Historie.

Rozsáhlou a úspěšnou vědeckou činnost na Gornergratu umožnila přímá a snadná dostupnost železnicí Gornergratbahn.  20. srpna 1898, po dvou letech stavby, byla otevřena železnice na Gornergrat. Byla to první elektrická ozubnicová železnice ve Švýcarsku. Zároveň došlo ke zlepšení turistické dostupnosti místa pro větší okruh zájemců.  Již v roce 1896, Joseph Perren Biner, postavil na vrcholu Gornergratu hotel Belvedere v ceně 23 000 franků. O dva roky později, když dosáhla zubačka na vrchol Gornergratu, značně se rozšířil turistický ruch. Společnost v Zermattu, která provozovala hotel, si rychle uvědomila význam Gornergratu jako turistické destinace, a postavila hotel Kulm Gornergrat v průběhu let 1897 - 1907. Stavební náklady byly v té době asi půl milionu švýcarských franků.

Pohledy z Gornergratu.

"Poznámka: Ledovcový splaz pod Gornergratem, pohled z výšky 3.100 m n. m. na dno údolí 2.500 m n. m."

Dostupnost.

Gornergrat je přístupný celoročně po ozubnicové železnici Gornergratbahn. Cesta vlakem z Brigu, přes Zermatt trvá cca 2,5 hodiny. Automobilová doprava do Zermattu je omezena, proto je nutno využít záchytné parkoviště ve stanici Visp a Täsch (pod Zermattem - Matterhorn Terminal) a odtud pokračovat železnicí.

Observatoř.

Výška vědecké stanice (kopule) je 3 135 m n. m.  Astronomická observatoř na Gornergratu byla zprovozněna koncem roku 1960 ve dvou kopulích na hotelu Gornergrat. Prostory jsou pronajaté od společnosti Burgergemeinde Zermatt, který je sama členem nadace HFSJG.  Jižní observatoř (kopule) na Gornergratu je pronajata univerzitě v Kolíně nad Rýnem v Německu již od roku 1984. Observatoř představuje 7,5 m kopuli, počítačové místnosti, dílny, dvě ložnice, kuchyň a koupelnu. Radioteleskop dodala "I. Physikalisches Institut der Universität Köln", jedná se o špičkový 3 m radioteleskop.  Severní observatoř (kopule) byla v letech 1974–2005 pronajala italské "Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR)" v Římě a provozoval ji "Istituto di Radioastronomia (IRA-CNR)". Severní observatoř se skládá z 7,5 m kopule a dvou počítačových místností. Instalovaný vědecký infračervený dalekohled (viz Infračervené záření) v kopuli je CNR/CAISMI s 1,5 m zrcadlem.  Obě observatoře jsou otevřeny pro hosty a výzkumné pracovníky. Kromě těchto dvou observatoří provozuje "Physikalisches Institut Univerzity of Bern" laboratorní měření na terase Belveder, kde se provádí měření slunečních neutronů. Tento přístroj byl instalován ve spolupráci s "Solar-Terrestrial Environment Laboratory of the Nagoya University" z Japonska a je základním kamenem evropské celosvětové sítě solárních neutronových detektorů.

Gornergrat je vrchol nacházející se 3 km jižně od Zermattu ve Švýcarském kantonu Wallis. Je vysoký 3 130 m n. m. Gornergrat leží mezi dvěma ledovci "Gornergletscher" a "Findelgletscher" a z jeho vrcholu se nabízí panoramatický pohled na více než 20 čtyřtisícových vrcholků, jakými jsou především Monte Rosa, Matterhorn a Lyskamm. Od r. 1898 leží pod vrcholkem konečná stanice Gornergrat Monte Rosa - Bahnen (GGB), která k vrcholku stoupá přes "Riffelalp" a "Riffelberg" a překonává zde výškový rozdíl 1 500 m. Konečná stanice leží ve výšce 3 089 m n. m. Na jihozápadním výčnělku vrcholku se nachází horský hotel a vědecká stanice. Z vrcholku je možno podniknout řadu horských túr, můžete zde po vyznačených cestách jezdit na horských kolech atd. Nejhezčí túru může pro někoho skýtat výlet k jezeru Riffelsee v kterém se odráží masiv Matterhornu.

Der Gornergrat ist ein Berggrat auf einer Höhe von Er befindet sich rund drei Kilometer östlich von Zermatt im Schweizer Kanton Wallis. Der Gornergrat befindet sich zwischen dem Gornergletscher und dem Findelgletscher und bietet eine Sicht auf mehr als 20 Viertausender, darunter den Monte Rosa, das Matterhorn und den Liskamm.


Biografie.

Vystudoval práva na Univerzitě v Římě. Již před druhou světovou válkou působil v Lidové straně ("Partito Popolare Italiano"), po válce se zapojil do vytváření nové strany Křesťanská demokracie ("Democrazia Cristiana").  Narodil se na Sicílii, odtud jeho pozdější politická přezdívka "Železný Sicilián", kterou si vysloužil především za tvrdé policejní zásahy proti levicovým demonstrantům a dělnickým protestům v době, kdy byl ministrem vnitra. Vytvořil zvláštní jednotku čítající 200 000 mužů pro zásahy na demonstracích známou jako "Reparto Celere", jejímž symbolem se staly jeepy, které používala. Známý je též jeho zákon, tzv. "Lex Scelba", který potíral aktivity komunistické strany a odborů. Během generální stávky roku 1950 nechal Scelba pozatýkat 7000 lidí. Patřil rovněž k organizaci Gladio, která plánovala partyzánskou válku po očekávané invazi Varšavské smlouvy na západě.  Zvláštní odpor vyvolal masakr na oslavách 1. máje v sicilském městě Portella della Ginestra, při němž bylo zavražděno 11 lidí. Scelba událost vysvětloval jako nepolitický kriminální čin mafie, posléze se však objevila obvinění, že policie na akci spolupracovala, společně s krajní pravicí. Soud však zbavil Scelbu jakékoli odpovědnosti, přestože jeden z vrahů Gaspare Pisciotta svědčil o kontaktech přímo s ním. Když byl později Pisciotta nalezen mrtvý ve své cele (pitva ukázala otravu strychninem), vynořila se nová série pochybností a konspiračních teorií.  Scelba byl též proslulý svými extrémně konzervativními názory, například brojil proti líbání na veřejnosti, příliš odhalujícím plavkám či dokonce nahým sochám. Paradoxně však v mnoha oblastech patřil k levicovému křídlu své strany, věřil, že velkorysé sociální reformy (například pozemková) by mohly vzít komunistům půdu pod nohama.  Jeho metody často kritizovali i demokratičtí politici, ba i spolustraníci. K jeho oponentům uvnitř Křesťansko-demokratické strany patřili zejména Giuseppe Pella a Amintore Fanfani, kteří se podepsali i na jeho pádu roku 1955. Po něm Scelba vedl pravicové křídlo strany a protestoval proti každé spolupráci s levicí, k níž se ovšem řada budoucích premiérů za Křesťansko-demokratickou stranu odhodlala.  Roku 1958 Scelba nakonec založil vlastní konzervativní stranu "Centrismo popolare".

Mario Scelba (5. září 1901, Caltagirone, Catania – 29. října 1991, Řím) byl italský křesťanskodemokratický a konzervativní politik. V letech 1954–1955 byl premiérem Itálie. V letech 1945–1947 ministrem pošt a komunikací, v letech 1947–1953, 1954–1955 a 1960–1962 ministrem vnitra. Od roku 1969–1971 působil jako předseda Evropského parlamentu.

Mario Scelba () (* 5. September 1901 in Caltagirone; † 29. Oktober 1991 in Rom) war Ministerpräsident Italiens vom 10. Februar 1954 bis zum 22. Juni 1955 und Präsident des Europäischen Parlaments von 1969 bis 1971.


Definice.

Model jazyka.

Struktura pro jazyk "L" (také model jazyka "L"), který obsahuje z mimologických symbolů konstantní symboly formula_1, funkční symboly formula_2 četností formula_3 a predikátové symboly formula_4 četností formula_5, je množina "A" nazývaná "nosič struktury" spolu s konstantami formula_6, funkcemi formula_7 a relacemi formula_8. Konstanta formula_9, resp. funkce formula_10, resp. relace formula_11 se nazývá realizací konstantního symbolu formula_12, resp. funkčního symbolu formula_2, resp. predikátového symbolu formula_4 v modelu A a značí se formula_15, resp. formula_16, resp. formula_17. Struktura s nosičem A (a příslušnými realizacemi symbolů) se obvykle značí formula_18.  Méně formálně: Jazyk L obsahuje pouze symboly pro konstanty, funkce a predikáty a arity funkcí a predikátů. Model jazyka L přidává množinu A (nosič struktury, např. množinu přirozených čísel) a dodává symbolům jazyka L jejich realizace.

Tarského definice pravdy.

V tomto odstavci značí formula_18 model jazyka "L" s mimologickými symboly popsanými výše. Ohodnocení proměnných v modelu formula_18 je každá funkce "e" z množiny všech proměnných do nosiče A. Ohodnocení, které se shoduje s ohodnocením "e" na všech proměnných kromě "x" a na "x" má hodnotu "a", značíme "e(x/a)".

Realizace termu.

Realizace termu "t" jazyka "L" při ohodnocení proměnných "e" v modelu "A", značíme formula_21, se definuje indukcí dle složitosti takto:

Platnost formule.

Platnost formule formula_28 jazyka "L" při ohodnocení proměnných "e" v modelu formula_18 definujeme indukcí dle složitosti takto (formula_28 platí v formula_18 při ohodnocení "e" značíme formula_32, formula_28 neplatí v formula_18 při ohodnocení "e" značíme formula_35):  Říkáme, že formula_28 platí v modelu formula_18, značíme formula_60, pokud formula_32 pro každé ohodnocení proměnných "e".

Model teorie.

Je-li "T" teorie v jazyce "L" a formula_18 struktura pro tento jazyk, pak říkáme, že formula_18 je modelem "T", značíme formula_64, pokud formula_60 pro každý axiom formula_28 teorie "T".

Izomorfismus modelů.

Izomorfismem modelů (struktur) formula_73 téhož jazyka "L" je taková bijekce formula_74, která zachovává všechny symboly jazyka "L", tj. splňuje:  Existuje-li izomorfismus modelů formula_73, říkáme, že jsou tyto modely izomorfní.

Model (také struktura) je matematický pojem z oblasti matematickologické sémantiky. Je to seskupení objektů, na němž jsou definovány nějaké vztahy (relace) a přiřazení (funkce) tak, že vytváří „realizaci“ nějaké formální teorie.

Der Begriff der Struktur () ist ein Grundbegriff der mathematischen Teilgebiete der Modelltheorie und der universellen Algebra. Eine Struktur ist dabei eine Menge, genannt "Universum" der Struktur, versehen mit Operationen auf dieser Menge. Eine Vielzahl mathematischer Strukturen (als informeller Begriff) lässt sich als eine solche Struktur auffassen, insbesondere jede algebraische Struktur und jede Ordnungsstruktur. Ein Beispiel für eine Struktur sind die natürlichen Zahlen versehen mit der Addition, der Multiplikation und dem Vergleich formula_1. In der Modelltheorie werden Strukturen mitunter auch Modelle genannt.


Mládí.

Narodil se jako nejstarší ze čtyř dětí v Detroitu, jeho rodina se ale brzy přestěhovala do St. Louis, kde začal navštěvovat veřejnou školu. V průběhu studia na vysoké škole hornictví a metalurgie v Missouri byl v letech 1939-1940 šéfeditorem hornických novin. Bakalářský titul získal v roce 1940 v oboru chemické Inženýrství.

Vojenská kariéra.

Cowan byl kapitánem ve vzdušných silách armády spojených států, za druhé světové války získal bronzovou hvězdu.  V letech 1936-1940 byl členem Reserve Officers' Training Corps. Připojil se k chemické válečné službě armády USA s hodností poručíka při vstupu spojených států do války v roce 1941. V srpnu 1942 byl převelen do Eisenhowerovy osmého letectva umístěného v London v Anglii. V roce 1943 navrhl a postavil experimentální čisticí jednotku, která by byla použita v případě plynového útoku. V následujícím roce nastoupil jako zaměstnanec britské pobočky radiační laboratoře Massachusettského technologického institutu, která byl umístěn v Great Malvern v Anglie. V roce 1945 byl styčným důstojníkem Royal Air Force, pracoval na urychlení předávání technických informací a vybavení. Téhož roku se vrátil do Spojených států a pracoval na Wright-Pattersonově letecké základně v Daytonu. Aktivní službu opustil v roce 1946.

Akademická kariéra.

V rámci veteránské skupiny navštěvoval Washington University v St. Louis v Missouri, kde obdržel magisterský titul a rovněž doktorát v roce 1949. Poté se připojil k personálu Národní laboratoře Los Alamos v Novém Mexiku, kde se setkal s Frederickem Reinesem.  V roce 1951 začali Reines a Cowan s pátráním po neutrinech. Jejich práce byla úspěšně dokončena o 5 let později v Savannah River Plant v Aikenu v Jižní Karolíně.  Cowan začal svou pedagogickou kariéru v roce 1957 jako profesor z fyziky na univerzitě George Washingtona ve Washingtonu, D. C. Následující rok odešel z Washingtonovy univerzity a připojil se ke Catholic University of America rovněž ve Washingtonu, kde působil až do konce svého života. Rovněž pracoval v různých dobách jako konzultant americké komise pro atomovou energii, Námořní akademei spojených států, americké armádě, americké hornické organizace nebo Smithsonian Institution ve Washingtonu  Cowan zemřel v Bethesdě 24. května 1974 a byl pohřben na Arlingtonském národním hřbitově.

Rodina.

Cowan se v roce 1943 ve Woodfordu v Anglie oženil s Betty Eleanorovou, měli spolu tři přeživší děti a dvě děti adoptované, dalších sedm vlastních dětí jim zemřelo v dětství. Rodina měla celkem 11 vnoučat a 8 pravnoučat.  Jeho vnuk James Riordon je fyzik a inženýr, který stojí v čele mediálního odboru americké fyzikální společnosti, původně koncipované pro distribuované výpočty projektu Einstein@home, která hledá gravitační vlny v signálech masivních rotujících objektů jako jsou pulsary. Vnučka Barbara Riordon Maher pracuje v oblasti veřejného zdraví. Pracuje jako kontrolorka havarijní připravenosti a dříve působila u policie a záchranných složek. Její publikace zahrnují články z oblasti fyziologie rostlin a dálečlánky týkající se lékařství, jaderné, biologické, chemické a výbušných reakce pro Ministerstvo Obrany. V armádě získala hodnost majora. Její dva synové, Joseph a Patrick jsou vysokoškoláci, kteří se snaží uplatnit biologii a u záchranné služby. Joseph je v současné době u Marylandské národní gardy jako specialista leteckých operací.  Cowan byl přímým potomkem L. L. Langstroth, "otce moderního včelařství" a vzdáleného příbuzné katolické světice Katherine Drexelové.

