kolem 1450, které obsahují celkem 229 kreseb. Pařížský skicář v současnosti má 93 stran, londýnský tvoří 99 stran. Kresby na pergamenu ve skicáři z Louvre, zvýrazněné perem a hnědým inkoustem, zobrazují nejen biblické a mytologické výjevy, ale i studie budov, soch, reliéfů a mincí. Skicář na 184 stranách obsahuje 95 většinou dvoustránkových kreseb. Uvádí se, že tento skicář ukázal Gentile Bellini sultánovi Mohamedovi II. během svého pobytu v Konstantinopoli v letech 1479-1480. Kresby v londýnském skicáři byly malovány olůvkem na papírové listy, takže dnes je většina vyobrazení málo zřetelná. Tato skutečnost nasvědčuje tomu, že oba skicáře plnily odlišnou úlohu. Také témata kreseb v obou skicářích jsou odlišná. Některé kresby v nich obsažené však umožnily přiznat Jacopo Bellinimu autorství u několika nesignovaných obrazů. Knižní miniatury Leonardo Bellini, Jacopův synovec, byl od roku 1431 po dvanáct let školen jako miniaturista ve strýcově dílně. Historici um+ní se proto domnívají, že Jacopo sám, nebo se svým synem Giovannim, byli rovněž schopnými miniaturisty. Předpokládá se proto, že Jacopo by mohl být autorem nebo spoluautorem některých velkoplošných ilustrací ve dvou rukopisech určených pro Jacopa Antonia Marcella, šlechtice, který byl pověřen správou benátských armád. Jednalo se o "Passio Mauritii et sotiorum eius", určené jako dar pro Jeana Cossa, kancléře neapolského krále Reného z Anjou. Obsažnější druhý rukopis "De situ orbis de geographica", což byl první překlad Strabónova sedmisvazkového díla "Geographia" do latiny. V prvním rukopise byl připsán Jacopovi podíl na čtyřech celostránkových miniaturách, ve druhém pak dvě celostránková vyobrazení zachycující okamžik předání rukopisu J. A. Marcellovi a druhé vyobrazení dokládá pozdější Macellovo darování rukopisu Renému z Anjou. Vznik obou rukopisů se klade do let 1453 nebo 1459.,  "'Sochy"  Jacopo Bellini působil nejen jako malíř, ale i jako sochař. Dokládají to jeho sebevědomé návrhy na jezdeckou sochu pro Lionella d ́Este, který byl v letech 1441 až 1450 ferrarským markýzem. Návrhy předložené na počátku 40. let 15. století sice nebyly přijaty, ale dokládají, jak hluboce byl Jacopo ovlivněn Donatellem (1386 - 1466) a Lorenzem Ghibertim (1378 - 1455).

Umělecko-historický význam díla Jacopa Belliniho.

Rok 1424, kdy si Jacopo Bellini založil v Benátkách malířskou dílnu, ve které později pracovali nejen oba jeho synové a synovec Leonardo, ale i jeho zeť Andrea Mantegna, lze považovat za rok, kdy vznikla a následně se i dále rozvíjela benátská malířská škola. Vycházela ještě z byzantské malířské tradice, k níž přidala prvky mezinárodní gotiky, ale na rozdíl od muránské malířské školy, převzala i nové trendy nastoupené florentskými umělci, především jimi uplatňovanou plastickou modelaci postav. Jacopo Bellini byl těmito trendy natolik ovlivněn, že je následně zavzal do své malířské tvorby. Tuto malířovu fascinaci objemem předmětů a perspektivní zkratkou nejlépe odrážejí jeho kresby z 50. let 15. století. Kresby obsažené ve dvou Jacopových skicářích jsou toho dokladem. Není proto divu, že kresby ve skicářích obsažené se staly inspirací nejen pro Gentileho a Giovanni Belliniho, ale také pro malíře tvořící v Benátkách v první polovině 16. století.

