Dějiny.

Nejstarší archeologické nálezy z dánského území pocházejí z Eemského interglaciálu, z doby 130 000 až 110 000 let před naším letopočtem. Trvalé osídlení je doloženo od 12 500 př. n. l. a zemědělství od roku 3900 př. n. l. Z doby bronzové (1800-600 př. n. l.) se dochovaly pohřební mohyly, v nichž byly nalezeny lesní rohy či proslulý Trundholmský sluneční vůz. Během doby železné (500 př. n. l. – začátek letopočtu) začaly na dánské území migrovat germánské kmeny ze severu (Jutové). Po začátku letopočtu, v římském období, udržovaly římské provincie s domorodými kmeny v Dánsku obchodní vztahy, což dokládají nálezy římských mincí. Ačkoli na dánském území nesídlili Keltové, vztahy s nimi byly zřejmě silné, jak dokládá kotlík z Gundestrupu. Jutové odešli především do Británie, jejich zbytky se smísily s dalšími přicházejícími kmeny Anglů a Sasů. Ty byly vstřebány dalším germánským kmenem Dánů, který přišel z východu. Historikové věří, že se o něm zmiňuje římský historik Jordanes ve svém známém díle "Getica".  Ze 3. století pocházejí nejstarší části obranného valu na hranicích s dnešním Německem zvaného Danevirke. Z 8. století je doloženo první užití runového písma. Kolem roku 700 vzniklo nejstarší dánské město Ribe. Od 9. století se ve franských zdrojích hovoří o dánských vůdcích jako o králích. Prvním zaznamenaným jménem byl Godfred. Za prvního historicky doloženého krále je považován Gorm Starý. Vládl v letech 936-958. Sídlil v Jellingu, kde nechal vztyčit proslulé runové kameny. V nápisu na nich je užit pojem „Dánsko“, jde o nejstarší známé užití tohoto pojmu na dánském území. Gormův syn, Harald I., známý též jako Harald Modrozub, Dánsko christianizoval, patrně z taktických důvodů, okolo roku 965. Nechal stavět kruhové pevnostní systémy zvané "trelleborg" a posílil proti Frankům val Danevirke. Harald byl prvním dědičným dánským králem a prvním, který ovládl Norsko a započal tak dánskou územní expanzi.  Knut Veliký v 11. století již ovládl rozsáhlé území a spojil Dánsko, Anglii a Norsko do jednoho státního celku zvaného Severská říše. V Evropě v té době byli výbojní Skandinávci 8.-11. století známí jako Vikingové a silně ovlivnili západní Evropu, kulturně i geneticky.  Během vrcholného a pozdního středověku Dánsko ovládlo dnešní jižní Švédsko, Estonsko a severní Německo. V roce 1397 vstoupilo Dánsko do personální unie s Norskem a Švédskem, pod královnou Markétou I. Všechny tři země sjednocené v tzv. Kalmarské unii byly formálně rovnocenné, nicméně Markéta Dánsko považovala za jádro své říše, a také tam sídlila. To budilo odstředivé tendence ve Švédsku, které vyvrcholily 17. června 1523, když švédský odbojník a budoucí král Gustav I. Vasa dobyl Stockholm. Od roku 1536 se tak mluví o novém státu, Dánsko-Norsku.  Dáni se několikrát pokusili Švédsko znovu dobýt. Král Kristián

Geografie.

Dánsko se rozkládá na Jutském poloostrově a na 443 pojmenovaných ostrovech, ze kterých je 74 (k roku 2015) celoročně obývaných. Celkem Dánsku náleží 1 419 ostrovů větších než 100 metrů čtverečních. Nejdůležitější jsou ostrovy Fyn a Sjælland, na němž se nachází i hlavní město Kodaň (dánsky: "København"). Dalšími velkými ostrovy jsou Lolland, Falster, Langeland, Møn, Ærø, Als a Bornholm, který leží v Baltském moři poněkud východněji než zbytek země. Mnoho z větších ostrovů je spojeno mosty.  Povrch země je tvořen rovinami a nížinami, průměrná nadmořská výška činí jen 30 m n. m. Nejvyšší přírodní bod Dánska je Møllehøj, s nadmořskou výškou 170,86 metrů.  Dánské podnebí je oceánské s rostoucími kontinentálními vlivy směrem k Baltskému moři. Léta jsou chladná (průměrná teplota v srpnu 17,2 ° C), zimy pak mírné a deštivé (průměrná teplota v lednu 1,5 ° C). Časté jsou větry a mlhy. Dánsko má v průměru 179 srážkových dní za rok, prší tedy v průměru každý druhý den. Nejsušším obdobím je jaro, nejvíce srážek bývá na podzim. Typické je, že rozdíl mezi denními a nočními teplotami není velký, což je způsobeno zejména teplými větry ze západu, ohřívanými Golfským proudem.  Největší řekou je Gudenå. Největším jezerem je Arresø. Žádná

Politický systém.