Clyde Lorrain Cowan Jr (6. prosince 1919 – 24. května 1974) byl americký fyzik, spoluobjevitel neutrin společně s Frederickem Reinesem. Jejich objev byl učiněn v roce 1956 v Cowanově-Reinesově neutrinovém experiment. Frederick Reines obdržel Nobelovu cenu za fyziku v roce 1995 jmenem obou fyziků.

Clyde Lorrain Cowan Jr. (* 6. Dezember 1919 in Detroit, Michigan; † 24. Mai 1974 in Bethesda, Maryland) war ein US-amerikanischer Physiker.


Klasifikace.

Klasifikace WHO.

Světová zdravotnická organizace uvádí čtyři typy FGM:  Typ I, klitoridektomie: částečné nebo úplné odstranění poštěváčku, výjimečně jen jeho předkožky.Typ II, excize: částečné nebo úplné odstranění poštěváčku a malých stydkých pysků, jen někdy též odstranění velkých stydkých pysků.  Typ III, infibulace: zúžení poševního otvoru vytvořením kryjícího uzávěru tím, že se naříznou a přemístí velké nebo malé stydké pysky, někdy doprovázené odstraněním klitorisu.  Typ IV, další: všechny ostatní škodlivé zásahy do ženských pohlavních orgánů propichování, piercing, nařezávání a vyškrabování, rovněž kauterizaci ženských rodidel.

Jiná klasifikace.

Sunna cirkumcize.

Jedná se o arabskou tradici, při níž by měla být odstraněna pouze předkožka klitorisu. Takto provedený zákrok má jako jediný nárok na název obřízka a pokud je proveden v původním smyslu a malém rozsahu, lze u něj jako u jediného připustit i možné zlepšení sexuálního prožitku obnažením glans při ztopoření. Většinou však při tomto zákroku dojde k odstranění špičky (glans) klitorisu, takže žena poté neprožívá tolik vzrušení, jako při celistvé konfiguraci klitorisu. Odstraněním jen špičky poštěváčku nemusí dojít k absolutní ztrátě prožitku při ztopoření pahýlu, avšak mnohdy si dívky stěžují, že jakoby to „tam bubřelo a není kam“. Z toho pak mohou nastat traumatické situace, avšak to ještě není to nejhorší, pokud je odřezání „čisté“, tzn. celistvě ošetřené. Pokud je obřízka tohoto typu provedena jako infibulace, tak je odřezaný celý volný klitoris, tj. přeťata crura těsně za vazy ke stydké kosti. Pak jej dívka necítí, jen jej má v paměti zafixován. Bývají problémy s masturbací, neboť vjemy jsou jako by ho tam měla, avšak nedohmátne ho.

Klitoridektomie.

Při tomto zákroku dochází k odstranění klitorisu a někdy i malých stydkých pysků.

Faraonská obřízka.

Nejtěžší infibulace. Při tomto zákroku dochází k odstranění malých i velkých stydkých pysků a klitorisu. Rána je pak sešita tak, že po odhojení zůstane jen malý otvor pro močení a menstruační krev. Pokud je zákrok proveden před pubertou, můžou kromě uvedených nastat ještě následné komplikace při záhájení menstruačních cyklů. Při svatební noci je pak žena naříznuta.

Oblasti praktikování.

Ženská obřízka je dnes praktikována zejména v afrických zemích, ale i v jiných zemích světa. Je běžná v pásu, který se táhne od Senegalu v západní Africe po Somálsko na východním pobřeží, stejně tak jako v pásu od Egypta na severu po Tanzanii na jihu. V těchto oblastech se odhaduje, že tento zákrok podstoupilo více než 95 % všech žen. Je také praktikována některými skupinami na Arabském poloostrově, zejména v Jemenu (20 %).  Ačkoliv je infibulace vykonávána v Africe, ví se, že se vyskytuje i na Blízkém východě i v jiných zemích světa. Zde je to však víc drženo v tajnosti, na rozdíl od některých částí Afriky, kde je vykonávána relativně otevřeně. Tyto praktiky se částečně vyskytuje v severní Saúdské Arábii, severním Jordánsku a Iráku. Existují nepřímé důkazy, které předpokládají přítomnost obřízky v Sýrii, západním Íránu a mezi beduíny v Izraeli. V Ománu několik málo komunit stále praktikuje ženskou obřízku, přesto experti věří, že počet obřezaných dívek je nízký a každým rokem klesá. V SAE a také v Saúdské Arábii je praktikována zejména mezi cizími dělníky z východní Afriky nebo údolí Nilu.  Dle zjištění Evropské komise v období od roku 2010 do roku 2014, se zvyšuje procento žen a dívek poškozených ženskou obřízkou v evropských zemích. Ovlivněno zvyšující se imigrací. Imigranti jsou islámského i jiného vyznání. Dle prohlášení Evropské komise se odhaduje, že v Evropě žije 500 tisíc žen a dívek, které podstoupily tento zákrok. Nejvíce v Británii, Itálii, Francii, Německu, Nizozemsku, Irsku, Švédsku, Belgii. V roce 2014 školní lékaři objevili ve švédském městě Norrköping třídu, ve které jsou všechny dívky zmrzačeny ženskou obřízkou. 28 z 30 dívek bylo vystaveno nejhorší formě obřízky.  V Egyptě je ženská obřízka od června 2008 zakázána zákonem.

Historie a tradice.

Přestože je jím někdy zdůvodňována, ženská obřízka nijak nesouvisí s náboženstvím a je v určitých částech Afriky prováděna v muslimských, židovských i křesťanských rodinách, aniž by měla oporu ve věrouce kteréhokoliv náboženství. Teologové všech tří význačných náboženství ji zakazují (podle sunnitského islámu ženskou obřízku odsuzoval i sám Mohamed, jeho tradovaný výrok - "Neobřezávej krutě, tak je to lepší pro ženu a žádoucnější pro jejího manžela" - může být ale vykládán buď jako úplný zákaz ženské obřízky, nebo jako příkaz, aby probíhala co nejmírnějším způsobem ). Vyplývá z místních tradic a má význam ženského iniciačního rituálu. V některých oblastech je nezbytnou podmínkou sňatku - neobřezaná žena je pokládána za nečistou a neprovdatelnou. Nepokládá se za skutečnou ženu, je sociálně vyloučena.  Tradice ženské obřízky je poprvé zmiňována řeckými historiky. Obřízku podle nich podstupovaly ve starověkém Egyptě podobně jako muži také ženy. Rovněž na staroegyptských mumiích byly nalezeny známky ženské obřízky. Má tedy podstatně delší historii než islám. Z egyptských zdrojů ale nejsou zachovány žádné bližší informace.  S ženskou obřízkou je spjata celá řada tradic a pověr. Dle jednoho z tradičních zdůvodnění má amputace částí ženských genitálií zabránit masturbaci u žen a tak zajistit jejich duchovní čistotu (masturbace je zde podobně jako v mnoha jiných kulturách pokládána za zdroj duchovní nečistoty). Podle afrických pověstí (např. v Mali) jsou novorozeňata částečně oboupohlavní a obřízkou je odstraněn prvek pohlaví druhého (u mužů je za ženský prvek pokládána předkožka, u žen klitoris), touto legendou se tedy zdůvodňuje obřízka u obou pohlaví. Podle kurdské tradice znamená ženská obřízka očištění ženy (opět souvisí se sekrecí amputovaných částí, sekret z klitorisu je dle některých místních pověr nečistý a může partnera dokonce zabít ) a je jí rovněž přisuzována estetická funkce.  Ženská obřízka ovšem není pouze africkou záležitostí. Amputace klitorisu byla často prováděna ve Spojených státech v 19. a na počátku 20. století. Příčinou byla lékařsky dlouho diskutovaná hypotéza, podle které způsobovalo u žen nadměrné nahromadění sekretu na klitorisu neurózy, epilepsii a další choroby. Od této "léčby" se samozřejmě již upustilo (články o ní se přesto v lékařských časopisech objevovaly sporadicky ještě v šedesátých letech 20. století), postihla ale velké množství žen.

Ženská obřízka čili infibulace je amputace (odstranění) některých částí vnějších pohlavních orgánů ženy. Tento úkon bývá často spojen s rituálem. Provádí se především v afrických zemích. Existuje několik typů ženských obřízek. Samotný pojem obřízka je často označován jako chybný, neboť navozuje dojem smysluplného lékařského zákroku, o nějž se v drtivé většině případů nejedná, protože dochází k nevratnému poškození zdraví.

Weibliche Genitalverstümmelung (, kurz "FGM"), weibliche Genitalbeschneidung (englisch "female genital cutting", kurz "FGC") oder Verstümmelung weiblicher Genitalien bezeichnet die teilweise oder vollständige Entfernung beziehungsweise Beschädigung der äußeren weiblichen Geschlechtsorgane. Diese Praktiken werden von den Ausübenden überwiegend aus der Tradition heraus begründet. Durch Studien dokumentierte Hauptverbreitungsgebiete sind das westliche und nordöstliche Afrika sowie der Jemen, der Irak, Indonesien und Malaysia. Weil das Thema gesellschaftlich tabuisiert ist, ist aber von einer erheblich größeren Verbreitung auszugehen. Es wird geschätzt, dass weltweit etwa 200 Millionen beschnittene Mädchen und Frauen leben und jährlich etwa drei Millionen Mädchen, meist unter 15 Jahren, eine Genitalverstümmelung erleiden.


Původ.

Arcivévodkyně Klaudie pocházela z tyrolské větve habsburského rodu, a byla tedy vzdálenou sestřenicí císaře Leopolda I., jehož manželkou se stala krátce po smrti jeho první ženy Markéty Terezy.  Narodila se 30. května 1653 v Innsbrucku jako dcera arcivévody Ferdinanda Karla Tyrolského a toskánské princezny Anny Medicejské. Dostalo se jí dobrého vzdělání a projevovala se jako velmi múzická, byla hodnocena jako vynikající zpěvačka i hudebnice. Klaudie byla posledním členem tyrolské větve; byla vnučkou jejího zakladatele, bývalého pasovského biskupa Leopolda, který je v české historii znám jako iniciátor tzv. vpádu pasovských roku 1611. Její svatba s císařem Leopoldem I. symbolicky opět spojila obě rodiny v jedinou.

Manželka Leopolda I..

Svatba dvacetileté arcivévodkyně s jejím o třináct let starším vzdáleným bratrancem se konala v polovině října 1673 – nejprve v zastoupení v Innsbrucku a poté osobně ve Štýrském Hradci.  Pod Leopoldovu vládu se díky tomu vrátilo Tyrolsko a tzv. Přední Rakousy, roztříštěna drobná území a enklávy, které Habsburkové vlastnili v jižním Německu na horním toku Dunaje a Rýna.  Hlavním důvodem sňatku však byl císařův horečný zájem o narození dědice. Poté, co nečekaně zemřela jeho první manželka, nehledal vhodné princezny po jednotlivých evropských dvorech, ale projevil zájem o první vhodnou adeptku, kterou bylo možno nalézt.  Již v létě 1674 se manželům narodila první dcera, Anna Marie, ta však po třech měsících zemřela. Také druhé dítě byla dcera, Marie Josefa, ani ona se nedožila svých prvních narozenin. Jejich matka je brzy následovala. Těžké porody mladou manželku zcela vyčerpaly a ta 8. dubna 1676 ve Vídni zemřela.  Nedočkala se ani své korunovace na českou a uherskou královnu, od svého sňatku fakticky neopustila Vídeň a její okolí.  Šestatřicetiletý císař Leopold I. se stal podruhé vdovcem, ze dvou manželství mu zůstaly pouze dcery. Protože se sňatky uvnitř habsburského rodu neosvědčily, svou třetí ženu si vybral z falcké větve Wittelsbachů, tedy z rodu, jenž jeho děda Ferdinanda II. málem připravil o českou korunu.

Potomci.

Roku 1673 se ve Vídni provdala za císaře Leopolda I. (bratranec druhého stupně), jemuž porodila dvě dcery, které zemřely brzy po narození.

Klaudie Felicitas Tyrolská (30. května 1653, Innsbruck – 8. dubna 1676, Vídeň) byla rozená rakouská arcivévodkyně, provdaná císařovna Svaté říše římské a královna česká, uherská, chorvatská a slavonská. Byla druhou manželkou císaře Leopolda I.

Claudia Felizitas von Österreich (* 30. Mai 1653 in Innsbruck; † 8. April 1676 in Wien; auch "Claudia Felix") war Erzherzogin von Österreich und durch Heirat römisch-deutsche Kaiserin.


Historie.