Jacopo Bellini (1395/1400 Benátky - před 5. listopadem 1471 Benátky) byl italský raně renesanční malíř, který do Benátek přenesl ducha florentského umění. Přestože se z jeho díla dochovaly jen čtyři bezpečně prokazatelné malby, jeho dvě knihy skic posloužily benátským malířům, především jeho synům Gentilemu a Giovannimu, nejen jako zdroj obrazových témat, ale přinesly i poučení o základech perspektivy.

Jacopo Bellini, auch "Giacomo Bellini" (* um 1400 vermutlich in Venedig; † um 1470/71 in Venedig) war ein italienischer Maler der venezianischen Schule.


Ekologie.

Ostálky se pěstují ve výživné, propustné půdě na plném slunci. Nesnášejí mráz a v místech, kde by jim mohly být ohroženy se vysazují na jaře až po pominutí tohoto nebezpečí. Při delším letním suchu vadnou a proto je nutno počítat se zálivkou. Špatně snášejí i chladné a mokré období, tehdy jsou ohroženy plísněmi. Za příznivých podmínek obvykle kvetou, v závislosti na počasí, od konce června do října.

Popis.

Tyto převážně jednoleté rostliny s řídce větvenými lodyhami dorůstají výše 10 až 100 cm. Lodyžní listy vyrůstají vstřícně nebo střídavě a jsou přisedlé. Jejich čepele bývají kopinaté, eliptické, nebo vejčité, na bázi klínovité nebo zaoblené, okraje mají celistvé a jsou oboustranně krátce chlupaté. Na koncích větví vyrůstají zvonkovité nebo cylindrické úbory se zákrovy tvořenými až 30 listeny ve třech až čtyřech řadách. Ve středu květního lůžka je 20 až 150 oboupohlavných, pětičetných, trubkovitých květů barvy žluté až načervenalé či purpurové. Po obvodu lůžka rostou samičí, jazykovité květy (někdy ve více řadách) se žlutou ligulou. Plody jsou nažky bez ochmýření, z oboupohlavných květů jsou ploché a ze samičích trojhranné.

Použití.

Rostliny které se pěstují často nebývají přírodní druhy, ale kultivary vzniklé dlouhodobým šlechtěním nebo hybridy dosažené mnohočetným křížením. Přestože ostálky jsou původně rostliny diploidní, byly získány i druhy polyploidní. Cílem těchto manipulací je dosáhnout lépe vybarvených, pestřejších a trvanlivějších květů, včasnějšího kvetení a odolnosti proti chorobám a nepříznivým klimatickým podmínkám.  Ostálky se pěstují ze semen, která se ve středoevropských podmínkách každoročně počátkem jara vysévají do skleníků nebo pařenišť a takto předpěstované sazenice se vysazují na záhony. Protože semena v půdě teplé cca 20 °C vyklíčí zhruba do týdne, lze je na teplých a osluněných místech vysévat přímo na stanoviště, byť se do květu dostávají poněkud později. Nejčastěji se používají v zahradách jako dlouho kvetoucí letničky, kde září širokou paletou pestrých barev. Jsou velmi vhodné k řezu, ve váze vydrží dlouho čerstvé.

Taxonomie.

Mezi nejznámější druhy přímo pěstované nebo užívané k dalšímu šlechtění patří:

Externí odkazy.

Ostálka ("Zinnia") je rod okrasných rostlin, které pocházejí z jihozápadu Spojených státu, Mexika, Střední a Jižní Ameriky. Rod je tvořen asi 20 druhy, z nichž pouze některé dostály takové obliby, že jsou pěstovány po celé Severní Americe, Evropě i v dalších oblastech. Ze zahrad se občas pomoci semen samovolně šíří do volné přírody.

Die Zinnien ("Zinnia") sind eine Pflanzengattung in der Unterfamilie der Asteroideae innerhalb der Familie der Korbblütler (Asteraceae). Die etwa 20 Arten sind ursprünglich in den USA, Mexiko, Mittel- und Südamerika verbreitet. Viele Sorten werden als Zierpflanzen verwendet.


Historie.