Hlavou státu je královna Markéta II. (v úřadě od roku 1972). Její panovnický rod odvozuje svůj původ již od zakladatele státu z 9. století Haralda Modrozubého, takže je považován za nejstarší panovnický rod Evropy.  Dánské království je od roku 1849 konstituční monarchií, kde moc výkonnou má formálně v rukou monarcha, ve skutečnosti však vláda a její ministerský předseda ("statsminister"). Všichni ministři jsou odpovědní parlamentu, moci zákonodárné. Parlament je od roku 1953 jednokomorový, má 179 křesel a nazývá se "Folketinget". Sídlí, stejně jako premiér, v bývalém královském paláci Christiansborg, zvaném neformálně "Borgen ("Hrad"")"." Premiéři tradičně bydlí v rezidenci Marienborg, někteří ji ovšem nevyužívají. Volby do parlamentu jsou každé čtyři roky a dvě křesla v něm náleží i reprezentantům Grónska a dvě reprezentantům Faerských ostrovů. Volební systém je poměrný a strana musí ve volbách získat více než dvě procenta hlasů, aby se do parlamentu dostala.  Od roku 1908 se v čele dánské vlády objevili zástupci pouze čtyř politických stran. Nejvlivnější pravicová strana se nazývá Venstre. Její název v překladu paradoxně znamená "levice", to proto, že tvořila v 19. století opozici vůči konzervativní straně Højre (česky "pravice"), dnes již zaniklé (jejím klíčovým představitelem byl Jacob Brønnum Scavenius Estrup, který vedl dánskou vládu 19 let). Počátky Venstre byly agrární, ve druhé polovině 20. století však přijala klasický evropský liberálně-konzervativní program. Od konce první světové války měla Venstre sedm ministerských předsedů (Niels Neergaard, Thomas Madsen-Mygdal, Knud Kristensen, Erik Eriksen, Poul Hartling, Anders Fogh Rasmussen, Lars Løkke Rasmussen). Lars Løkke Rasmussen vede i současný kabinet.  Největší levicovou stranou je sociální demokracie. Ta se prvně dostala k moci v roce 1924, kdy se premiérem stal Thorvald Stauning. Ve funkci vydržel dva roky, ale v roce 1929 usedl v premiérském křesle znovu a setrval v něm dalších třináct let. To znamenalo velký přelom v dánské politice, neboť dlouhá vláda sociálních demokratů nasměrovala Dánsko k budování sociálního státu, podobně jako v jiných skandinávských zemích. Sociální demokraté si udržovali převahu i dlouho po druhé světové válce, jejími významnými premiéry byli Hans Hedtoft, Hans Christian Hansen, Jens Otto Krag, Anker Jørgensen a po pádu železné opony zejména Poul Nyrup Rasmussen. Sociální demokratka Helle Thorningová-Schmidtová se stala roku 2011 první ženou v čele dánské vlády.  Hegemonii dvou největších stran se podaří narušit jen výjimečně. V 80. letech 20. století se to povedlo Poulu Schlüterovi a jeho Konzervativní lidové straně, která stojí napravo od Venstre. Vládu Schlüter vedl přes deset let, na jeho úspěchy se však straně nepodařilo navázat a dnes je marginalizována. Na počátku 20. století měli vliv ještě sociální liberálové

Administrativní dělení.

Od 1. ledna 2007 je Dánsko rozděleno do pěti regionů (v závorkách jsou správní

Obyvatelstvo.

K lednu 2017 mělo Dánsko 5 748 769 obyvatel. Téměř 2/3 z nich žijí v aglomeraci hlavního města. Ekonomicky aktivních je 70,1 % obyvatel. Přirozený přírůstek obyvatelstva je 0,28 %. Průměrná délka života dosahuje 79 let. Průměrný věk je 39,8 let, porodnost 1,74 dítěte na jednu ženu. Populace přesto poměrně výrazně roste, kvůli migraci. Hustota zalidnění je 130,5 obyvatel na kilometr čtvereční.

Etnické složení.

Dánsko je národním státem, 94 % obyvatel jsou Dánové, západogermánský národ mluvící dánštinou, jež patří do severogermánské skupiny indoevropské jazykové rodiny. Jedná se o potomky germánského kmene Dánů, který přišel na poloostrov v 5.–6. století z jižního Švédska. Vytlačili a částečně si podmanili původní obyvatele (Angly, Juty, Sasy). V 8.–11. století podnikali výpravy jako Vikingové. Etnicky a kulturně ovlivnili obyvatele Západní Evropy (Británie, Normandie, Islandu i Grónska). Nejstarší památky jsou psané runami, v současnosti se používá latinka.  Kromě

Náboženství.

Do reformace bylo Dánsko římskokatolickou zemí. Od reformace je státní církví dánská (evangelická) církev. Její vliv ve společnosti ovšem klesá, podobně i pomalu klesá počet jejích příslušníků. V roce 2013 to bylo 4 430 643 obyvatel, což představovalo 79,1 % obyvatelstva (v roce 1990 to bylo 89,3 %). Snižuje se i návštěvnost bohoslužeb a členství v církvi je více formální.

Ekonomika.

Struktura národního hospodářství.

Dánsko patří mezi státy s moderním tržním hospodářstvím, technicky vyspělým zemědělstvím a rozsáhlou vládní sociální politikou (sociálně-demokratický model welfare state). Vyspělost dánské ekonomiky se projevuje vysokou životní úrovní, pevnou měnou i značnou závislostí na obchodu se zahraničím, ale aktivní obchodní bilancí. Dánský vývoz míří nejvíce do Německa, Švédska, Británie, Nizozemska, Francie, Polska a Itálie.  V zemědělství pracuje jen 6 % ekonomicky činného obyvatelstva. Obdělávaná půda tvoří asi 56 % rozlohy, což je nejvíce v Evropě. Dánské zemědělství je charakteristické velkou intenzitou, vysokou produktivitou a mechanizací a rozšířenou spotřebou umělých hnojiv. Pěstují se obilniny (pšenice), brambory a cukrová řepa. Základem zemědělské výroby je chov skotu, prasat a drůbeže. Dánsko je vedoucím producentem vepřového a největším vývozcem vepřových produktů v EU. Významný je mořský rybolov. Dánsko má naproti tomu jen

Trh práce a blahobyt.

K výdobytkům sociálního státu patří například to, že má Dánsko nejvyšší minimální mzdu na světě. Jakýmsi zlatým věkem sociálního státu v Dánsku byla 60. léta až polovina 70. let 20. století, kdy hodinové výdělky rostly daleko rychleji než spotřebitelské ceny. Toto tempo růstu blahobytu se pak nakrátko vrátilo ještě v druhé polovině 80. let. Od 90. let se křivky růstu výdělků a cen příliš nevzdalují.  Pro dánský trh práce je charakteristická vysoká míra členství v odborech a pokrytí kolektivními smlouvami, které se datují od "Septemberforliget" (zářijové urovnání) v roce 1899,

Státní finance.