První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1239, když král Václav I. vyměnil vesnici za osadu Benešovice u Stříbra. Ten v roce 1235 cestoval se svou družinou na říšský sněm v Augsburgu, zastavil se v kladrubském klášteře, aby si vypůjčil od zdejšího opata na cestu a na dary pro císaře částku 200 hřiven, to je přibližně 50 kg čistého stříbra. Za tuto půjčku se král rozhodl věnovat klášteru ves Benešovice, o jejíž vlastnictví zřejmě opat sám již dříve usiloval. Tento dar však musel Václav I. pochopitelně nejprve projednat s dosavadním majitelem, tedy proboštem Epponem, a tak k definitivnímu darování Benešovic došlo teprve vydáním skutečné darovací listiny dne 20. října 1239 v Regensburgu. V listině, psané královským notářem Vilémem a opatřené královskou pečetí, se také popisuje, jak král odškodnil probošta Eppona za odebrané Benešovice tím, že do vlastnictví kaple sv. Vavřince ve Staré Plzni daroval nedalekou ves Šťáhlavy.  Krátké období, zhruba půl století, patřily Šťáhlavy k nové Plzni, která byla založena roku 1295 za vlády Václava II. Do poloviny 15. století byl pak šťáhlavský majetek v držení vladyků. Prvním byl v roce 1318 jakýsi Beneda a dalšími pak Mareš, Ješek, Hynek a Vyšemír. V té době byly ke Šťáhlavům připojeny vsi Lhůta, Kamýk a Neslívy. Od poloviny 15. století náležela obec rodu Doupovců z Doupova, kteří jednotlivé díly Šťáhlav sjednotili a nechali v místě dnešní zahrady patřící k restauraci „U Radyně“ postavit tvrz.  V roce 1539 prodali Doupovci Šťáhlavy s tvrzí, dvorem, pustým hradem Lopatou a vesnicemi Šťáhlavice, Nezbavětice, Sedlec, Lhůta, Neslívy, Nezvěstice, Žákava a Nevid urozenému panu Jiříku Kokořovcovi z Kokořova za šest tisíc kop míšeňských grošů. Ten pak dále zvětšil svůj majetek o ves Radyni a Plzenec, které v roce 1561 odkoupil od Zdeňka ze Šternberka. Pan Jiřík v průběhu několika let založil další dvory a lze jej tedy právem považovat za zakladatele šťáhlavského panství, které po jeho smrti spravovali jeho dva synové. První z nich Karel Kokořovec postavil v roce 1548 na šťáhlavské návsi novou tvrz, kterou nechal později rozšířit v renesanční zámek. Druhý ze synů se svou manželkou Dorotou Týřovskou vystavěl nad zámkem kapli sv. Vojtěcha, jež je střední částí dnešního kostela. V roce 1710 prodal jejich vnuk Jan Jindřich celé rozsáhlé panství Antonii Josefíně Černínové, hraběnce z Chudenic, za 260 tisíc zlatých. Její příbuzný hrabě Heřman Jakub Černín, následující vlastník panství, dal zámeckou kapli sv. Vojtěcha v roce 1762 rozšířit na chrám. V roce 1782 bylo pak zámku přistavěno jižní křídlo. Obě tyto stavby byly již postaveny ve slohu barokním. Dosavadní filiální chrám byl v roce 1813 přeměněn Heřmanovým synem Janem Vojtěchem Černínem ve farní kostel, jenž proslul svými třemi kopulemi.  Jan Vojtěch Černín z Chudenic (1745–1816) byl nejvyšším lovčím českého království a v letech 1784 až 1789 dal v klasicistním slohu postavit na jižním svahu vrchu Boru honosný lovecký zámeček "Waldschloss" v klasicistním slohu. V pozdější době byl zámeček přejmenován na Kozel, za tento název vděčí podle pověsti pohanskému zvyku starých Slovanů, kteří v těchto místech obětovávali v době jarní rovnodennosti na usmíření bohů a v naději na dobrou úrodu kozla. Stavbě hlavní zámecké budovy na obdélníkovém půdorysu kolem ústředního dvora velel málo známý pražský stavitel Václav Haberditz. V polovině devadesátých let 18. století dal hrabě Černín rozšířit zámek o dvě dvojice budov. Návrh a plány pro ně vypracoval vynikající český architekt Ignác Jan Nepomuk Palliardi, který rozšířil původní jednoduchou zámeckou dispozici na větší stavební komplex. V současné době patří zámek Kozel pod správu Národního památkového ústavu (ÚPS v Českých Budějovicích) a současně mezi nejnavštěvovanější objekty západních Čech.  Na konci 18. století byly Šťáhlavy jako centrum rozsáhlého dominia největší obcí západních Čech. Žilo zde tehdy 810 obyvatel v 92 domech a proto zde také v roce 1794 byla postavena obecní škola. V roce 1816 po smrti J. V. Černína zdědil panství šťáhlavské jeho příbuzný Kristián z Valdštejna a Vartenberka. V této době byly Šťáhlavy dominiem, neboli vrchnostenským úřadem, který vykonával soudní moc nad poddanými obcemi. Součástí šťáhlavského dominia bylo padesát vsí a dvorů, jednalo se o správně-soudní okres. Dne 3. června roku 1850 přestaly plnit v obci patrimoniální úřady (právní a soudní úřad) svou funkci. Šťáhlavské panství bylo rozděleno do tří soudních okresů, Šťáhlavy připadly k Rokycanům, Plzenec k Plzni a Šťáhlavice k Blovicím.  Na podnět starosty Antonína Čížka byl v obci v roce 1885 založen Odbor ústřední matice školské, roku 1893 Záloženský spolek a v roce 1909 Tělocvičná jednota Sokol. K jednomu z nejstarších spolků v obci patřil Sbor dobrovolných hasičů založený v roce 1884.  Druhá světová válka byla v obci definitivně ukončena 7. května 1945 příjezdem americké armády. V roce 1947 byly Šťáhlavy přiřazeny k okresu Plzeň-venkov a v roce 1960 po novém státoprávním uspořádání ČSR vznikl Západočeský kraj s deseti okresy a Šťáhlavy, Šťáhlavice a Nezbavětice se staly sloučenou obcí v nově vzniklém okresu Plzeň-jih. Pod ten obec patřila až do konce roku 2006. Od 1. ledna 2007 patří Šťáhlavy pod okres Plzeň-město, přímou součástí města Plzeň se ale nestala.

Šťáhlavy () jsou obec a vesnice v okrese Plzeň-město, 14 km jihovýchodně od Plzně. Žije zde obyvatel. Obec má dvě místní části, Šťáhlavy a Šťáhlavice. Šťáhlavy leží na řece Úslavě. Obcí prochází železniční trať č. 190 Plzeň–České Budějovice (stanice Šťáhlavy) a také vedlejší železniční trať č. 175 Nezvěstice–Rokycany (zastávka Šťáhlavice).

Šťáhlavy (deutsch "Stiahlau") ist eine Gemeinde mit 2186 Einwohnern in Tschechien. Sie liegt 14 Kilometer südöstlich des Stadtzentrums von Pilsen an der Úslava und gehört zum Okres Plzeň-město. Die Katasterfläche beträgt 2397 ha.


Drakobijce.

O Dobryňových vztazích s draky vypráví oblíbená bylina, která se vyskytuje ve více než stovce verzí. Bohatýr ve svém mládí navštěvoval horu obývanou těmito stvořeními a rozšlapával tam jejich mláďata, ač jej matka varovala, že si je nemá znepřátelit. Taktéž se měl na její radu střežit koupání v řece Puchaji, kde přebývala saň či drak, někdy identifikovaný jako Zmej Gorynič. Tato řeka tvořila hranici dračího území, valil se z ní dým a plameny, a samotný její proud byl rychlý a vařící. Dobryňa však znovu nedbal rady své matky a nahý do Puchaje skočil, načež se objevil drak. Neozbrojený bohatýr použil jako zbraň první věc, co měl po ruce – řecký klobouk, který naplnil pískem, a draka přemohl. Drak však stále žil, prosil o ušetření svého života a sliboval že už nebude lítat na Rus a tak jej Dobryňa nechal žít. Drak však svůj slib nesplnil a unesl v Kyjevě Zabavu Putatičnu, neteř knížete Vladimíra, a tak jej musel hrdina vydal porazit znovu. Tentokrát se na souboj vybavil kouzelnými předměty od své matky, hedvábným bičem a hedvábným kapesníkem. Po své výhře zničil hnízdo s dráčaty, osvobodil Zabavu a další zajaté Rusy.  Drak představuje v bylině tradičním duchu démonické stvoření obývající území mimo lidský svět, zároveň jej však lze interpretovat jako symbol pohanství. Dobryňa je příkladným křesťanským hrdinou, který se před bojem s drakem modlí k Bohu a svatému Mikuláši a řecký klobouk, kterým příšeru poráží, lze chápat jako symbol křesťanství, protože takovou pokrývku hlavu nosili poutníci a duchovní. Řeku Puchaj lze ztotožnit s Pochajnou v které byli roku 988 násilně pokřtěni obyvatelé Kyjeva, tuto událost lze taktéž spojit s historickým Dobryňou, kterému bylo přisuzováno pokřtění obyvatel Novgorodu v řece. Taktéž lze vidět analogie mezi touto bylinou a duchovními písněmi o svatém Jiří a svatém Teodorovi z Amaseje, kteří jsou taktéž drakobijci.

Dobryňa a Marinka.

Podle byliny "Dobryňa a Marinka" se hrdina poté co byl po devíti letech propuštěn ze služby knížete Vladimíra bezstarostně toulal po Kyjevě. Opět však porušil matčino varování a vstoupil do uličky kde žila Marinka. Ta je označována za dívku či vdovu, ale především je sexuálně nevázanou a bezbožnou čarodějkou. Na parapetu Marinčina věže uviděl dva cukrující se holuby, které se z pohoršení pokusil zastřelit, ale netrefil se a šíp proletěl oknem čarodějky. Rozzlobená Marinka poté vzala drn, na kterém Dobryňa stál, vhodila jej do pece a pronesla milostné zaklínadlo, které způsobilo že se do ní bohatýr bezhlavě zamiloval. Ten druhého dne vpadl do jejího domu a vyhnal Marinčina milence draka Zmeje Goryniče, čarodějka jej poté proměnila ve zlatorohého tura či šerého vlka.  Následný půlrok nebylo o Dobryňovi vidu ani slechu, až jednoho večera se při knížecí hostině začala Marinka vychloubat tím co provedla. Mezi hosty byla i hrdinova matka Afimja Alexandrovna a její přítelkyně a čarodějka Anna Ivanovna, která Marinku napadla a vyhrožovala ji, že ji promění ve fenu. Marinka se tedy proměnila ve vlaštovku a odletěla do stepi za proměněným Dobryňou a nabídla mu, že mu vrátí pravou podobu, pokud se s ní ožení. Bohatýr souhlasil, ale svatba se nekonala po křesťanském způsobu, ale jako jakási parodie na pohanský obřad – dvojice spolu třikrát obešla vrbu. Poté Dobryňa na Marince uplatnil svou „manželskou autoritu“ a připravil jí o údy, kterými objímala draka a hlavu a jazyk, které užívala při svých kouzlech.  Někteří badatelé, například Rovinskij, považují tuto bylinu za vzniklou až v 17. století a že Marinku za lidovým obram Mariny Mniszkové, manželky cara Lžidimitrije I., o které se věřilo že byla čarodějkou a její okázalý katolicismus mohl být chápán jako bezbožnost. Další motivy této byliny pak považovali za převzaté z jiných zdrojů, například motiv střílení holubů z apokryfu o Davidovi a Virsavii. Původ jména Marinka v Marině Mniszkové považuje za možné i Orest Miller, ale s ohledem na pohádkový ráz tohoto příběhu a analogii v podání o Nartu Uryzmegovi a jeho milence Uastyrdži z osetského Nartského eposu, v řeckém podání o Odysseovi a Kirké a v některých židovských apokryfech je pravděpodobné že jde o vyprávění mnohem starší. Máchal

Dobryňa a poljanice.

Podle další byliny Dobryňa po konečné porážce draka při návratu do Kyjeva narazil na poljanici – obryni, kterou nedokázal porazit a ta si jej nakonec strčila do kapsy a vynutila si na něm slib, aby se s ní oženil, který Dobryňa dodržel. Orest Miller tuto poljanici srovnává s Brunhildou přemoženou Siegfriedem, zatímco jiní badatelé, jako M. J. Chalanskij nebo Vševolod Miller, poukazují na shodu mezi obryní a emegenami z Nartského eposu.

Dobryňa a jeho žena.

V jiném příběhu Dobryňa krátce po svatbě s mladou ženou Nastasjou odjíždí na příkaz knížete Vladimíra k mongolskému chánovi. Své manželce uložil, aby na něj čekala šest či dvanáct let a pokud se do té doby nevrátí, aby si vzala jakéhokoliv muže chce, kromě Aljoši Popoviče. Poté co lhůta uplynula, navštívil ženu Aljoša, tvrdil, že viděl mrtvé tělo jejího muže, a počal se jí dvořit. I díky naléhání knížete a kněžny se Nastasja nakonec podvolila a konala se stavba. Dobryňa prodlévající v Cařihradu se o těchto událostech dozvěděl a ihned se vydal do Kyjeva, kde v přestrojení pronikl na svatbu. Když jej Nastasja poznala, padla mu k nohám a prosila jej za odpuštění porušení slibu. Dobryňa chtěl nakonec zabít Aljošu, ale toho zachránil Ilja Muromec a nakonec oba bohatýry smířil.  I v tomto případě se jedná o syžet, který se často objevuje i mimo kontext bylin. Především jako pohádkový příběh se objevuje po celém světě, kromě toho je spojován například s Karlem Velikým, Bruncvíkem či Jindřichem Lvem. Jan Máchal ve shodě Vševolodem Millerem považuje za nejbližší turecké podání o Ašikovi-Keribovi, přičemž jeden z příběhů je nejspíše kopií druhého.

Dobryňa Nikitič,, je bohatýr z ruských bylin, společně s Iljou Muromcem a Aljošou Popovičem považovaný za nejvýznamnějšího. Na rozdíl od ostatních bohatýrů kteří se s oblibou chvástají a chlubí, což často způsobuje jejich smrt, popisován jako „uctivý“ a „znalý“ a nikdy se nechvástá.

Dobrynja Nikititsch () ist eine in Russland sehr populäre literarische Figur der russischen Epik, der sogenannten Bylinen. In ihrer Popularität ist sie vergleichbar deutschen Gestalten wie Roland oder Siegfried.


Pověst.

O Vrabinském vrchu se traduje pověst, že zde ve starém hradě kdysi sídlily tři bílé panny, které měly magické schopnosti a dokázaly se proměnit v různé bytosti. O půlnoci se proměňovaly v duchy a strašily lidi, kteří se jen k tomuto místu přiblížili. Jednoho dne se odvážný myslivec vydal na tento vrch, tak aby tam došel přesně o půlnoci, s touhou zastřelit jednu z bílých panen. Když však došel na horu a chtěl na jednu z nich vystřelit, prošel jeho puškou blesk a on padl k zemi a narazil hlavou do stromu, který stál opodál. K ránu myslivce našla postarší dáma, která mu ránu na hlavě obvázala a běžela pro pomoc. Vydalo se několik mužů s cílem zachránit myslivce, ale když přišli na místo, které stařenka označila, myslivec nebyl k nalezení. A tak si lidé řekli, že ho zajisté odnesly ty tři bílé panny.

Historie.