Dinosaurus byl objeven polsko-mongolskou expedicí v červenci roku 1965 (objevitelkou byla významná paleobioložka Zofia Kielan-Jaworowska) a původní představa o něm byla jakožto o dravci, který předními končetinami zabíjel a drásal kořist. Jedna nepravděpodobná domněnka v nich spatřuje dokonce prostředek ke šplhání po stromech, tedy formou jakéhosi obřího "lenochoda". Podle jiných odhadů si "Deinocheirus" pomáhal obřími pařáty při rozhrabování termitišť nebo odlupování kůry stromů. Spíše žil ale v jezerním prostředí a paže mohly sloužit také jako obranná zbraň před útoky velkých tyranosauridních teropodů.

Velikost.

"Deinocheirus" byl co do velikosti podobný rodu "Tyrannosaurus rex". Délka největšího objeveného exempláře činí asi 11 až 12 metrů a hmotnost kolem 6,4 až 7,3 tuny. Do výšky pak tento teropod měřil zhruba 5 metrů, což z něj činí možná nejvyššího známého teropoda vůbec. Menší exempláře však mohly dosahovat délky "pouze" kolem 10 metrů a hmotnosti asi 2000 kg. "Deinocheirus" byl pravděpodobně blízkým příbuzným menších ornitomimosaurů ("pštrosích dinosaurů"), vzhledem k jeho velikosti však vykazoval odlišný ekologický životní styl.  Při hmotnosti v rozmezí 6 až 7 tun představoval druh "Deinocheirus mirificus" jednoho z pěti největších v současnosti známých teropodních dinosaurů.

Osud mršiny deinocheira.

Vědecká studie z roku 2012 odhalila osud původního deinocheira, objeveného polsko-mongolskou expedicí o 47 let dříve. Na břišních žebrech (gastráliích) byly objeveny stopy po zubech velkého teropoda, zřejmě tarbosaura. Deinocheirus nejspíš posloužil jako jeho potrava, ale není jisté, zda jej tarbosaurus i zabil. Tento objev také poskytl i vysvětlení pro nezvyklou podobu nálezu, tedy takřka úplné obě přední končetiny a dále jen několik drobných částí a úlomků. Tato až s nepravděpodobností hraničící selektivnost tak dostala vysvětlení v podobě rozsápání mršiny velkým krmícím se tyranosauridem. Výzkum založený na rozboru chemických izotopů v zubech tarbosaura navíc ukázal, že tito velcí dravci se živili širokou škálou kořisti a nebyli příliš vybíraví. Deinocheirové se tedy jejich kořistí mohli stávat náhodně, ale i poměrně často.

Nové objevy.

V listopadu roku 2013 byl oznámen objev dalších dvou exemplářů (získaných v letech 2006 a 2009), na základě jejichž zkamenělin je nyní znám přibližný tvar těla dinosaura. Jeden exemplář je dokonce větší než holotyp (pažní kost o délce 99,3 cm). V roce 2014 byl oznámen objev lebky a kostí zadních končetin, zcizených předtím překupníky fosílií. Lebka je zakončena kachním zobákem, podobně jako lebky hadrosauridů.

Deinocheirus („strašná ruka“) byl velký všežravý dinosaurus (teropod) z čeledi Deinocheiridae, který žil v období pozdní křídy (asi před 71 až 69 miliony let) na území dnešního Mongolska v poušti Gobi. Jediným zachovaným pozůstatkem tohoto zvláštního teropoda byly po dobu téměř půl století jen jeho obří paže, které měřily kolem 2,5 metru. Paže byly zakončeny mohutnými drápy, dlouhými kolem 30 cm.

Deinocheirus ist eine Gattung von Dinosauriern aus der Gruppe der Theropoda, von der lange Zeit nur zwei riesige Vordergliedmaßen, der Schultergürtel und einige wenige andere Knochen bekannt waren, die 1965 von einer polnisch-mongolischen Expedition entdeckt und 1970 beschrieben wurden. Die fossilen Überreste von "Deinocheirus" wurden in der Nemegt-Formation in der mongolischen Provinz Ömnö-Gobi-Aimag entdeckt und 1970 von den Paläontologen Halszka Osmólska und Ewa Roniewicz erstbeschrieben. Der Name leitet sich von den griechischen Wörtern "deinos" (‚schrecklich‘) und "cheir" (‚Hand‘) ab. Typusart und einzig bekannte Art ist "Deinocheirus mirificus".