Souběžně s rostoucím blahobytem občanů vykazoval i stát v 60. letech 20. století rozpočtové přebytky, takže státní dluh se na počátku 70. let dostal na nulu. Od ropné krize v roce 1973 se rozpočty dostaly do problémů, které vyvrcholily na počátku 90. let, kdy státní dluh přesáhl 80 % hrubého domácího produktu (HDP). Dánské vlády si s tím však poradily, od roku 1993 začaly být rozpočty znovu přebytkové a míra zadlužení Dánska je v současnosti (k roku 2018) 36,4 % HDP, což je zhruba na úrovni České republiky, tedy jedna z nejnižších v Evropské unii.  Dánská fiskální politika je obecně považována za zdravou. Státní dluh se ke konci roku 2017

Měnová politika.

Dánskou měnou je dánská koruna, která je rozdělena na 100 øre, byla zavedena v roce 1875 a nahradila předchozí šilinky. Dánsko má velmi pevnou tradici v udržování systému fixního směnného kurzu, která sahá až do období zlatého standardu za dob Skandinávské měnové unie mezi roky 1873 a 1914. Po rozpadu mezinárodního Brettonwoodského systému v roce 1971 Dánsko opakovaně během 70. a začátku 80. let korunu znehodnocovalo a udrželo tak politiku „pevných, ale nastavitelných“ směnných kurzů. Následně ale rostoucí inflace vedla k tomu, že Dánsko vyhlásilo v roce 1982 politiku fixního směnného kurzu. Zpočátku byla Dánská koruna vázaná na evropskou měnovou jednotku, od roku 1987 na německou marku a od roku 1999 na euro.  Ačkoli bylo Dánsko způsobilé, rozhodlo se do Evropské měnové unie (EMU) v době jejího založení nevstoupit. V roce 2000 dánská vláda navrhla a obhajovala členství v Evropské měnové unii a na základě toho bylo uspořádáno referendum, kterého se zúčastnilo 87,6 % občanů a z nich 53 % dánské členství v EMU odmítlo. Poté bylo

Zdanění.

Daňová úroveň i úroveň vládních výdajů v Dánsku patří mezi nejvyšší na světě, což je tradičně připisováno severskému modelu, jehož je Dánsko příkladem, včetně zásad sociálního státu, které se historicky vyvíjely během 20. století. V roce 2017 činila oficiální dánská úroveň daně 46,1 % HDP. Nejvyšší rekordní úroveň dánských daní byla 49,8 % HDP dosažená v roce 2014 z důvodu vysokých mimořádných jednorázových daňových příjmů způsobených reorganizací dánského systému financování důchodů. Dánský poměr daně k HDP ve výši 46 % byl druhý nejvyšší ve všech zemích OECD. Průměr OECD byl 34,2 %. Daňová struktura Dánska (relativní váha různých daní) se také liší od průměru OECD, protože dánský daňový systém

Specifické aspekty vládních příjmů.

Souběžně s vysokou úrovní daní tvoří vládní výdaje velkou část HDP a vládní sektor plní mnoho různých úkolů. V září roku 2018 pracovalo v sektoru vládních institucí 831000 lidí, což je zhruba 29,9

Sociální zabezpečení.

Dánsko má systém pojištění pro případ nezaměstnanosti zvaný A-kasse (dánsky arbejdsløshedskasse). Tento systém vyžaduje placené členství ve státem uznávaném fondu nezaměstnanosti. Většinu těchto fondů spravují odbory a část výdajů je financována prostřednictvím daňového systému. Členové A-kasse nemusejí být členy odborového svazu. Ne každý dánský občan nebo zaměstnanec má nárok na členství v tomto fondu a členské příspěvky jsou ukončeny po dvou letech nezaměstnanosti. Osoba, která není členem A-kasse nemůže pobírat dávky v nezaměstnanosti.  Fondy v nezaměstnanosti neplatí dávky nemocným, kteří jsou místo toho převáděni do obecného systému sociální podpory. Dánsko má celostátní komunálně spravovaný systém sociální podpory proti chudobě, který má za úkol zajišťovat minimální životní příjem kvalifikovaným občanům. Všichni dánští plnoletí občané mohou požádat o finanční podporu, pokud nemohou sami sebe nebo svou rodinu zajistit. Schválení není automatické a rozsah tohoto systému

Zahraniční obchod.

Jako malá otevřená ekonomika je Dánsko velmi závislé na svém zahraničním obchodu. V roce 2017 tvořila hodnota celkového vývozu zboží a služeb 55 % HDP, zatímco hodnota celkového dovozu činila 47 % HDP. Obchod se zbožím tvořil mírně více než 60 % vývozu i dovozu a zbývající obchod se službami téměř 40 %.  Stroje, chemikálie a příbuzné výrobky, jako jsou léky a zemědělské produkty, byly v roce 2017 největšími skupinami vývozního zboží. Vývozům služeb dominovaly služby nákladní, námořní dopravy z dánského obchodního námořnictva. Většina z nejdůležitějších dánských obchodních partnerů jsou sousední země. Pět hlavních dovozců dánského zboží a služeb v roce 2017 bylo Německo, Švédsko, Spojené království, Spojené státy americké a Norsko. Pět zemí, z nichž Dánsko v roce 2017 dovezlo nejvíce zboží a

Kultura.