Podle spekulací archeologů stával na Vrabině s největší pravděpodobností hrad, který byl zbořen. Vrabina byla podle dochované kupní smlouvy prodána Chotěšovskému klášteru roku 1243. V roce 1739 zde byl vybudován kříž a od té doby jsou dochovány záznamy o přílivu poutníků na tento kopec. Za války o rakouské dědictví bylo učiněno prohlášení, které mluví o výstavbě kostela sv. Kříže na Vrabině, pokud bude ušetřený Chotěšovský klášter. V letech 1747–1756 zde docházelo k budování přislíbeného kostela na popud chotěšovského probošta P. K. Schmiedla. Kostel sv. Kříže se stal brzy poutním místem. Při cestě k němu bylo umístěno 12 soch andělů. Kostel se však netěšil dlouhé slávě a při josefských reformách byl zrušen a později i zbořen. V letech 1859–1862 zde došlo k budování nového poutního kostela s hostincem. Později došlo k postavení soch při křížové cestě. Ke kostelu byla v roce 1927 dostavěna sakristie a o čtyři roky později vyhlídková věž.  Roku 1967 došlo k obsazení Vrabinského vrchu Československou armádou, která toto místo využívala k protivzdušné obraně. Vojáci zde vykonávali službu mezi léty 1973–1995 a celý tento vrch byl po celou dobu nepřístupný veřejnosti. Po roce 1995 byl celý objekt navrácen církvi. V době, kdy zde pobývala armáda, docházelo k velkému chátrání kostela i přilehlých objektů. Kolem roku 2000 je už značně poškozená střecha kostela a dochází k devastaci klenby.  V dnešní době prošel kostel rozsáhlými úpravami, které mají za následek znovuzpřístupnění vyhlídkové věže a také umístění některých historických materiálů do zrenovované kopule. Z lodě kostela zůstaly zachovány pouze obvodové zdi. Tyto rozsáhlé opravy byly uskutečněny za podpory Mikroregionu Radbuza, což je sdružení 17 obcí Stodska a Dobřanska. Ke konci roku se podařilo dokončit opravu střešní konstrukce na lodi. Takže kostel je celý zastřešen a uchráněn před deštěm.  Po rozsáhlé rekonstrukci jsou tendence oživit Křížový vrch. Ze strany měst je snaha o obnovení zvyku vycházet na tento kopec v době poutí. Po několikáté se zde konalo pálení čarodějnic a jiné kulturní akce.

Křížový vrch (dříve též Vrabina) je kopec o nadmořské výšce 487 m nalézající se nedaleko Stoda a Chotěšova v okrese Plzeň-jih. Původně poutní místo s kostelíkem sv. Kříže přestavěným na rozhlednu, která je otevřená v turistické sezóně. Přes vrch vede naučná stezka "Příroda a lidé" a dvě turisticky značené trasy.

Der Křížový vrch (deutsch "Kreuzberg", früher "Wrabina" / "Vrabina") ist ein 487 m hoher Berg in Tschechien. Er befindet sich vier Kilometer südöstlich der Stadt Stod im Okres Plzeň-jih. Der Doppelgipfel liegt in der Merklínská pahorkatina ("Merkliner Hügelland"), einer Untereinheit der Švihovská vrchovina ("Schwihauer Hügelland"). Der Berg wird im Westen vom Flüsschen Merklínka und im Osten durch den Dnešický potok begrenzt. Umliegende Ortschaften sind – im Uhrzeigersinn von Norden ausgehend – Losina, Černotín, Přestavlky, Lažany, Maškrov, Líšina, Lelov, Lelovský Mlýn, Nový Mlýn und Stod.


Historie.

Myšlenka postavit novou katedrálu se objevila v roce 1989 v souvislosti s výročím 1500 let od autokefality Gruzínské pravoslavné církve a současně 2000 let od narození Krista. Rok 1989 byl současně klíčovým rokem národního probuzení ze sovětské nadvlády. V květnu 1989 vypsali patriarcha Gruzínské pravoslavné církve a tbiliský magistrát mezinárodní tendr na projekt "Katedrály Nejsvětější Trojice". V prvním kole žádný vítěz vybrán nebyl, ačkoliv bylo předloženo přes sto návrhů.  Nakonec byl vybrán návrh architekta "Archila Mindiashviliho". Následné bouřlivé období občanských válek a nepokojů v Gruzii oddálilo realizaci tohoto velkolepého plánu o šest let, takže základní kámen byl položen až 23. listopadu 1995. Stavba katedrály byla prezentována jako „symbol gruzínské národní a duchovní obnovy“ a byla sponzorována povětšinou anonymními příspěvky občanů a některých podnikatelů. Na svátek Svatého Jiří dne 23. listopadu 2004 byla katedrála vysvěcena patriarchou Gruzínské pravoslavné církve a arcibiskupem Iliou II. v přítomnosti vysokých kněží ortodoxních i jiných církví a politických představitelů. Pozemek pro komplex nové katedrály byl vybrán na místě rozlehlého hřbitova, nejstaršího arménského hřbitova v Tbilisi, zvaného "Chodživank" (arménsky Խոջիվանք; gruzínsky ხოჯივანკი, "Chodživank"; rusky Ходживанк), též zvaného "Chodžavank" (arménsky Խոջավանք, "Chodžavank") nebo "Arménský pantheon v Tbilisi" (vzhledem k významnému počtu zde pohřbených význačných Arménů). Součástí Chodživanku byl též arménský kostel "Svaté Boží Matky" zničený za sovětské éry včetně náhrobků tak, že areál byl přeměněn na městský park. Arménské zdroje namítají, že se na hřbitově nacházelo ještě 90 tisíc náhrobků arménských hrobů, když byla stavba katedrály zahájena. K žádným dodatečným pohřbům nedošlo, ačkoliv se vykopané kosti a náhrobky povalovaly na staveništi katedrály. Protestní akce postup stavebních prací dočasně pozdržely, ale posléze se opět ve stavbě pokračovalo.

Katedrála Nejsvětější Trojice v Tbilisi (gruzínsky: თბილისის წმინდა სამების საკათედრო ტაძარი - "Tbilisis cminda samebis sakatedro tadzari"), běžně nazývaná Sameba (gruzínsky: სამება - "Sameba", v překladu Nejsvětější Trojice) je moderní chrám v Tbilisi, hlavním městě Gruzie, dostavěný v roce 2004. Jedná se o třetí nejvyšší východní ortodoxní katedrálu na světě, a to po katedrálách Krista Spasitele v Moskvě (103 m) a Svatého Izáka v Petrohradě (101,5 m).

Die Sameba-Kathedrale () ist ein Kirchengebäude in der georgischen Hauptstadt Tiflis. Sie ist eine der Hauptkirchen der Georgischen Orthodoxen Apostelkirche und, mit der Swetizchoweli-Kathedrale, Sitz ihres Patriarchen. Sie ist das größte Kirchengebäude in Transkaukasien.


Příběh.

Do Spojených států přijíždí sovětská delegace včetně boxera Ivana Drago (Dolph Lundgren) a jeho ženy Ludmilly. Na území USA se má odehrát první americko-sovětská exhibice, kde proti Dragovi nastoupí Rockyho přítel Apollo Creed (Carl Weathers). Apollo bere zápas poměrně na lehkou váhu a Rocky Balboa (Sylvester Stallone) jej ještě před zápasem varuje, že o Dragovi vlastně vůbec nic neví.  Tato nevýhoda se projevuje ihned v ringu. Drago disponuje neuvěřitelnou silou úderu a Apollo je několikrát sražen k zemi. Ve druhém kole se mu navíc nedaří upadnout, ale opírá se o provazy a Drago mu během chvilky uštědří několik velmi tvrdých úderů do hlavy. Rocky Apollovi slíbil, že zápas nepřeruší vhozením ručníku do ringu. Creed je nejen poražen už ve druhém kole, ale navíc záhy umírá na následky těžkých úderů.  Rocky se rozhodne přijmout výzvu Ivana Drago a souhlasí i se zápasem na území SSSR. Vydává se se svým trenérem a Pauliem do nehostinné části Sovětského svazu, aby mohl trénovat. Během tréninku je celou dobou sledován dvojicí mužů v autě a navíc musí snášet Paulieho neustálé stížnosti na zimu, pohodlí, Rusko apod.  V druhé části tréninku za Rockym přilétá také Adriana, aby ho podpořila při nadcházejícím zápasu. Mezitím Ivan Drago podstupuje řádný trénink, zvyšuje sílu svého úderu až na 2150 psi a jsou mu také podávány různá anabolika.  Když dojde na zápas, Rocky oproti Dragovi působí jako David proti Goliášovi. Od počátku je převaha spíše na sovětské straně. Ovšem i Drago si trenérovi stěžuje a přirovnává Rockyho ke kusu železa. Zápas se dostane až do 15. kola, kde se soupeři už ani moc nekryjí a pouze rozdávají / inkasují údery protivníka. V závěru Drago už nemá sílu se pořádně krýt a Rocky mu dá několik finálních úderů a vyhrává zápas.  Rocky místo ovací pronese řeč k přítomným rusům ve smyslu, že když se dokázal změnit on, dokážou se oni změnit také.

Hudba.

Hudbu k filmu tentokrát složil Vince DiCola, který nahradil Billa Contiho. Ten byl tou dobou příliš zaneprázdněn prací na filmu Karate Kid.

Rocky IV je americký film z roku 1985, čtvrté pokračování filmové série Rocky, navazující na snímky Rocky, II, III a následovaný filmem Rocky V. Scénář napsal a film sám režíroval hlavní představitel Rockyho Balboa "Sylvester Stallone".

Rocky IV – Der Kampf des Jahrhunderts ist ein US-amerikanischer Boxerfilm aus dem Jahr 1985 und der vierte Teil der "Rocky"-Spielfilmreihe. Sylvester Stallone schrieb das Drehbuch, führte die Regie und spielte gleichzeitig die Hauptrolle.


Herecká kariéra.

Studovala na Kolumbijské univerzitě a Americké akademii dramatických umění, od roku 1929 hrála v zájezdových divadlech a ve filmových skečích, v roce 1932 debutovala na Broadwayi a o rok později přišel do kin její první celovečerní snímek, western Louise Kinga "Life in the Raw". Ve svém životě natočila přes šedesát filmů, na vrcholu kariéry ve třicátých a čtyřicátých letech vynikla především jako typická uhrančivá blondýna v žánru film noir. V roce 1937 byla nominována na Oscara za nejlepší ženský herecký výkon ve vedlejší roli za film "V newyorském přístavu", úspěch měla také díky rolím ve filmech "Přepadení", kde hrála s Johnem Waynem, a "Desperáti", kde byl jejím partnerem Glenn Ford. Její výkon ve filmu "Key Largo" byl v roce 1948 oceněn Oscarem za vedlejší roli. Třetí oscarovou nominací získala v roce 1954 za "Rozbouřené nebe". Účinkovala také v rozhlase ("Hollywood Star Playhouse") a televizi (za roli v seriálu "Producers' Showcase" obdržela v roce 1957 Cenu Emmy). Poslední film "Polib mě na rozloučenou" natočila v roce 1982. Za svůj přínos americké kinematografii byla oceněna hvězdou na Hollywoodském chodníku slávy. Je po ní pojmenována Claire Trevor School of the Arts, fakulta Kalifornské univerzity v Irvine zaměřená na výuku herectví, tance a výtvarného umění.

Osobní život.

Měla německé, francouzské a irské předky. V roce 1938 se provdala za režiséra Clarka Andrewse, s nímž se rozvedla v roce 1942. V roce 1943 si vzala námořního důstojníka Cylose Williama Dunsmorea, manželství skončilo rozvodem v roce 1947. Měli syna Charlese, který zemřel v roce 1978 při leteckém neštěstí. Jejím třetím manželem se stal v roce 1948 producent Milton Harold Bren, tento svazek vydržel až do jeho smrti v roce 1979.  Teprve po její smrti vyšlo najevo, že se narodila v roce 1910, nikoli v roce 1909, jak uváděla (na rozdíl od většiny hereček, které se v životopisech dělají mladšími než ve skutečnosti).

Claire Trevorová, vlastním jménem Claire Wilmingerová (8. března 1910 Brooklyn – 8. dubna 2000 Newport Beach) byla americká filmová a divadelní herečka.

Claire Trevor (* 8. März 1910 in Bensonhurst, Brooklyn, New York; † 8. April 2000 in Newport Beach, Kalifornien; eigentlich "Claire Wemlinger") war eine US-amerikanische Schauspielerin, die hauptsächlich für ihre Darstellung von herzensguten „gefallenen“ Frauen bekannt war.


Výskyt.

Rostlina pochází se Severní Ameriky, kde vyrůstá v Kanadě a ve Spojených státech. Zhruba okolo roku 1900 byla rozšířena i do Evropy, prvá zmínka je z roku 1906 z Rumunska, na našem území byl její výskyt poprvé doložen o pět let později.  V Americe jsou jeho přirozeným biotopem listnaté lesy v říčních aluviích, dlouhodobě vlhké břehy okolo jezer, křoviny i stepí. U nás to jsou lužní lesy, keře okolo vodních toků a nádrží, zanedbaná vlhká pole i rumiště, nejčastěji roste na říčních náplavách. Dává přednost prosluněným vlhkým místům, ve stínu nebo suchu roste minimálně. Pro svůj rychlý růst, atraktivní listy a hlavně plody bývá účelově vysazován na pokrytí plotů, pergol, zdí nebo nevzhledných míst, za příznivých podmínek vytváří v krátké době mohutné porosty. Tehdy často zplaňuje a hbitě se pak šíří, hlavně podél řek a potoků, do volné přírody.  V České republice je evidován výskyt štětince laločnatého v jihozápadních Čechách, Polabí, okolí Berounky a na jihovýchodní Moravě. Všechna místa výskytu však nejsou přesně známa, příčinou je rychlé šíření a dosud malá odborná pozornost tomuto druhu věnována.  Nejčastěji se vyskytuje ve společenstvech svazů "Arction lappae" a "Senecion fluviatilis", o něco řidčeji vyrůstá v porostech křovinatých vrb a ve společenstvech svazů "Salicion albae", "Salicion cinereae" a "Salicion triandrae".

Popis.