Historie.

Ke konci 60. let se do týmu zapracoval útočník Carlos Bianchi, pozdější legenda klubu. Vítěznému Campeonato Nacional v roce 1968 sice příliš nepomohl, ale další roky se z něj stal elitní forvard. Campeonato Metropolitano roku 1971 se týmu nepodařilo opanovat navzdory Bianchiho 36 gólům v 36 zápasech. Koncem roku 1971 se Vélez Sarsfield přiblížil zisku trofeje v šampionátu Metropolitano, když vedl před posledním kolem o jeden bod před Independiente. Domácí prohra s Huracánem však titul vložila do rukou Independiente.  Mezi roky 1990 a 1992 táhl tým hvězdný Oscar Ruggeri.  Pod vedením kouče Marcela Bielsy dosáhl klub na titul během Clausury 1998, který stavěl na hráčích jako Pablo Cavallero nebo góly střílejícím brankáři Chilavertovi.  Po dobytí Clausury v roce 1998 trvalo sedm let než se Vélez dočkal další trofeje. Vítězná Clausura 2005 Vélez kvalifikovala do Copa Libertadores. Ve skupině Copy na sebe upozornil výhrou 5:0 v zápase proti uruguayjskému celku Rocha FC, celkově skončil skupinu na první příčce s 16 body za 5 výher a 1 remízu. Kouč Miguel Angel Russo dovedl mužstvo úspěšně přes osmifinálový souboj s Newell's Old Boys (4:2 a 2:2), ve čtvrtfinále ale Argentinci nestačili na mexickou Guadalajaru (0:0 a 1:2). V tomto období táhl tým svými góly argentinský útočník Mauro Zárate.  Koncem roku 2008 se kormidla chopil bývalý hráč Vélezu Ricardo Gareca. Ten následující rok dovedl mužstvo k dalšímu vítězství v Clausuře, které se Vélez zmocnil po čtyřech letech. Gareca do obrany zapracoval Nicoláse Otamendiho, který se stal oporou defenzívy. V závěrečném zápase proti Huracánu se jako jediný prosadil Maximiliano Moralez a Vélez tak předskočil svého soupeře v konečné tabulce.  V roce 2011 Vélez poosmé opanoval Clausuru, tu si zajistil ještě v předposledním kole proti Huracánu výhrou 2:0. Běhěm následujících týdnů přišel o záložníka Ricarda Álvareze, kterého ulovil Inter Milán. Postup v Copě Libertadores 2011 skončil semifinálovým dvojzápasem s uruguayjským CA Peñarol, který do finále postoupil jen díky pravidlu venkovních gólů.  Po změně formátu argentinské ligy z "Apertury" a "Clausury" na "Inicial" a "Final" se stal Vélez Sarsfield – nadále trénovaný Garecou – prvním vítězem Inicialu 2012/13 a nakonec i Superfinalu 2012/13. Začátkem roku 2013 posílil tým hostující Fernando Gago, ale odehrál pouze 8 utkání.  V prosinci 2017 se stal trenérem Gabriel Heinze, dříve reprezentant Argentiny.

CA Vélez Sarsfield je fotbalový klub hrající 1. argentinskou fotbalovou ligu. Sídlí v Buenos Aires. Patří mezi nejúspěšnější argentinské kluby mimo tzv. „Velkou pětku“. V roce 1994 vyhráli Pohár osvoboditelů.

Der Club Atlético Vélez Sarsfield ist ein Fußballverein aus der argentinischen Hauptstadt Buenos Aires. Die größten Erfolge des Clubs waren der Gewinn der Copa Libertadores und des Weltpokals 1994 unter Trainer Carlos Bianchi und mit José Luis Chilavert im Tor.


Etymologie.

Substantivum výměnek, vejminek (a další tvary) pochází od slovesa "vymínit si" "(právo dožití na určitém místě s rentou a službami)."  Od slova výměnek (vejminek) jsou pak odvozeny výrazy výměnkář(ka), (vejminkář(ka)) jako označení pro někdejšího hospodáře statku (a jeho ženu).