Nejznámějším Dánem ve světě je klasik dětské literatury Hans Christian Andersen. Známým tvůrcem dětské literatury je také William Heinesen, dánsky píšíci Faeřan. Zakladatelem moderní dánské literatury (stejně jako norské) byl Ludvig Holberg. Nejvýznamnějším představitelem literární skupiny Jutland byl Jeppe Aakjær, dánského romantismu Adam Oehlenschläger, naturalismu Jens Peter Jacobsen, sociální prózy Martin Andersen Nexø, válečné prózy Sven Hassel, nejslavnější píšící Dánkou je Karen Blixenová. Jako dramatik a zvláště scénograf se prosadil Kjeld Abell. Významnými současnými autory jsou Peter Høeg, Klaus Rifbjerg či básník Jens Fink-Jensen. Nobelovu cenu za literaturu získali Henrik Pontoppidan, Karl Adolph Gjellerup a Johannes V. Jensen.  Pozoruhodným dokladem umění doby bronzové na území Dánska je Trundholmský sluneční vůz, objevený roku 1902. Keltský původ má Kotlík z Gundestrupu, ten však patrně nebyl na dánském území původně vyroben, neboť Keltové v Dánsku podle historiků nežili. V Dánsku se narodil významný impresionistický malíř Camille Pissarro či představitel expresionismu Emil Nolde. Zřejmě nejvýznamnějším evropským neoklasicistním sochařem byl Bertel Thorvaldsen. K situacionismu se hlásil sochař a malíř Asger Jorn.  Nejslavnější gotickou stavbou v Dánsku je Katedrála v Roskilde, hrobka dánských králů. K nejvýznamnějším stavbám patří též zámek Kronborg v Helsingøru, kam William Shakespeare umístil děj svého Hamleta. Obě stavby jsou na seznamu světového dědictví UNESCO. Egeskov je nejzachovalejším renesančním vodním hradem v Evropě. Jørn Utzon je nositel prestižní architektonické Pritzkerovy ceny a autor jedné z nejznámějších staveb světa, Opery v Sydney. Funkcionalismus v dánské architektuře reprezentoval zejména Arne Jacobsen, který měl značný vliv na podobu typických dánských předměstských domů.  Průkopníci umění fotografie, jako byli Mads Alstrup a Georg Emil Hansen, připravili cestu pro tuto rychle rostoucí profesi během druhé poloviny 19. století, oba byli mezinárodně uznávanými uměleckými a novinářskými fotografy. Mezi nejúspěšnější současné dánské fotografy se řadí Jacob Aue Sobol nebo Claus Bjørn Larsen.  Za nejvýznamnějšího dánského hudebního skladatele je považován Carl Nielsen. Lze vzpomenout též Nielse Wilhelma Gadeho. Lars Ulrich je bubeníkem a spoluzakladatelem známé americké skupiny Metallica. Slavným baletním tanečníkem byl Erik Bruhn.  Světově známým se stal filmový režisér Lars von Trier, spoluautor "Dogmatu 95". Dalším signatářem tohoto filmařského manifestu byl Thomas Vinterberg. Oscara mají Bille August či Susanne Bierová. Klasikem dánského filmu je Carl Theodor Dreyer. Hereckou hvězdou němého filmu byla Asta Nielsenová. V béčkových a žánrových hollywoodských filmech se proslavila herečka Brigitte Nielsenová, manželka Sylvestera Stalloneho. V jejích stopách dnes jde Connie Nielsenová. Televizní "Hra o trůny" proslavila Nikolaje Coster-Waldaua. Ve filmech Jean-Luca Godarda se stala známou Anna Karina, režisérova múza. Dánský původ má i americký herec Viggo Mortensen. Bondovka "Casino Royale" proslavila herce Madse Mikkelsena. Mezi světovými válkami dosáhla celoevropského věhlasu filmová komická dvojice Pat a Patachon, v češtině jsou jejich umělecké přezdívky dodnes úslovím označujícím kontrast velkého a malého člověka. V modelingu se prosadila Helena Christensenová.  Výjimečným kulturním fenoménem 21. století se stala dánská televizní tvorba, seriály jako "Vláda" ("Borgen"), "Most" ("Broen") či "Zločin" ("Forbrydelsen") zaznamenaly celosvětový úspěch.  Dánsko má velkou tradici zábavných parků. K nejnavštěvovanějším v Evropě patří Legoland. Druhým nejstarším zábavním parkem v Evropě je známé Tivoli. Také vůbec první zábavní park vznikl v Dánsku – Dyrehavsbakken.  Do všech dánských státních muzeí je vstup zdarma, stejně tak je zdarma půjčování knih v knihovnách.

Kuchyně.

Typickým dánským pokrmem jsou sendviče, jež se nazývají "smørrebrød", doslova „chleba s máslem“. Jsou ze žitného chleba a obvykle obsahují i maso či rybu. Základem dánské kuchyně je vepřové, jehož Dáni produkují nejvíce v Evropě. Typickými pochoutkami z něho jsou smažené karbanátky z mletého masa "frikadeller", závitky z vepřového žaludku "rullepølse", vepřová pečeně "flæskesteg", vepřové klobásy "pølse", či prastarý "aebleflaesk" – vepřové s jablky. Z ryb je oblíbená vařená treska. Místo majonézy se obvykle podává její specifická verze zvaná remuláda, jež je obohacena o

Věda.

Dánsko má mimořádně silnou vědeckou tradici. První kvantový model atomu vytvořil fyzik Niels Bohr. Jeho bratr Harald Bohr byl významný matematik (ale také fotbalista a držitel stříbrné olympijské medaile). Studiem elektromagnetismu proslul fyzik Hans Christian Ørsted. Významným novověkým astronomem byl Tycho de Brahe. Rychlost světla jako první spočítal astronom Ole Rømer. Studium hvězd výrazně posunul Ejnar Hertzsprung, John Dreyer zase sestavil dodnes užívaný katalog objektů hlubokého vesmíru. Jednoduchou metodu na rozeznávání bakterií vyvinul bakteriolog Hans Christian Gram. Průkopníkem v oblasti anatomie, geologie a paleontologie byl Niels Stensen. Tezi o žhavém jádru země jako první formulovala geofyzička Inge Lehmannová. Škálu pH zavedl chemik Søren Peder Lauritz Sørensen. Objevitelem lymfatického systému byl Thomas Bartholin. Významným geometrem byl

Sport.