Jedná se o jednoletou, jednodomou popínavou rostlinu s dutou, na průřezu pětihrannou, větvenou lodyhou dorůstající do délky 5 až 12 m. Lodyha vyrůstá z poměrně mělce kořenícího, tenkého, růžicovitě se rozrůstajícího kořene s jednotlivými paprsky dlouhými až 15 cm a tlustými jen 1 mm. Ve středoevropských podmínkách klíčí v květnu, kvete od července do září a říjnu již usychá.

Listy.

Listy vyrůstající střídavě v průměrné vzdálenosti 12 cm, bývají 3 až 21 cm velké a mívají řapíky 2 až 15 cm dlouhé. Dlanitě žilnaté čepele světle zelené barvy jsou v obrysu okrouhlé, dlanité, s pěti trojúhelníkovými až kopinatými laloky, celokrajné nebo mělce zubaté, podél okrajů krátce chlupaté, s měkkým trnem na koncích laloků.

Úponky.

Naproti listových řapíků vyrůstají světlezelené kroutivé úponky rozvětvené do tří ramen s odklonem 90°. Zajišťují přichycení lodyhy při plazení po zemi nebo u šplhání po podpěře do výšky. Bývají dlouhé do 15 cm, pro přichycení vytvářejí okolo opory závity. Jsou citlivé na dotek, stažením buněk na straně podpory a roztažením na opačné straně se stáčejí a konec úponku se okolo opěry obtáčí několika závity.

Květy.

Jednopohlavné voňavé květy, samčí i samičí, jsou šestičetné, a mají nitkovité světlezelené kališní lístky dlouhé od 1,5 do 3 mm.  Samčí květy hvězdicového tvaru, mající v průměru 1,2 až 1,8 cm, vyrůstají z paždí listů v mnohokvětých latách nebo hroznech dlouhých 5 až 20 cm. Korunu mají kolovitou s krátkou trubkou s čárkovitými, na koncích špičatými lístky které jsou žláznatě chlupaté a mají bílou barvu. Mají tři tyčinky se srostlými krátkými nitkami nesoucími bledě zelené prašníky 1 mm dlouhé a 0,8 mm široké ve tvaru písmene S.  Samičí květy, 15 až 24 mm široké, rostou po jednom nebo až po třech v paždí listů u stonku samčího květenství a rozvíjejí se asi za týden po samčích květech. Mají nící zvonkovitou korunu s lístky 7 až 12 mm dlouhými a 1 až 2 mm širokými které jsou barvy bílé až nažloutlé. Obsahují dále zelený dvoudílný semeník s krátkou a tlustou zelenou čnělkou zakončenou plochou oválnou bliznou. Květy rozkvétají od července do září, opylovány jsou hmyzem.

Plody.

Plody vypadají jako drobné podlouhlé melouny zelené barvy porostlé měkkými štětinami, které připomínají ostny. Visí z lodyh na stopkách, dozrávají za 4 až 6 týdnů po opylení. Mají tvar eliptické duté bobule, jsou průměrně velké 4 až 6 × 2,5 až 4 cm a jsou po obvodu dlouze štětinatě chlupaté. Uvnitř jsou rozděleny do 4 komůrek obsahující po jednom oválném, tmavě hnědém semeni dlouhém 12 až 20 mm a širokém 7 až 10 mm.  Plody po dozrání vysychají a hnědnou, ve spodní části se otevírají a semena jsou do okolí vypuzována hydrostatickým tlakem rychlostí 11,5 m/s (cca 40 km/h). Rozptýlená semena požírají ptáci a hlodavci kteří také zajišťují jejich roznesení do vzdálenějšího okolí. Pravděpodobně tím podstatným elementem sloužícím k dálkovému rozšiřování semen je vodní hladina, po které dokáže semeno plout dokud nenabobtná a neklesne ke dnu.

Invazivní druh.

Štětinec laločnatý je v ČR i Evropě považován za invazivní rostlinu, která využívá téměř úplné neexistence přirozených nepřátel. Vyskytuje se na přirozených stanovištích i v místech pozměněných lidskou činností. Tento neofyt byl na území současné České republiky prvně zaregistrován v roce 1911. V současnosti ještě není nepřítelem č. 1, ale je považován za potenciálně nebezpečný druh. Je zařazen mezi 100 nejnebezpečnějších invazních druhů v Evropě.

Štětinec laločnatý ("Echinocystis lobata") je jednoletá popínavá rostlina s ježatými, vejčitými plody, jediný druh rodu štětinec, jednoho z téměř sta rodů čeledě tykvovitých.

Die Stachelgurke ("Echinocystis lobata"), auch Gelappte Stachelgurke oder Igelgurke genannt, ist die einzige Art der Pflanzengattung "Echinocystis" innerhalb der Familie der Kürbisgewächse (Cucurbitaceae). Sie ist in Nordamerika heimisch und in Mitteleuropa teilweise verwildert.


Masáž prostaty v medicíně.

Masáž prostaty je součástí rektálního vyšetření při diagnostikování zánětu prostaty, nebo karcinomu prostaty a k získání sekretů prostaty k následné kultivaci k rozlišení specifického, nebo nespecifického zánětu prostaty, nebo k přímému vyšetření pod mikroskopem.  Několik lékařů se v 90. letech 20. století pokoušelo pomocí masáže prostaty a antibiotik léčit chronickou bakteriální prostatitidu a benigní hyperplazii prostaty. Novější výzkumy ukázaly, že masáž prostaty má doplňkové místo při léčbě antibiotiky, zlepšuje prokrvení prostaty a tím i účinnost antibiotik. Léčivý účinek masáže prostaty se projeví jen, když je prováděna opakovaně (tj. 2-3× týdně v akutní fázi, později 1× týdně). Při akutní prostatitidě se však, pro riziko vzniku bakteriémie, nedoporučuje. Masáž prostaty může být při rakovině prostaty nebezpečná.

Masáž prostaty v sexu.

Prostata je označována za mužský bod G. Při masáži lze přistoupit buď k její vnější stimulaci přes hráz či k vnitřní přes řitní otvor. Vlastní masáž se v angličtině označuje expresivním výrazem "milking", což doslova znamená „dojení“. Při masáži dochází alespoň k částečnému vyprázdnění prostatických žlázek. Sekret je téměř čirý, vazký s mléčně opalizujícím nádechem. Pro mnoho mužů je její dráždění sexuálně stimulující. Pro objasnění je třeba si připomenout, že v první fázi orgasmu dochází k vystříknutí produktu semenných váčků přes ducta na přední stěnu močové trubice v prostatě a to následně reflexně spouští stahy prostaty a svalů močové trubice. Většině z mužů, kteří mají masáž prostaty v oblibě, však slouží pouze jako doplněk k běžné masturbaci. Při intenzivní stimulaci prostaty může nicméně dojít k orgasmu i zcela bez stimulace penisu. V praxi je běžné, že může dojít ke ztrátě erekce v důsledku průniku řitním otvorem. K orgasmu může dojít i bez ejakulace, případně je ejakulovaná pouze prostatická tekutina v různém množství. V běžném ejakulátu tvoří asi 15 - 30 % objemu. V rámci různých BDSM praktik se provozuje i tzv. „milking“; kde se využívá elektrické stimulace. Mezi homosexuály je masáž prostaty rozšířenější než mezi heterosexuály, jelikož hraje toto dráždění ve vzájemném análním sexu významnou roli (stimulace penisem při análním průniku).  Masáž prostaty může být vzrušující i pro některé ženy, které masáž partnerovi poskytují.  K masáži prostaty lze použít i speciální erotické pomůcky, které mohou být vibrační i nevibrační.

Rizika.

Vhodnou ochrannou pomůckou při masáži prostaty jsou latexové rukavice na jedno použití.

Masáž prostaty je masáž či stimulace mužské předstojné žlázy, jinak též prostaty, a to buď z diagnostických důvodů nebo pro sexuální potěšení. V druhém zmíněném kontextu se označuje jako bod P nebo mužský bod G.

Der Begriff Prostatamassage bezeichnet das gezielte Reizen der Prostata als diagnostische Handlung zur gezielten Gewinnung von Prostatasekret, als manuelle Methode zur Spermagewinnung von Vatertieren oder als Sexualpraktik zur sexuellen Stimulation. Weitere Begriffe sind "Prostatastimulation", "Prostatadrainage" oder "griechische Massage".


Historie.

Před založením obce se nedaleko nacházelo staré slovanské hradiště, dnes nazývané jako Hradisko Zelená Hora nebo Hradisko Radslavice. Toto místo vykazuje podle archeologických nálezů stopy kultur z paleolitu, neolitu, eneolitu, doby bronzové i únětické kultury. Také tu byly zaznamenány nálezy zbytků keramiky, železné ostruhy a háčky ze slovanského osídlení. Dodnes jsou patrné výrazné zbytky opevnění v podobě valu. Není vyloučeno, že právě na tomto místě stával také románský hrad z doby, kdy bývala nedaleká obec Pustiměř správním střediskem širokého okolí. Obec byla založena jako dominikální osada v roce 1763 na vyklučené lesní půdě náležící k vyškovskému panství. První stavení se zde ale začaly objevovat již v roce 1720, kdy si zde stavěli domky dřevorubci z blízkého okolí jako přístřešky na noc. Gruntovní kniha byla vedena od 2. ledna 1766, kde je v té době uvedeno 21 domů. První zmínka o větrném mlýnu v blízkosti obce je z roku 1837.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 274 obyvatel. Z nich bylo 134 mužů a 140 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 41,2% let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 240 lidí. Nejvíce z nich bylo (16,7%) obyvatel ve věku od 30 do 39 let. Děti do 14 let věku tvořily 15,8% obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 7,1%. Z celkem 202 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 35,1% střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 11,4% a bez vzdělání bylo naopak 0% obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 117 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 92,3% z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 74,4% patřilo mezi zaměstnance, 2,6% k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 45,4% občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 87 obyvatel obce (což je 36,3%), se hlásilo k české národnosti. Dále 65 obyvatel bylo Moravanů a 4 Slováků. Celých 111 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo. Z celkového počtu obyvatel se jich k víře hlásí 84 – k římskokatolické církvi 76 věřících.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Obec Zelená Hora (německy "Grunberg", též Kopčany) se nachází na úpatí Drahanské vrchoviny 8km severozápadně od okresního města Vyškov a 1 km severně od spádové vesnice Pustiměř v nadmořské výšce 368 až 380 metrů v kraji Jihomoravském. Sídlištně je to tzv. ulicovka s jedním ramenem. Žije zde obyvatel.

Zelená Hora (deutsch "Grünberg") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer nördlich von Vyškov am Fuße des Drahaner Berglandes und gehört zum Okres Vyškov.


Kariéra.

Čusovitinová se začala prosazovat už v raném věku, jako třináctiletá vyhrála mistrovství Sovětského svazu v prostných, v roce 1990 byla poprvé mistryní Evropy v družstvech. Stala se mistryní světa v prostných v Indianapolisu v roce 1991, na přeskoku byla druhá. Na letních olympijských hrách v Barceloně získala v družstvu SNS zlatou medaili.  Po rozpadu Sovětského svazu reprezentovala Uzbekistán, v jehož barvách opakovaně získávala medaile na přeskoku – v čele s titulem mistryně světa, který získala v Anaheimu v roce 2003, zvítězila i ve finále Světového poháru v roce 2002.  Získala německé státní občanství a v roce 2006 se stala členkou německé reprezentace, poprvé novou zemi reprezentovala na mistrovství světa v Aarhusu, kde byla na přeskoku třetí, o rok později v Amsterodamu se stala vicemistryní Evropy. Na evropském šampionátu v Clermont-Ferrandu v roce 2008 získala na přeskoku zlatou medaili ve věku 32 let. V přeskoku byla na olympiádě v roce 2008 druhá a v roce 2012 pátá.  Na Letních olympijských hrách 2016 reprezentovala opět Uzbekistán a byla v 41 letech nejstarší ženskou gymnastkou olympijské historie. Postoupila do finále přeskoku, kde obsadila sedmé místo.  Čusovitinová drží zásluhou své sportovní dlouhověkosti několik rekordů: jako jediná gymnastka se například sedmkrát zúčastnila olympijských her (1992-2016) a na přeskoku získala na mistrovství světa celkem osm medailí. Jako první sportovní gymnastka byla jmenována zástupkyní sportovců ve vedení Mezinárodní gymnastické federace FIG.

Soukromý život.

Oksana Čusovitinová se v roce 1997 provdala za uzbeckého zápasníka Bachodira Kurpanova. V roce 1999 se jim narodil syn Ališer, u něhož byla ve věku necelých tří let diagnostikována leukémie. Za lepší zdravotní péčí se Čusovitinovi přestěhovali do Německa a v gymnastickém světě se rozběhla rozsáhlá akce k získání finančních prostředků na Ališerovu léčbu. Ta nakonec byla úspěšná a Čusovitinová z vděčnosti začala závodit za Německo.

Oksana Alexandrovna Čusovitinová (: "Оксана Александровна Чусовитина", : "Oxana Chusovitina" nebo též "Oksana Tschussowitina", * 19. června 1975, Buchara) je německá sportovní gymnastka uzbeckého původu. Je trojnásobnou mistryní světa a vítězkou olympijských her 1992 v soutěži družstev.

Oksana Aleksandrowna Chusovitina (/Oxana Alexandrowna Tschussowitina; * 19. Juni 1975 in Buchara) ist eine deutsch-usbekische Kunstturnerin. Sie war Olympiasiegerin 1992 und mehrfache Welt- und Europameisterin.


Polemika.