Historie.

Poněkud zast. ob. výminek, vejměnek, vejminek, "vejmínek, vejminěk," nářečně také "vejmenek", "výměna", "výměnka", "výminka" či "výměnice", byl venkovský zvykový právní útvar, prostřednictvím něhož se na statek nově nastupující hospodář zavazoval k tomu, že někdejšímu hospodáři, který mu statek předával do užívání a odcházel na odpočinek (tzv. na vejminek, tj. do obydlí většinou v rámci statku nebo v jeho těsném sousedství za tím účelem postaveného), bude doživotně zaručovat ubytování a určité množství nejčastěji naturálních dávek (výjimečně dávek finančních nebo služeb). Odstupujícím hospodářem býval zpravidla otec, který statek předával do užívání svému synu a sám odcházel na vejminek.  V českých zemích byl výměnek jako institut zrušen roku 1948 uzákoněním národního pojištění, jímž byl (vynuceně) nahrazen. Výměnek je též označení pro obydlí výměnkáře (výměnkářů).

Současnost.

Znovu jej zavedl s účinností od 1. ledna 2014 nový občanský zákoník, který úpravu výměnku obsahuje v ustanoveních § 2707 až 2715. Smlouvou o výměnku si vlastník nemovité věci vymiňuje v souvislosti s jejím převodem pro sebe nebo třetí osobu požitky, úkony nebo práva sloužící k opatření na dobu života nebo na dobu určitou, a nabyvatel nemovité věci se zavazuje toto zaopatření poskytnout.  Výměnek obvykle zahrnuje různá dílčí plnění, typicky zajištění bydlení (služebnost bytu), naturální dávky (reálná břemena) a případné různé služby, úkony např. pomoc s úklidem, nákupy, dřevem, dělení o výpěstky na zahradě, zajištění teplé stravy, ale i stálá asistence, ošetřovatelská péče, pravidelné odvozy apod., anebo ve formě nějaké peněžní dávky (důchod). Co vše přesně obsahuje je předmětem smlouvy. Výměnek pamatuje i na pomoc při nemoci, úrazu nebo podobné nouzi, a to i tehdy, i když to nebylo ve smlouvě zakotveno. Jednotlivá práva výměnkáře mohou být s ohledem na právní jistotu zapsána jako věcná práva do katastru nemovitostí.  Změní-li se poměry, soud může naturální výměnek zčásti, nebo zcela přeměnit na peněžitý důchod, ale nesmí dojít k ohrožení zaopatření výměnkáře. Závazek nemůže zaniknout pro nemožnost plnění, protože tím by byl jeho účel zmařen. V případě zkázy stavby, v níž bylo obydlí vyhrazeno, opatří osoba zavázaná z výměnku výměnkáři na vlastní náklad vhodné náhradní bydlení.  Výměnek, který je vyhrazen manželům, se nezkracuje smrtí jednoho z nich. Právo výměnku nelze postoupit – představuje osobní právo výměnkáře, popř. výměnkářů (postoupit je možné jen právo na splatné dávky). Právo výměnku se považuje za právo nezcizitelné a neděditelné, tj. nemůže přecházet na výměnkářovy dědice.  Při jakékoliv změně smlouvy je uplatňována zásada jednat ve shodě s dobrými mravy a místními zvyklostmi.

Výměnek (lat. "reservatum rusticum") je smlouva, jež náleží k tradičním občanskoprávním typům smluv. Jedná se o převedení nemovitého majetku současně se zřízením služebností nebo reálných břemen ve prospěch převodce.

Altenteil, Ausgedinge (Österreich) oder Austrag (Bayern) heißen die Regelungen zur Altersversorgung, die sich der bisherige Inhaber eines landwirtschaftlichen Betriebes bei Abschluss des notariellen "Hofübergabevertrages" gegenüber seinem Erben und Nachfolger ausbedingt. Der Austrag ist eine Form des Leibgedinges. Andere Bezeichnungen sind Ausnahme. Der Nutznießer wird bisweilen als Altenteiler oder Auszügler bezeichnet.