Nejpopulárnějším sportem v Dánsku je fotbal. Dánská fotbalová reprezentace vyhrála Mistrovství Evropy 1992. Zlatý míč pro nejlepšího fotbalistu Evropy získal roku 1977 Allan Simonsen. Dalšími známými hráči byli Preben Elkjær Larsen, Michael Laudrup, Peter Schmeichel či Christian Eriksen.  Velmi úspěšní jsou Dánové také v házené. Muži vyhráli olympijský turnaj v Rio de Janeiru roku 2016 a dvakrát mistrovství Evropy (2008, 2012), ženy třikrát vyhráli olympijské hry (1996, 2000, 2004), jednou mistrovství světa (1997) a třikrát mistrovství Evropy (1994, 1996, 2002). Nejznámějšími házenkáři jsou Mikkel Hansen (nejlepší hráč světa 2011, 2015 a 2018) či Anja Andersenová (nejlepší házenkářka světa 1997).  Geografie Dánsko předurčuje k popularitě jachtingu a Paul Elvstrøm v něm také získal čtyři zlaté olympijské medaile. Podobnou tradici má dánské veslování a pádlování, dánské veslice vybojovaly na olympiádách již sedm zlatých, kanoisté tři. Dánové též patří k národům, které si připsaly olympijské zlato již na prvních hrách v Athénách roku 1896, díky vzpěrači (a vůbec všestrannému sportovci) Viggo Jensenovi. Významných úspěchů dosahují Dáni tradičně také v cyklistice (Henry Hansen, Willy Hansen, Niels Fredborg, Lasse Norman Hansen, Bjarne Riis, Michael Rasmussen). Světovou tenisovou jedničkou se dokázala stát Caroline Wozniacká. Peter Gade patří k nejlepším evropským badmintonistům všech dob, Poul-Erik Høyer Larsen dokázal jako dosud jediný evropský mužský badmintonista uzmout zlatou olympijskou medaili Asiatům, kteří jinak v této disciplíně tradičně dominují. Dán keňského původu Wilson Kipketer vybojoval tři tituly mistra světa v běhu na 800 metrů. V závodech 24 hodin Le Mans se rekordními devíti vítězstvími proslavil Tom Kristensen. Populární v Dánsku jsou také závody na ploché dráze, k úspěšným závodníkům patří Ole Olsen či Nicki Pedersen. Ze šachistů lze jmenovat Benta Larsena či Aarona Nimcoviče.

Dánsko ( ) je země ležící v severní Evropě. Spolu s Grónskem a Faerskými ostrovy tvoří státní celek Dánské království ("Kongeriget Danmark"). Grónsko (největší ostrov na světě) a Faerské ostrovy jsou území, jež leží v Atlantském oceánu, disponují autonomií, nejsou členy Evropské unie a každé z nich deleguje dva zástupce do dánského parlamentu ("Folketing"). Pro vztah kontinentálního Dánska a obou autonomních území je používán polooficiální termín "Rigsfællesskabet".

Dänemark ( [], amtlich Königreich Dänemark, dänisch "Kongeriget Danmark") ist ein Land und souveräner Staat im nördlichen Europa und eine parlamentarische Monarchie. Zusammen mit den Färöern, die wie das Mutterland geographisch zu Nordeuropa gehören, und Grönland, das zu Nordamerika zählt, ist Dänemark ein interkontinentaler Staat. Das Mutterland, der Teil zwischen der Skandinavischen Halbinsel und Mitteleuropa, umfasst eine Fläche von 43.094 km2, wovon 23.872 km2 auf die Halbinsel Jütland und der Rest auf Inseln entfallen.


Stavba.

Plavidla navrhl britský konstruktér William Henry White. Třída "Canopus" byla určena pro službu na Dálném Východě. Navazovala na třídu "Majestic", měla však o přibližně 2000 tun menší výtlak a o jeden uzel vyšší rychlost. Úspory výtlaku bylo dosaženo především ztenčením pancéřování, což ale bylo zčásti vyváženo lepší kvalitou použitého Kruppova pancíře. Byly to první britské bitevní lodě vybavené vodotrubními kotly (oproti starším cylindrickým kotlům pracovaly při dvojnásobném tlaku a umožňovaly dosáhnout vyšších výkonů bez nárůstu hmotnosti). Celkem bylo v letech 1896–1902 postaveno šest jednotek této třídy.  Jednotky třídy "Canopus":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvouhlavňových věžích, dvanáct 152mm kanónů v kasematech, deset 76mm kanónů, šest 47mm kanónů a čtyři 457mm torpédomety. Pohonný systém tvořilo 20 kotlů Belleville a dva parní stroje o výkonu 13 500 ihp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18 uzlů.

Osudy.

Lodě třídy "Canopus" byly do stavu britského královského námořnictva zařazeny v letech 1899 až 1902. Již o čtyři roky později vstoupila do služby bitevní loď HMS "Dreadnought", která svou převratnou konstrukcí učinila dosavadní bitevní lodi zastaralými. Všech šest lodí bojovalo na řadě bojišť první světové války – například v domácích vodách, v Atlantiku, Středomoří či Rusku. Na počátku války se podílely zejména na ochraně konvojů.  "Canopus" byl přidělen jako posila 4. eskadře křižníků kontradmirála Cradocka, která pátrala po silnější Německé východoasijské eskadře. Jeho rychlost však byla příliš nízká a proto nezasáhl do bitvy u Coronelu, ve které byla Cradockova eskadra zničena. Poté byl "Canopus" usazen na mělčině, aby jako dělostřelecká baterie chránil vjezd do přístavu Port Stanley na Falklandách. V bitvě u Falklandských ostrovů byl první britskou lodí, která ostřelovala německé křižníky objevivší se nečekaně před Port Stanley. Do dalších fází střetnutí už ale nezasáhl.  V dardanelské kampani roku 1915 bylo nasazeno všech šest lodí, přičemž dvě z nich zde byly potopeny. "Ocean" se potopil 18. března 1915 po najetí na minu. "Goliath" 13. května 1915 poskytoval palebnou podporu pozemním jednotkám a byl přitom potopen třemi torpédy tureckého torpédoborce "Muavenet-i Milliye". Zahynulo 570 členů posádky.  "Albion" a "Canopus" byly v roce 1916 převedeny do druhé linie. "Glory" sloužila v letech 1916–1919 v severním Rusku a účastnila se britské intervence do ruské občanské války. "Vengeance" byla od počátku roku 1917 v rezervě. Všechny čtyři zachovalé lodi byly v letech 1919–1921 prodány do šrotu.