Studie z roku 2006 založená na datech z průzkumu 2MASS vrhla pochybnost na povahu "prstence", když její autoři argumentovali, že data naznačují, že prstenec je ve skutečnosti součástí pokrouceného disku Galaxie. Podle pozorování prostřednictvím dalekohledu Anglo-Australian Telescope publikovaných v roce 2007 však pokroucený disk nemůže vytvořit takovouto strukturu, ta tedy musí být buď vytvořena výronem hmoty z disku nebo být mimogalaktického původu.  V roce 2012 několik členů vědecké komunity zopakovalo svůj názor, podle kterého je Prstenec Jednorožce pouze zvýšením hustoty vyprodukovaným pokrouceným a potrhaným tlustým diskem Galaxie.  V roce 2015 mezinárodní tým vědců stavící na studiích z roku 2002, které oznámily objev prstence, znovu prošel a roztřídil data získaná průzkumem Sloan Digital Sky Survey. Podle těchto vědců data naznačují, že Galaxie je zhruba o 50 % větší, než se doposud myslelo. Galaktický disk podle této teorie není plochý, ale zvlněný. Ve směru ven od Slunce se zdají být v disku přinejmenším čtyři "záhyby". Tento vzorec zřejmě bude možno vysledovat napříč diskem. Stejně jako vysoké vlny blokují výhled přes oceán a kopce výhled přes terén, záhyby Galaxie blokují výhled na to, co je za nimi, zřejmě významnou část galaktického disku.  Při zohlednění rozměrů Prstence Jednorožce by se průměr Galaxie navýšil ze v současnosti udávaných 100 000 až 120 000 světelných let na 150 000 až 180 000 světelných let. V tomto revidovaném paradigmatu by Slunce neleželo ve / vzdálenosti od galaktického jádra k okraji, ale nacházelo by se zhruba v polovině.  K nalezení případného původce této struktury byly užity simulátory problému "N" těles (N-body simulations), které ukázaly, že pokud je původcem trpasličí galaxie, bude se nacházet na pozadí v jedné z osmi specifických oblastí oblohy. Následná analýza s využitím dat získaných sondou Gaia našla bimodální Gaussovo rozdělení ukazující na galaktické koordináty (271, +2) stupňů v Souhvězdí Plachet, což je jedna z lokací specifikovaných v předchozí studii. Tato zjištění mohou signalizovat existenci mimogalaktického původce Prstence, ale jak autoři poznamenávají, může jít rovněž o projev existence nesouvisející kinematicky koherentní struktury.

Prstenec Jednorožce je dlouhá, komplexní, prstenec připomínající vláknitá formace hvězd, třikrát se obtáčející kolem Galaxie. Bylo navrženo, že se jedná o hvězdný proud vytržený slapovými silami Galaxie z Trpasličí galaxie Velký pes během procesu vzájemného slučování trvajícího přes miliardu let. Tato teorie je však zpochybňována. Prstenec obsahuje hvězdy o celkové hmotnosti asi 100 miliónů hmotností Slunce (což odpovídá asi 2,5 % hmotnosti všech hvězd v Galaxii) a je asi 200 000 světelných let dlouhý.

Der Monoceros-Ring, benannt nach dem Sternbild des Einhorns, ist eine Struktur aus Millionen von Sternen, die sich mehrmals (manche Quellen sprechen von dreimal) ringförmig um die Milchstraße windet.


O Albu.

Pozadí.

Třetí album u Aftermath/Interscope veleúspěšného rappera Eminema mělo být původně vydáno 4. června 2002, ovšem různé bootleg verze unikly na internet již v květnu. Vedení nahrávacích společností se proto rozhodlo vydat album již 28. května 2002. Některé obchody však začaly album prodávat s předstihem již 26. května. Předčasný prodej tak ohrožoval lepší umístění v týdenních žebříčcích.  14. května byl vydán singl "Without Me", který se umístil na 2. příčce žebříčku Billboard Hot 100, v několika zemích, především v Evropě se vyšplhal na vrchol hitparád. Tím se stal svého času jeho nejúspěšnějším singlem. Tím očekávání posluchačů ještě vzrostlo.

Nahrávání.

Nahrávání alba probíhalo během roku 2001, dokončování poté na počátku roku 2002. Ve stejné době Eminem natáčel i svůj film 8 Mile. Současně tedy nahrával i soundtrack pro film.

Texty.

Toto album je ještě více reflexní než předchozí "The Marshall Mathers LP". Texty jsou uhlazenější a méně agresivnější a vulgární, Eminem je více seriózní.  V textech se věnuje novým tématům, jako rasismu v hudbě (píseň "White America") nebo americké vládě a terorismu ("Square Dance"). V písni "Say What You Say" kritizuje rappera Jermaine Dupri. Ale také zůstává u svých tradičních témat, jako u strastí svého dětství ("Cleanin' Out My Closet"), problémů se slávou ("Say Goodbye Hollywood"), svého zatčení z roku 2000 ("Soldier"), odkazu žánru ("Sing for the Moment" a "Business") a vztahu se svou bývalou ženou a dcerou ("Hailie's Song"). Vztah k ženám, které obviňuje z toho, že se o něj zajímají jen kvůli jeho majetku a slávě popsal v textu pro píseň "Superman". Svůj humor znovu představil v písni "Drips", kde popisoval jak chytil SPN. V singlu "Without Me" zase zesměšňoval popové zpěváky. V textu písně "Till I Collapse" se snaží motivovat své posluchače, aby to v těžkých chvílích nikdy nevzdávali.  Díky novému stylu vyjadřování se vydání alba obešlo bez kritiky misogynie a homofobie v textech. Nicméně stále obsahuje vulgarismy.

Produkce.

Hlavní záštitu nad produkcí hudby zajistil hudební producent a rapper Dr. Dre, i když většinu beatů složil sám Eminem. Ve stejné době probíhalo i nahrávání soundtracku k filmu 8. míle a některé beaty určené původně pro album skončily právě na soundtracku.  Eminem usiloval o zakomponování rockových prvků. Nejvíce ho ovlivnil rock ze 70. let 20. století. Na albu se to projevuje častými kytarovými riffy.

Po vydání.

Prodej.

Album debutovalo na první příčce US žebříčku Billboard 200 s 284 000 prodanými kusy, které se prodaly za pouhý den a půl v předčasném prodeji, který nepovolaně spustili někteří obchodníci. V následujícím týdnu se prodalo 1 322 000 kusů. Na prvním místě se udrželo po pět týdnů. Stejně tak dlouho se udrželo na prvním místě žebříčku UK Albums Chart.  Alba se prodalo přes 10 milionů kusů jen v USA, díky tomu v březnu 2011 obdrželo certifikaci diamantová deska od společnosti RIAA, a to již jako Eminemovo druhé album.  Dále získalo certifikace 10x platinová deska v Kanadě, 8x platinová v Austrálii a na Novém Zélandu, 4x platinová ve Spojeném království atd. Mimo USA se nejvíce prodalo ve Spojeném království (1 200 000 ks), Kanadě (1 000 000 kusů), Francii a Německu (v obou 600 000 ks) a v Austrálii (560 000 ks).

Ocenění.

Stejně jako album předchozí i toto bylo nominováno na cenu Grammy za album roku, tu však nezískalo. Proměnilo ale další nominaci, a to pro nejlepší rapové album, jako již Eminemovo třetí.

The Eminem Show je čtvrté studiové a zároveň třetí album u major labelu amerického rappera Eminema, první u jeho vlastního labelu Shady Records. Bylo vydáno 28. května 2002 u společností Shady Records, Aftermath Entertainment a Interscope Records.

The Eminem Show ( für: „"Die Eminem-Show"“) ist das vierte Soloalbum des US-amerikanischen Rappers Eminem. Es erschien am 26. Mai 2002 über die Labels Aftermath Entertainment und Interscope Records sowie als erste eigene Veröffentlichung auf Eminems Label Shady Records. Das Album wird neben seinem Vorgänger "The Marshall Mathers LP" von vielen Kritikern als eines der besten Rap-Alben aller Zeiten angesehen. Für mehr als zehn Millionen verkaufte Exemplare wurde es im Jahr 2011 in den Vereinigten Staaten mit einer Diamantenen Schallplatte ausgezeichnet und zählt somit auch zu den kommerziell erfolgreichsten Rap-Alben.


Biografie.

Mládí.

David Hammons se narodil v červenci 1943 ve městě Springfield ve státě Illinois jako desáté dítě matky samoživitelky. V roce 1962 se přestěhoval do Los Angeles. Mezi lety 1966 a 1968 zde studoval na Chouinard Art Institute (dnes California Institute of the Arts) a poté v letech 1968 až 1972 na Otis College of Art and Design. Na školách ho ovlivnili umělci Bruce Nauman (experimentující s různými médii), John Baldessari (věnující se konceptuálnímu umění) a Chris Burden (věnující se instalačnímu umění). Všichni se rovněž věnovali performancím, což Hammonse také ovlivnilo. V roce 1974 se přestěhoval do New Yorku.

Kariéra.

Většina jeho děl se věnovala podpoře občanských práv Afroameričanů a hnutí Black Power. Prvním význačnějším dílem je série objektů "Spade" z let 1973 a 1974. V roce 1980 se podílel v rámci umělecké iniciativy Collaborative Projects na akci "The Times Square Show", která sloužila jako platforma pro experimenty mladých umělců. V dalších dílech využíval reálie života Afroameričanů v New Yorku. Častým tématem byl například basketbal. Hammons v této době například vytvořil obraz házením basketbalového míče natřeného barvou na plátno. Dalším dílem bylo "Higher Goals" (1986), kdy vztyčil basketbalové koše do výšky odpovídající třípatrové budově. Dílo komentovalo téměř nedosažitelnou ambici dostat se z života v ghettu na výsluní slávy.  Hammons často experimentoval, měnil média a vlastní styl. Díky tomu se vyhnul zařazení do jednoho uměleckého směru. Nicméně jeho dílo souzní s minimálním uměním, ale s prvky komentáře k identitě Afroameričanů v USA. Hammons se vedle kulturních podtextů věnoval také otázce využívání soukromých a veřejných prostranství, stejně jako odhalování podstaty stanovování toho, co je dle společnosti cenné a hodnotné. Zde lze jmenovat performanci "Bliz-aard Ball Sale" (1983), během které na ulicích Manhattanu prodával sněhové koule oceněné dle své velikosti. Performací ironizoval směnu komodit a kapitalistickou podstatu podpory umění galeriemi.  V roce 1988 namaloval billboard afroamerického aktivisty a kandidáta na prezidenta USA Jesseho Jacksona, na kterém měl ovšem Jackson bílou kůži, blonďaté vlasy a modré oči. Billboard byl doprovázen nasprejovaným nápisem „How Ya Like Me Now?“. Dílo mělo vyvolat otázku, zda barva kůže utváří politiku kandidáta a naznačovalo, že i v roce 1988 stále přetrvává rasismus. Dílo bylo součástí venkovní expozice "The Blues Esthetic: Black Culture and Modernism", kterou podpořila nezisková organizace Washington Project for the Arts. Neoznačený billboard vyvolal vlnu kontroverze a brzy po svém vyvěšení ho poškodila skupina Afroameričanů, která se domnívala, že jde o rasistické znevážení Jacksona. Následně bylo dílo zrestaurováno a umístěno v galerii. Rétorická otázka „How Ya Like Me Now?“ byla citací názvu písně rappera Kool Moe Dee a obracela se k nastupující graffiti a hip-hopové generaci Afroameričanů.  Hammons proslul také svou prací s „vyloučenými“ materiály a předměty, jakými byli například sloní trus, kuřecí části, prameny vlasů Afroameričanů a lahve levného vína. Tyto předměty a materiály měly samy o sobě evokovat chudobu a život chudých Afroameričanů. Sám Hammons v těchto materiálech vidí jistou posvátnou podstatu.  V jedné ze svých prvních samostatných výstav "The Window: Rented Earth: David Hammons" konané v newyorském New Museum se zabýval protichůdným vztahem mezi spiritualitou a technologiemi. Hammons se věnoval také videoartu. Na videoinstalacích spolupracoval s umělcem Alexem Harsleyem. Jejich známým dílem je "Phat Free", které bylo vystaveno například na Whitney Biennial. Jeho nejznámějším dílem je zřejmě "African American Flag", které je součástí stálé sbírky newyorského Muzea moderního umění. Jeho další díla jsou umístěná ve sbírkách Muzea amerického umění Whitneyové, Hirshhornova muzea, Fondation Cartier pour l'art contemporain v Paříži nebo v londýnské Tate Gallery. V roce 1991 obdržel grant od MacArthur Fellows Program, který je přezdíván Grant géniů.

David Hammons (24. července 1943, Springfield) je americký umělec, který proslul během 70. a 80. let 20. století svými performancemi a instalacemi, jejichž hlavním tématem byla obhajoba občanských práv Afroameričanů. Jeho nejznámějším dílem je zřejmě "African American Flag", které je součástí stálé sbírky newyorského Muzea moderního umění.

David Hammons (* 24. Juli 1943 in Springfield, Illinois) ist ein US-amerikanischer Künstler aus New York. Geprägt durch die Bürgerrechtsbewegung der 1960er und 1970er Jahre, spricht Hammons in seinen Werken immer wieder politische, soziale und ökonomische Missstände an. Erst spät von der Kunstwelt wahrgenommen, wurde er u. a. durch sein Gemälde eines weißgesichtigen Jesse Jackson 1989 und seine Teilnahme an der Documenta IX 1992 bekannt.


Život.

Jeho rodiče byli nájemci panského dvora v Řepnicích u Litoměřic. Otec hrál na housle a hudební vlohy rozvíjel i u svého syna. Václav Jindřich nejprve chodil na hodiny hudby k místnímu učiteli a pak postoupil na gymnázium v Litoměřicích, kde se ve volném čase věnoval hře na varhany. V patnácti letech odešel na studia do Prahy. Zde ho zastihla tragédie – roku 1823 mu krátce po sobě zemřeli oba rodiče. Ztratil tak podporu z domova; od té doby byl odkázán na pomoc od příbuzných a příjmy z opisování not a soukromého vyučování. Jeho zájem o hudbu tím ale nepřestal. Samostatně se cvičil ve hře na různé nástroje (housle, flétnu, violoncello, klavír) a studoval v univerzitní knihovně, například teoretické práce Johanna Philippa Kirnbergera a Bedřicha Diviše Webera. Chtěl se stát žákem Václava Jana Tomáška, který byl tehdy považován za nejlepšího učitele skladby a klavíru v Praze. Nebyl ale schopen zaplatit požadovaný honorář, z něhož tento pedagog odmítl slevit.  V Praze absolvoval práva a roku 1831 nastoupil do zaměstnání jako úředník pražského magistrátu. Kvůli nízkému platu mu byla hudba vítaným vedlejším zdrojem příjmu. Brzy se stal vyhledávaným učitelem hry na klavír v bohatých rodinách. Byl známý jako velmi pečlivý a přísný, protože jeho vytříbenému hudebnímu sluchu neunikla ani ta nejmenší chyba. Také hrál v kvartetech a komponoval první skladby. Oblíbil si především Spohra a Onslowa; studoval i Beethovena a tehdy méně známého Schuberta. Už jeho první práce, jako např. "Kvinteto op. 1" a "2", "Kvarteto D-moll op. 3", "Kvinteto op. 4", byly pokládány za mistrovská díla. Po několika letech se mu dostalo i nečekaného zadostiučinění – na jednom soukromém koncertu, jehož se jako host účastnil i Václav Jan Křtitel Tomášek, zahráli Veitovo kvarteto jako „dílo neznámého autora“. Tomáškovi se zalíbilo a chtěl vědět, kdo je skladatelem. K velkému překvapení mu sdělili, že pochází od chudého studenta, kterého kdysi odmítl vyučovat. Tomášek neskrýval svůj obdiv a jeho názor přispěl k Veitově rostoucí popularitě.  Roku 1841 dostal nabídku, stát se ředitelem městské kapely v Cáchách. Po dlouhém váhání ji přijal, ale jen na 3 měsíce. Poprvé tam vystoupil 19. června 1841 jako dirigent tělesa se 60 instrumentalisty a 180 pěvci, které zahrálo Mendelssohnovo oratorium "Paulus". Zaznamenal velký úspěch, po kterém mu nabídli stálé angažmá. Veit si ale kladl náročné podmínky – trval na tom, aby se hudební soubor rozšířil a jeho nejdůležitější členové získali trvalé zaměstnání. To ale bylo mimo finanční možnosti města, a tak Veit po skončení smlouvy odešel.  Od září 1841 byl zpátky v Praze jako úředník a skladatel. Roku 1844 se oženil s Julií Witkovou, studentkou klavírní hry, se kterou se seznámil jako učitel hudby u hraběte Lobkowicze.  V březnu 1848 ho zastihla revoluce. Rozvášněný dav vtrhl na Staroměstskou radnici a Veit, který tam pracoval, před ním na poslední chvíli musel utéci na Malostranské náměstí. Přitom se nachladil a vážně onemocněl; od té doby začaly jeho dlouhotrvající zdravotní problémy.  Roku 1850 byl jmenován radou c. k. vrchního zemského soudu a o čtyři roky později prezidentem c. k. krajského soudu v Chebu. Tam napsal svá nejlepší díla – chrámové skladby "Ad te Domine" (op. 41), "Offertoria" (op. 42), "Graduale" (op. 43) a slavnostní mši (op. 44). Tamější podnebí ale nepříznivě ovlivňovalo jeho zdravotní stav; kolem roku 1857 dostal chrlení krve. Žádal o přeložení do rodných Litoměřic, které pokládal za zdravější, ale nevyhověli mu kvůli nízkému věku v porovnání s dalšími kandidáty. Dočkal se až v roce 1862, ale plicní nemoc do té doby postoupila. Postihly ho také rodinné tragédie – z deseti dětí mu zemřel syn a tři dcery, z toho poslední tragicky při pádu z vozu u Soběchleb. Veit za necelý rok poté podlehl své nemoci ve věku 58 let.  Veit patřil ve své době k nejpopulárnějším skladatelům. Snažil se tvořit díla, která by byla dokonalá obsahem i formou. Víc než novátorství a originalitu cenil lahodnost. Tvořil pro zábavu svou i svého okolí; chtěl, aby jeho hudba připravila co nejvíc příjemných chvil hráčům i posluchačům. Starým formám dával nový půvab, aniž by tím dráždil konzervativní obecenstvo, čímž nenásilně zmodernizoval českou hudbu. Jeho kult měl ale i kritiky (například Robert Schumann ho s mírnou jízlivostí uvedl jako příklad pravidla, že v Praze jsou místní umělci nekriticky chváleni – i když předtím jeho výkon sám ocenil) a koncem 19. století prakticky upadl do zapomenutí. Vliv na to měla i jeho národnost a povolání – Veit se vždy považoval za Němce a jeho činnost úředníka ve službách neoblíbeného rakouského státního aparátu řadu Čechů z další generace odpuzovala. Česky se začal učit až po roce 1850. Je ale nutné uvést, že v době, kdy žil, nebyly národnostní spory tak vyhraněné a jeho hudbu měli rádi Češi i Němci. V některých skladbách se nechal inspirovat českými lidovými písněmi, část ve své době zlidověla (např. "Quodlibet na české národní písně", "Na Prahu", "Pozdravení pěvcovo") a zpívala se ve vlasteneckých kruzích. Nedělal to ale z patriotismu – jen proto, že češtinu považoval za melodickou. V osobním životě byl známý jako velmi svědomitý a pečlivý, ať už jako úředník či umělec. Vždy vystupoval solidně a uhlazeně, a navzdory osobním tragédiím mel šťastné manželství. V Litoměřicích mu byl roku 1904 odhalen pomník, z něhož do dnešních dnů zbyla busta v místním muzeu.  Jeho syn "August Emanuel Veit" (1856–1931) se stal rovněž hudebníkem. V letech 1899–1922 byl dirigentem německého divadla v Brně.

Dílo.

Ke známějším pracím patří např.:  1. Před odjezdem do Cách  2. Po roce 1841  3. V Chebu a Litoměřicích  Velká část prací vyšla tiskem u Hofmeistra v Lipsku.

Václav Jindřich Veit (19. ledna 1806, Řepnice – 17. února 1864 Litoměřice), v německých zdrojích Wenzel Heinrich Veit byl německy mluvící český hudební skladatel.

Wenzel Heinrich Veit ("Václav Jindřich Veit", * 19. Januar 1806 in Repnitz, einem Ortsteil von Libochovany, Kaisertum Österreich; † 16. Februar 1864 in Leitmeritz) war ein böhmischer Jurist und Komponist.


Historie.

Krach burzy v roce 1929 a následný ekonomický kolaps zasáhly celý svět. Trpělo hlavně zemědělství, které v první polovině třicátých let v Americe navíc devastovalo katastrofické sucho v jižních státech.  Společnost FSA roku 1935 zahájila fotografickou kampaň, do jejíhož sociologicko-dokumentárního programu se zapojila řada fotografů. Měla za úkol sestavit dokumentaci sociálních problémů v jižních státech USA. Těmto fotografům vděčíme za výjimečný obraz Ameriky v době krize a jejích dozvuků. V tomto období se formovala „dokumentární fotografie“. Jejími hlavními charakteristikami byl důraz na realismus, snaha bez příkras zachytit věci takové, jaké jsou, spoluprožití bídy a utrpení, jasný morální postoj a konečně samotné vědomí specifičnosti tohoto média.  Se vstupem USA do druhé světové války v prosinci 1941 však nastala změna. Projekt dostal jiné jméno – "Office of War Informations" – a také jiný program. Ve válce musela propaganda ukazovat, jak jsou Spojené státy silné a ne jaké mají potíže. V roce 1948, kdy FSA zanikla, byla dokonce snaha pořízené dokumenty zničit, aby nemohly být použity pro komunistickou propagandu.  FSA pomocí plakátů pracovala na podpoře vlastenectví, varovala cizí vyzvědače a pokoušela se získat ženy, aby pracovaly pro válku. Agentura měla také pobočku v zahraničí. Fotografové zaměstnaní v této společnosti vytvořili přibližně 1600 barevných fotografií, které zachycují život ve Spojených státech, včetně Portorika a Panenských ostrovů.

Fotografové.

Skupina FSA se skládala z následujících fotografů: Charlotte Brooks, Esther Bubley, Harold Corsini, Marjory Collinsová, Jack Delano, Sheldon Dick, Arnold S. Eagle, Theodor Jung, Walker Evans, Dorothea Langeová, Russell Lee, Sol Libsohn, Carl Mydans, Gordon Parks, Arthur Rothstein, Martha McMillan Robertsová, Edwin Rosskam, Louise Rosskamová, Richard Saunders, Arthur Siegel, Ben Shahn, Roy Stryker, John Vachon, Marion Post Wolcottová, Barbara Wrightová, Alfred T. Palmer.

Farm Security Administration, (FSA, Hospodářská bezpečnostní správa) je společnost, která byla vytvořena v USA v roce 1935 v rámci New Deal. Úkolem bylo v krizi pomáhat proti americké venkovské chudobě. FSA podporovalo skupování okrajových pozemků, práci na polích s moderními stroji a kolektivizaci.

Die Farm Security Administration (FSA) wurde 1937 als Nachfolgerin der Resettlement Administration (RA) während der Politik des New Deal unter Franklin D. Roosevelt gegründet. Ihr Ziel war es, den Kleinbauern und der armen Landbevölkerung zu helfen. Die FSA wurde endgültig im Jahr 1946 aufgelöst. In Europa ist sie für ihre fotografische Dokumentation des ländlichen Amerika während dieser Zeit bekannt.


Charakteristika.

Martyniovité jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny. Vytrvalé druhy na nepříznivé období zatahují pod zem a přežívají pomocí ztlustlých kořenů. Celá rostlina mimo korunních plátků je pokryta lepkavými žlaznatými chlupy. Narušené listy nepříjemně páchnou. Listy jsou jednoduché, lepkavé, střídavé nebo vstřícné, bez palistů. Čepel listů je celokrajná, celistvá až téměř laločnatá.  Květenství jsou vrcholová. Květy jsou oboupohlavné, souměrné. Kalich je pěticípý, koruna víceméně dvoupyská, s korunní trubkou. Tyčinky jsou 2 nebo 4, přirostlé ke koruně. V květech jsou přítomna 1 až 3 staminodia. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů, jednopouzdrý s jednou čnělkou a dvoulaločnou bliznou. Plodem je dvouchlopňová částečně nebo zcela pukající tobolka se 2 krátkými nebo dlouhými výrůstky, které daly těmto rostlinám v USA jméno 'Devil's Claw' (čertův dráp). U druhu "Proboscidea fragrans" dosahují délky až 15 cm.  Rod proboscidea je opylován včelami, dlouhé trubkovité květy rodu lebuše ("Craniolaria") pravděpodobně můrami. Semena jsou šířena zvířaty, na jejichž srsti se plody přichycují pomocí prohnutých výrůstků.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 16 druhů ve 3 až 5 rodech. Původní areál rozšíření zahrnuje Severní až Jižní Ameriku od USA po Argentinu a Velké Antily. Největším rodem je "Proboscidea" (10 druhů).

Hmyzožravost.

V minulosti byly některé druhy považovány za hmyzožravé, zejména "Proboscidea parviflora" a "Ibicella lutea". Ačkoliv se na lepkavé žlázy pokrývající povrch rostlin lepí nejrůznější hmyz, rostliny není možno považovat za skutečné masožravé rostliny, neboť jim chybí trávicí enzymy schopné narušit kořist a přímo zužitkovat její živiny.

Taxonomie.

Rody čeledi martyniovité byly v minulosti často řazeny do čeledi "Pedaliaceae", obě čeledi však nejsou úplně blízce příbuzné. Sesterskou větví k "Martyniaceae" je čeleď "Schlegeliaceae".  Rod "Ibicella" bývá slučován s rodem "Proboscidea".

Význam.

Některé druhy jsou v klimaticky příhodných oblastech plevely a bylo zjištěno, že látky těmito rostlinami vylučované brzdí růst okolních rostlin. Mexický druh "Martynia annua" se rozšířil např. po celé Indii. Je zde používán při ošetřování epilepsie.  Vařené listy a pražená semena "Proboscidea louisianica" jsou v jižních oblastech USA součástí jídelníčku a nezralé plody jsou nakládány. Původní američtí indiáni vařili kořeny druhu "Craniolaria annua" a kořeny "Proboscidea louisianica" používali k léčbě artritidy.

Přehled rodů.

"Craniolaria", "Ibicella", "Martynia", "Proboscidea"

Martyniovité ("Martyniaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Rostliny jsou lepkavé a byly podezírány z masožravosti. Vyskytují se v mírných až tropických oblastech Ameriky. Některé druhy mají zajímavé plody se 2 dlouhými výrůstky v podobě klů.

Die Gemsenhorngewächse (Martyniaceae) sind eine Pflanzenfamilie in der Ordnung der Lippenblütlerartigen (Lamiales). Die etwa fünf Gattungen mit etwa 14 Arten haben ihre Areale in der Neuen Welt.


Název.

Název vesnice byl odvozen ze jména Potvora ve významu Potvorův dvůr. V historických pramenech se vyskytuje ve tvarech: de Potworow (1204), de Potuorow (1214), de Poturowe (1219, Potworow (1352), in Poworow (1425) nebo Potworow (1642).

Historie.