Třída Canopus byla třída predreadnoughtů Royal Navy. Skládala se ze šesti jednotek. Všechny lodi bojovaly v první světové válce, přičemž "Goliath" a "Ocean" v ní byly ztraceny. Ostatní lodi byly sešrotovány na počátku 20. let 20. století.

Die "Canopus"-Klasse war eine Klasse von sechs Linienschiffen der Royal Navy. Bis 1905 kamen die Schiffe vor allem auf der China Station zum Einsatz. Ab 1910 waren sie meist in der Reserve. 1914 wurden die Schiffe wieder aktiviert und nach der Sicherung des Übergangs des Britischen Expeditionskorps nach Frankreich auf verschiedenen Auslandsstationen eingesetzt. "Goliath" und "Ocean" gingen 1915 vor den Dardanellen verloren.


Popis hry.

Příběh hry je zasazen do stejného fantasy světa jako Final Fantasy X, tedy do Spiry. Po dvou letech vypadá pořád stejně, liší se jen v detailech a v tom, že je nyní palác v Bevellu hráči volně přístupný, přístav Kilika byl kompletně přebudován a některé lokace jsou zcela nové, například byl nalezen vchod do tajemných ruin Gagazetu.  Co se však vůbec nezměnilo, je přítomnost mnoha běsů v krajině, přestože byl Sin, jenž je vytvářel, poražen. S příchodem éry zvané "Věčný Mír" nastaly dalekosáhlé změny ve společnosti Spiřanů. Yevon se kompletně rozpadl a zbylí představení se převážně raději stáhli z veřejného života. Běžní lidé jsou plni optimismu, nadšení a pozvolna překonávají tabu ohledně užívání strojů. Al Bhedi je učí, jak s nimi zacházet, a sami opustili kočovný život hledačů staré techniky, místo toho se soustřeďují na inovace. Ronsové, jejichž populaci v minulém díle zdecimoval Seymour Guado, se pod Kimahriho vedením pomalu zotavují z těžkých ztrát. Lidé se nyní bez hrozby Sina více věnují práci a také zábavě, kterou představují blitzbal s reformovanými pravidly (opět jako mezihra), nebo velkolepé koncerty. Jiní pátrají po tajemství minulosti a pročesávají Spiru kvůli pokladům, ať už ve formě zlata, dávných technologií, nebo starých koulí s cennými informacemi. (Spherami)  Přesto život ve Spiře není ještě taková idyla. Většina lidí opustila učení Yevonu a dle starší generace přejímají nové svobodné způsoby příliš rychle. Politika se po pádu Yevonu rozpadla na dvě dominantní frakce: Ligu mladých a Neo-yevonskou partaj, složenou z bývalých yevonských kleriků. Obě usilovaly o podporu Yuny, která se stala vlivnou celosvětovou celebritou, ovšem o politiku nejevila zájem. Nakonec začaly mezi oběma frakcemi bojůvky.

Soubojový a dovednostní systém.

Final Fantasy X-2 se vrací k osvědčenému systému ATB, z dílů VII, VIII a IX. Bitvy tedy probíhají v reálném čase a hráč musí zadávat příkazy rychle, pokud nechce přijít o tahy. Jediný rozdíl je, že nepřítel i herní postavy mohou nyní útočit současně a buď vyrušit oponentův útok, nebo spolu se spolubojovníky soustředěným útokem posílit škody. Bitvy jsou díky tomu dynamičtější.  Jelikož jsou v hráčově partě jen tři postavy, je variabilita jejich povolání vyřešena novou technologií, zvanou "převlékací koule"" (angl. Dresspheres)". Během bitvy nebo jindy se postavy mohou převlékat a proměnit se v úplně jiný druh bojovníka. Například Yunu, jež začíná jako pistolnice, lze převléknout do tanečního úboru, kterým omámí nepřátele, aby svým dvěma kamarádkám pomohla snadněji zneškodnit cíl. Schopnosti pro každý typ převleku se získávají díky úrovním AP, které postava dostane za porážky nepřátel a běsů, nebo užíváním určitých předmětů a schopností charakteristických pro konkrétní převlek. Každá postava má k dispozici až šest různých převleků podle momentální konfigurace "mřížky prádla" "(angl. Garment grid)". Tato mřížka je tvořena geometrickými obrazci, spojenými pomocí uzlů, podobně jako v předchozím díle, jen je miniaturní. Časem získávají postavy i obleky, které jsou unikátní pro jedinou z nich.  Děj v díle X-2 není tolik lineární jako ve FF X, ale je vyprávěn pomocí misí, které hráč plní. Kromě hlavních a povinných misí může plnit i mnohé vedlejší a hrát různé minihry, kterými se příběh hry doplní. Je tedy na hráči, kolik misí splní. Hlavní mise jsou rozděleny do pěti velkých kapitol, během nichž je po všech koutech Spiry otevřeno několik vedlejších misí. Tyto mise lze buď splnit kdykoliv, nebo jen v určitou kapitolu. Na hráče, který splní hlavní mise i všechny vedlejší mise, čeká na konci hry překvapení. Díky tomuto systému může hráč už od samého začátku hry nahlédnout do naprosté většiny míst ve Spiře, což je v tomto díle možné z celé série Final Fantasy vůbec poprvé.

Postavy.

V minulých dílech Final Fantasy měl hráč k dispozici mnoho postav, které mohl pro bitvy střídat. Nyní jsou hratelné postavy pouze tři a jsou všechny ženského pohlaví, dvě z nich jsou pro hráče Final Fantasy X velmi dobře známé. Mezi nejdůležitější vedlejší nehratelné postavy (NPC) patří:

Final Fantasy X-2 je videohra typu RPG od firmy Square Enix pro platformy PlayStation 2, PlayStation 3 a PlayStation Vita. Vyšla jako pokračování Final Fantasy X (FF X) v roce 2003 a je tak vůbec prvním pokračováním příběhu kteréhokoliv dílu série Final Fantasy. Hlavním hrdinou je Yuna, která se po porážce Sina vrátila do Besaidu. Dva roky po událostech Final Fantasy X je však vytažena svou sestřenicí Rikku a její kamarádkou Paine na další dobrodružství ve Spiře, a doufá, že ještě někdy uvidí svou lásku Tiduse, jenž se na konci FF X ukázal být jen snem, který se po zabití Sina rozplynul.

Final Fantasy X-2 (jap., Fainaru Fantajī Ten-Tsū) ist ein Videospiel von Square Enix aus dem Jahr 2003, welches in Europa am 20. Februar 2004 exklusiv für die Sony PlayStation 2 veröffentlicht wurde. In Japan kam das Spiel am 13. März 2003 und in den USA am 18. November 2003 und am 24. Februar 2004 in Deutschland auf den Markt. Es ist die erste direkte Fortsetzung eines Teils der Final-Fantasy-Serie. Damit wird die langjährige Tradition, dass jeder Final Fantasy-Teil in einer neuen Welt spielt, gebrochen. Die Handlung knüpft an die des Vorgängers Final Fantasy X an, weshalb auch zahlreiche bekannte Personen und Orte vorkommen.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 17 m na břehu Středozemního moře v Izraelské pobřežní planině, přibližně 52 km severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a 32 km jihojihozápadně od centra Haify. Severně od obce ústí do moře vádí Nachal Taninim, do kterého podél východního okraje města přitéká od jihu i vádí Nachal Ada.  Džisr az-Zarká se nachází v hustě osídlené krajině s částečně dochovanými oblastmi zemědělsky využívané půdy. Město je osídleno izraelskými Araby a tvoří tak arabskou enklávu v jinak zcela židovském osídlení tohoto regionu. Jde o jediné čistě arabské sídlo v Izraeli, které leží přímo na břehu Středozemního moře. Džisr az-Zarká je na dopravní síť napojena pomocí severojižního tahu Dálnice číslo 2

Dějiny.

Džisr az-Zarká je arabské město, které se během 20. století vyvinulo z původní menší vesnice, vzniklé v 19. století migrací arabských Beduínů z Jordánského údolí. Ti se usadili zde na písečných dunách, na okraji tehdy močálovité pobřežní krajiny. S postupným vysoušením močálů během 20. let 20. století se arabské osídlení koncentrovalo do nynější lokality. Během první arabsko-izraelské války v roce 1948 byla obec dobyta izraelskými silami, ale nedošlo k jejímu vysídlení. V roce 1961 Džisr az-Zarká získala status místní rady. Zástavba postupně vyplnila prakticky všechny volné plochy, přičemž územní expanze není možná, protože okolní pozemky patří pod jurisdikci sousedních židovských sídel. Vedení města proto požaduje, aby jeho správní hranice byly rozšířeny. Zástavbu tvoří soukromé domy s maximální výškou 4 poschodí. Obec patří ekonomicky mezi nejslabší sídla v Izraeli, 67 % obyvatel má příjem pod hranicí minimální mzdy a nezaměstnanost je 30 %.

Demografie.

Džisr az-Zarká prožila mimořádný populační růst. Ještě v roce 1945 šlo o vesnici, kde žilo jen cca 600 obyvatel.  Podle údajů z roku 2005 tvořili 99,9 % obyvatel v Džisr az-Zarká muslimští Arabové. Jde o středně velké sídlo městského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo lidí.

Džisr az-Zarká (, גִ׳סְּר א-זַּרְקָא, v oficiálním přepisu do angličtiny Jisr az-Zarqa, přepisováno též Jisr az-Zarka) je místní rada (malé město) v Izraeli, v Haifském distriktu.

Dschisr az-Zarqa (,, „Brücke über den blauen Fluss“) ist eine Stadt im Bezirk Haifa in Israel. Die Stadt ist die einzige rein arabisch besiedelte Stadt an der israelischen Mittelmeerküste.


Historie.