Nejstarším známým majitelem Potvorova byl Humpold. Sídlil v tvrzi na vyvýšeném místě v okolní krajině, ta byla obehnána příkopem a valem. Na nádvoří stál opevněný románský kostel svatého Mikuláše, taktéž chráněný příkopem a spojený s dvorem krytým pavlánem.  Když Humpold před rokem 1193 zemřel, zanechal po sobě syny Dětleba a Kunu. Dvůr s kostelem získal Dětleb a po jeho smrti Kuna, který měl za manželku pobožnou Anežku. Ta roku 1193 darovala klášter v Plasích tři vsi (Rybnici, Dražkov a Hlubokou Plevici) a po smrti Kuny v roce 1204 ještě Močidlec a Vladměřice. Roku 1214 se vydala na pouť do Svaté země, ze které se nevrátila.  Potvorov získal rod Hrabišiců, přičemž dcera Všebora Hrabišice dostala Potvorov věnem ke svatbě s Idíkem ze Švábenic. Pravděpodobně před rokem 1241 vyměnil Idík s plaskými řeholníky polovinu Potvorova za ves Sedlec, kterou spojil s Bukovinou a Řemešínem v jeden újezd. V roce 1281 jej daroval i s druhou polovinou Potvorova pražskému klášteru božího hrobu na Zderaze, který Hrabišici založili na konci 12. století a Idík byl od svatby jeho patronem. Rozdělení Potvorova mezi dvě panství se udrželo po mnoho století.  Za dětských let Václava II. probíhala v Čechách válka mezi domácí šlechtou a Branibory. Oba kláštery vlastníci Potvorov vedly spor, zda se mohou v kostele stojícím na plaské půlce ukrýt i poddaní zderazského kláštera. Plaský opat Gebhart a probošt zderazského kláštera Petr se v roce 1281 dohodli na společném využívání kostela jako úkrytu pro všechny poddané.  Je pravděpodobné, že před husitskými válkami stál v Potvorově ještě dvorec dalšího vladyky, neboť Fr. Polcar uváděl Ambrože z Potvorova jako husitského hejtmana. Dvůr však musel být za husitství vypálen.  Oba díly Potvorova spolu s dalšími vesnicemi a městečkem Kralovice získali od krále Zikmund v roce 1420 katoličtí páni bratři Hanuš a Bedřich z Kolovrat na Libštejně a Krašově. Po smrti Bedřicha v roce 1432 získává Potvorov jeho bratr Hanuš, který je připojuje ke krašovskému panství a drží je až do své smrti. Hanušův syn a dědic Hanuš II. z Kolovrat, toho času probošt kapituly pražské a administrátor arcibiskupství, roku 1480 postupuje díl Potvorov s dalšími vesnicemi a polovinou městečka Kralovic nazpět plaskému klášteru za 1 600 kop. Řeholníci vrácený díl se vsí Chrášťovice obratem zastavují Gotfrýdovi ze Žebnice.  Druhou půli Potvorova dědí po Hanušovi II. jeho syn Albrecht, který ji roku 1485 s dalšími vesnicemi prodal Jetřichovi Bezdružickému z Kolovrat. Po smrti Jetřichova syna Jana poručníci nezletilého vnuka Jetřicha pravděpodobně zastavili Potvorov Mikuláši Svitákovi z Landštejna.  Král Ferdinand I. Habsburský odevzdal roku 1531 pustý klášter božího hrobu na Zderaze Dorotě z Doupova a povolil jí vymáhat zcizené statky kláštera. Dorota vyzvala Viléma Svitáka z Landštejna, aby vydal nazpět díl Potvorova, Sedlec, Bukovinu a Řemešín. Vilém Sviták odmítl vsi vydat a celá záležitost se dostala k úředníkům menšího soudu. Pán z Landštejna však zemře a řešení sporu nakonec našel mocný šlechtic Florián Gryspek, tehdejší pán na Kaceřově, který si na králi vyprosil svolení na vyplacení vsí od Kateřiny, ovdovělé ženy Viléma Svitáka. Roku 1546 koupil Florián Gryspek sporné vsi a král mu následně zajistil jejich dědičné držení.  Plaský díl Potvorova zastavený klášterem roku 1480 byl v roce 1607 prodán Jáchymu Libštejnskému z Kolovrat na Rabštejně a stal se součástí rabštejnského panství. I na Jáchyma dolehly pobělohorské konfiskace – v roce 1621 byl odsouzen ke ztrátě třetiny majetku, kterou získal Albrecht z Valdštejna. Majitelé rabštejnské části se střídali, až roku 1743 získal celé panství Maxmilián Václav Lažanský z Manětína. Roku 1817 byl rabštejnský díl převeden k panství manětínskému, se kterým je spojen až do zániku feudální správy v roce 1848.  Zderazský díl se v rámci restituce církevního majetku zabaveného v pobělohorských konfiskací dostal do majetku plaského kláštera, kterému náleží až do jeho zrušení Josefem II. v roce 1785. Potvorov pře3el pod správu náboženského fondu a roku 1826 do majetku Metternichů.  Rozdělení vsi na dvě části bylo důsledné: každá část měla nejen svého rychtáře, ale i hospodu a pastoušku. Při hranicích panství stály dvě kovárny. I po spojení obou částí v jednu politickou obec v kralovickém okrese roku 1849 rozdělení v určité formě přetrvávalo: až do roku 1912 musel být starosta z jedné části a první radní z druhé. Na společné výdaje se přispívalo v poměru, kdy plaská část platívala dvě třetiny a menší rabštejnská jednu třetinu.

Pamětihodnosti.

Dominantou vsi je unikátní jednolodní pozdně románský kostel svatého Mikuláše z let 1160–1170 s přístavbou z 18. století a západní věží z roku 1825. Vedle něj stojí barokní fara s mansardovou střechou a znakem plaského kláštera a osobním štítkem opata Fortunáta Hartmanna z roku 1758.  Před již zmíněnými kovárnami stál sloupový litinový mezník vyznačující hranici panství Metternichů. Pro potvorovské byl sloup, kterému říkali "nif-ňaf", symbolem roboty – z jeho jedné strany se chodilo v 19. století robotovat na dvůr Kalec, z druhé do Plas. Během 2. světové války někdo sloupu sejmul hlavice a po válce odstraněn i samotný sloup. O jeho opětovné postavení se postaral památkový ústav v roce 1953.  Na křižovatce cest na jižním okraji vsi stojí kamenná sloupková boží muka z roku 1750 s kaplicovitým nástavcem s nikami. Náves zdobí socha sv. Jana Nepomuckého z 19. století. Ve vsi je také soubor původních roubených objektů.

Okolí.

Potvorov sousedí na východě s Bílovem, na jihovýchodě se Sedlcem, na jihu s Bukovinou a Řemešínem a na severozápadě s Přehořovem a Žihlí. Západně od vsi, za Potvorovským kopcem je na Mladotickém potoce Odlezelské jezero. Na západní straně kopce býval lom na načervenalý pískovec, používaný na výrobu mlýnských kamenů a na stavby plaského kláštera.

Potvorov je vesnice v severní části okresu Plzeň-sever, osm kilometrů severozápadně od Kralovic. V obci žije obyvatel, její katastrální území je 622,63 ha a PSČ všech adres je 331 41. Obec je součástí Mikroregionu Kralovicko. Vsí protéká Potvorovský potok.

Potvorov (deutsch "Potfohre" auch "Potfuhre") ist eine Gemeinde in der Region Plzeňský kraj in Tschechien. Das Dorf befindet sich fünf Kilometer nordwestlich von Kralovice am Bach "Potvorský potok", in der Mikroregion Kralovicko.


Historie.

Vesnice vznikla počátkem 18. století na staré obchodní stezce. Žili zde převážně Němci a pouze několik Čechů, kteří pracovali na zdejší celnici a četnické stanici. Jako v každé tehdejší obci, fungoval i v Pavlově Studenci bohatý společenský život. Mládež se zajímala o sport. Podle sčítání obyvatelstva z roku 1921 žilo zde v celkem 218 usedlostech něco přes 1 400 obyvatel. Vyjma tří Čechů vesměs všichni etničtí Němci (včetně třiceti cizozemských).  Osídlení bylo rozptýlené. Samotný Pavlův Studenec stál v katastrálním území Pavlův Studenec 2. K obci patřilo několik menších osad roztroušených v různých částech tohoto pohraničního návrší:  Po válce a vysídlení Němců byl Pavlův Studenec nejprve částečně dosídlen, ale po nástupu socialismu připadl do pohraničního pásma a proto musely být zbořeny všechny budovy kromě těch, které užívala Pohraniční stráž. V této fázi byly zachovány kostel, fara, celnice a několik domů, i ty však postupně byly ničeny. V sedmdesátých letech dvacátého století bylo hraniční pásmo rozšířeno a při silnici od Tachova vznikla nová kasárna, poté byly zbořeny všechny zbývající budovy původní vesnice, jako poslední byl roku 1977 odstřelen kostel, který předtím pohraniční stráž využívala jako hlásku.

Dnešní stav.

Přes bývalou vesnici dosud prochází silnice II/199. Na území vsi jsou dnes převážně louky, patrné jsou pouze zbytky základových zdí několika usedlostí v Pomezné. Severně od nich je bývalý hřbitov, který byl po roce 1990 pietně upraven. U křižovatky silnic zůstal poničený památník připomínající okresního hejtmana J. Bottgera, který se zasloužil o výstavbu silnice Pavlův Studenec – Zahájí, dokončenou roku 1893.  Rozsáhlé katastrální území je dnes rozděleno mezi tři obce. Na tomto území stojí pouze několik budov: nová celnice, hájovna Němeček a opuštěný areál roty Pohraniční stráže v lese u cesty mezi bývalou Pavlovou Hutí a bývalým Zlatým Potokem.  Dnes nesou toto označení tři katastrální území ve vysídlených horských oblastech, číslovaná podél státní hranice od jihu k severu:

Významné osobnosti.

V obci prožil část svého dětství německý spisovatel Max von der Grün (1926–2005). Vzpomínky na jeho dětství v Pavlově Studenci a také v několika německých obcích za hranicemi v Bavorsku jsou námětem Grünova autobiografického románu "Dva dopisy Pospischielovi."

Pavlův Studenec () je zaniklá obec v Českém lese. Stála na státní hranici, u silnice mezi bavorskou obcí Bärnau a Tachovem, tj. na území dnešního okresu Tachov a Plzeňského kraje. Obec zanikla v důsledku vysídlení Němců po roce 1945 a zřízení hraničního pásma. Za socialismu sloužily zbytky vesnice zpočátku Pohraniční stráži a v sedmdesátých letech dvacátého století byly i ty odstraněny.

Pavlův Studenec (deutsch "Paulusbrunn") ist eine ehemalige Ortschaft im Grenzgebiet Tschechiens zu Deutschland. Das unmittelbar an der Grenze gelegene Gebiet gehört zur Gemeinde Obora im Okres Tachov. Auf deutscher Seite befindet sich das oberpfälzische Städtchen Bärnau.


Kariéra.

Luigi Ganna přezdívaný "El Luisin" nebo také "Luison" se stal prvním vítězem Giro d'Italia.  Měl robustní, ale atletickou postavu, za což vděčil namáhavé zednické práci, za kterou každý den dojížděl do 10 km vzdáleného Milána. Na přelomu století si v 17 letech připadal připravený na cyklistické závody. I přes zákaz svých rodičů se zúčastnil dvou závodů a byl úspěšný.  V roce 1905 nechal plně vyznít svůj talent, když byl třetí v Giro di Lombardia za vítězným Gerbim. Půl hodiny po dojezdu závodu již Ganna pracoval na dvoře blízkého hostince, když za ním přišel pořadatel, aby mu předal prémii ve výši 18 lir. Tato částka přesvědčila rodiče, aby chlapce nechali v cyklistickém opojení.  Pozdější smlouva s Bianchi mu zajistila příjem 200 lir měsíčně. Ganna zvítězil v náročném závodě Milán – Turín – Milán a byl třetí v dalších dvou ročnících Gira di Lombardia. V roce 1908 byl nešťastně druhý v závodě Milán – San Remo za Belgičanem van Hauwertem i na Giru di Lombardia, pro změnu za Lucemburčanem Faberem.  Zlatým rokem byl pro Gannu rok 1909, když zvítězil na trase Milán – San Remo a také v prvním ročníku Giro d'Italia. Ještě před Girem přestoupil do týmu Atala. Na konci roku bylo na kontě mladého cyklisty něco okolo 37 000 lir, i proto si mohl postavit nový dům a oženit se.  V roce 1911 zvítězil ve své první horské etapě na Giru s dojezdem v Sestriere.  V roce 1912, jen několik dní po vítězném maratónu na 600 km, otevřel malou továrnu na bicykly. Sedm dělníků produkovalo tři jízdní kola denně. Lidé ho začali oslovovat "Mušketýr " a novináři hledali další tři mušketýry. Nakonec to byli Galetti, Pavesi a Micheletto, kteří spolu s Gannou vytvořili vítěznou čtveřici z Gira 1912 v klasifikaci týmů. Tehdy Ganna odstoupil ve čtvrté etapě.  Ganna také vytvořil rychlostní rekord 40,5 km/h na velodromu Porta Ticinese, kde dřevěná prkna měla místy až centimetrové mezery.  Byl stále na vrcholu, když se roku 1915 rozhodl zanechat závodní činnosti a nadále se věnoval pouze stavbě závodních kol. Deset let poté začal vyrábět i motocykly. V roce 1951 Fiorenzo Magni zvítězil na Giru d'Italia s bicyklem od Luigiho Ganny.

Luigi Ganna (1. prosince 1883 Induno Olona, Varese – 2. října 1957 Varese) byl italský cyklista, první vítěz Gira d'Italia v roce 1909.

Luigi Ganna (* 1. Dezember 1883 in Induno Olona (VA); † 2. Oktober 1957 in Varese) war ein italienischer Radrennfahrer und der erste Gesamtsieger des Giro d’Italia.


Popis.

Délkou 5,34 m, váhou 39,312 tuny a kalibrem 890 mm jde o největší dělo svého druhu na světě. Dělo je ozdobeno reliéfem cara Fjodora s korunou a žezlem na koni, doplněným třemi nápisy, po obou stranách má čtyři úchyty. Původně bylo umístěno uvnitř opevnění na předpolí Kremlu, na Rudém náměstí. K dělu náležela souprava kamenných koulí o váze 800 kg, ty se však nedochovaly.

Historie.

V 18. století bylo dělo přesunuto ze strategické pozice a umístěno u kremelské zbrojnice jako vojenský pomník. Za okupace Moskvy Napoleonem Bonaparte v roce 1812 shořela při požáru dřevěná lafeta děla. V roce 1834 byly odlity železné koule o váze 1,97 tuny a byly umístěny vedle děla (třebaže z něj nebylo možno takovými projektily střílet) a v roce 1835 byla podle projektu A. Briułłowa a de Wittea odlita ozdobná železná lafeta. Koule i lafeta byly odlity v Petrohradě. V roce 1960 bylo dělo přesunuto na místo poblíž Cara Kolokolu, kde stojí dodnes jako historický div a atrakce pro turisty.  Podle legendy Car-dělo není schopno střelby a nebylo z něj nikdy vystřeleno, analýzy provedené v roce 1980 však prokázaly, že z něj byl uskutečněn nejméně jeden výstřel; dělo však nikdy nebylo použito v boji.  Car-dělo je druhé největší na světě, co se týče kalibru (prvenství v tomto směru patří americkému moždíři zvanému Little David). Velikostí ho překonalo německé dělo "Dora" z roku 1937 (kalibr 800 mm, délka hlavně 32,48 m, váha 1 350 000 kg).  V roce 2001 byla podle rozhodnutí moskevské vlády ve strojírenském podniku v městě Iževsk odlita kopie Car-děla o váze 42 tuny a darována ukrajinskému městu Doněck, kde stojí před radnicí.

Car-puška (, správný překlad do češtiny je car-dělo) je mamutí dělo vyrobené roku 1586 v Moskvě Rusem Andrejem Čechovem pro cara Fjodora.

Die Zarenkanone ( / "Zar-puschka") ist eine vermutlich nie zum Einsatz gekommene Steinbüchse, die bis heute im Moskauer Kreml als Denkmal ausgestellt ist und mit ihren gewaltigen Ausmaßen ein markantes Denkmal der Artillerie und der Gusstechnik des frühneuzeitlichen Russlands darstellt.