První písemná zmínka pochází z roku 1281, kdy jistý Tas, syn Vznaty z Lomnice, svědčí na listině Artleba Dubna (rodem z Deblína), který prodává klášteru v Tišnově vesnici Újezd u Pohořelic. Jde tu o první zmínku Lomnice jako obydleného místa, ale taky o první zmínku šlechtického rodu, který obýval lomnický hrad.  V první polovině 30. let 12. století zakládají královna Konstancie, manželka Přemysla Otakara I., a její syn Přemysl, moravský markrabě a bratr Václava I., klášter blízko Tišnovic, dnešního Tišnova, který se jmenuje Porta Coeli (Brána nebeská). Byl to první ženský klášter cisterciáckého řádu na Moravě, založený královskou rodinou. Roku 1235 věnuje markrabě Přemysl tišnovskému klášteru ves Lomnici a ta byla později přejmenována na Lomničku.  Vedle kolonizace zeměpanské se v 1. polovině 13. století rozjíždí i kolonizace šlechtická. O blízkosti Lomnicka a zboží patřících příslušníkům rodu Tasovců, ze kterého pocházel Vznata, by se mohlo hovořit o listině z roku 1235, jež potvrzuje statky kláštera v Doubravníku dobře obdařeného pány z Medlova (později Pernštejnové), která mluví o "Manow, Clococh, Racov, Borihnev et omnia novalia, que sunt illa parte aque usque ad terminos Thassonis" (o Maňové, Klokočí, Rakově, Boříkově a o všech nově obdělaných polích (území), která jsou na té straně vody až k hranicím tohoto území a na ty má nárok Tas.  Hrad, kde pravděpodobně původně přebývali Tasovci, se nachází 2 km na jih od Osik, nad údolím potoka Besénku s kostelíkem sv. Stanislava v předpolí. O hradu Osiky není žádná písemná zmínka, není dokonce známo jeho pravé jméno. Ve třetí čtvrtině 13. století založili Tasovci hrad v Lomnici.  Páni z Lomnice jako svůj erb měli černé křídlo ve stříbrném poli. V roce 1415 měl tento erb nejvyšší komoří soudního okrsku, Jan starší z Lomnice. Tasovou manželkou se stala Kateřina z Deblína, zakladatelka kláštera dominikánek na Starém Brně (nyní na tom místě stojí nemocnice u sv. Anny). Klášter se stal místem, kde lomničtí pánové mohli přebývat, když byli v Brně. V polovině 14. století patří rod pánů z Lomnice mezi staré rody a společně s pány z Lipé, Pernštejny, Kunštáty, Lichtenburky, Boskovici nebo Cimburky může být počítán mezi šlechtickou elitu Moravy.  V blízkosti Lomnice byl hrad Louka, první zmínky v roce 1360 a vznikl nejspíš do konce 13. století (v roce 1416 prodán Janu Ozorovi z Boskovic), a hrad v Deblíně (dědictví po pánech z Deblína, z tohoto rodu pocházela Tasova manželka Kateřina), v roce 1415 prodán Artlebovi z Drahotuše.  V 2. polovině 15. století se Lomnice stává městečkem, protože v roce 1504 je takto o ní zmiňováno. Posledním lomnickým pánem z Markvartovy strany, byl Jiřík z Lomnice. A pak v Lomnici přebýval Oldřich z Lomnice. Po několikerém vystřídání různých majitelů za třicetileté války koupil Lomnici v roce 1662 tehdejší moravský zemský hejtman hrabě Gabriel Serényi a rodině Serényiů patřilo panství až do 20. století. Počátkem 18. století přišli na pozvání hraběte Serényiho do Lomnice Židé, kteří si severně od městečka vybudovali vlastní čtvrť. Za první republiky a okupace (1918–1945) byl posledním majitelem lomnického velkostatku Alois Serényi. V restituci byl veškerý majetek v roce 2018 vydán jeho nejmladší dceři Isabelle baronce Thienen-Adlerflycht.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status městyse.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel místní části Lomnice až do 60. let 20. století klesal. Od té doby se zvyšuje.

Kulturní nemovité památky.

Historické jádro městyse je od roku 1990 městskou památkovou zónou.  Nejvýznamnější památky:

Příroda.

Přírodní hranici Lomnicka tvoří údolí řeky Svratky a údolí Chlébského potoka. Na východě je území ohraničeno katastry obcí, které patřily k lomnickému panství – Zhoře, Bukovice a Unína. Jižní hranice jde přes Jamné a Lomničku ke Štěpánovicím. Toto území má plochu přes 100 km2.  Nejvyšším bodem oblasti je kopec Sýkoř (704 m n. m.), nejnižším pak potok Besének (270 m n. m.). Zdejší hora Sýkoř se jmenuje takto, protože v lesích bylo hodně sýkor. Kromě sýkor tu přebývají mlynaříci, králíčci obecní, taky tu je sojka obecná, holub hřivnáč, brhlík lesní, střízlík obecný, šoupálek dlouhoprstý, linduška lesní, budníček lesní aj.  Z živočišstva zde dále žije srnec, daňci, prase divoké, mufloni v sýkořských lesích, kuna skalní, jezevec lesní, kuna lesní, veverka obecná a ježek východní.  V Lomnici se nachází doubravy, bučiny, suťové lesy a skály, potoční a říční luhy, olšiny a prameniště, jehličnaté lesy, rozptýlená dřevinná vegetace, nejvíce křoviny, louky a pastviny, vlhké luky a mokřady, xerotermní lada a lemy. V roce 2010 získal červený buk v zámeckém parku 3. místo v celorepublikové soutěži Strom roku.  Lomnice se nachází v přírodním parku Svratecká hornatina. Na katastru městyse se nachází přírodní památky Klášterce, Luzichová, Veselský chlum, Veselská lada a Zámecký les v Lomnici.

Lomnice () je městys v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Rozkládá se na rozhraní Boskovické brázdy a Hornosvratecké vrchoviny, v přírodním parku Svratecká hornatina, přibližně 6 kilometrů severně od Tišnova. Žije zde obyvatel. Nedaleko historického jádra městyse se nachází také bývalá židovská čtvrť.

Lomnice (deutsch "Lomnitz") ist eine Minderstadt in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer nördlich von Tišnov und gehört zum Okres Brno-venkov. Das historische Stadtzentrum wurde in der zweiten Hälfte des 17. Jahrhunderts nach Plänen von Giovanni Pietro Tencalla neu gestaltet und ist seit 1990 ein städtisches Denkmalschutzgebiet.


Princip funkce katalyzátoru.

Katalyzátor tvoří s reaktanty málo stabilní komplex, který se v dalším kroku rozpadá na požadované produkty a katalyzátor. Schematicky je možné tuto reakci zapsat: nebo a podobně.  Aktivační energie těchto procesů jsou zpravidla nižší (ve výjimečných případech ale mohou být vyšší), než aktivační energie nekatalyzované reakce. Snížení aktivační energie umožňuje provádět reakce za mírnějších podmínek, např. za nižších teplot nebo při běžném (atmosférickém) tlaku. Katalýza neposunuje rovnováhu reakce, pouze urychluje její ustanovení. Poznámka k pojmu reaktant, substrát:<br> Chemická reakce je obecně děj, při kterém zanikají některé, případně všechny vazby v molekulách výchozích látek (reaktantů) a vznikají vazby nové za vzniku jiných látek (produktů). Reaktanty v organické chemii obvykle dělíme do dvou skupin: na substráty (větší organická molekula) a činidla (jednodušší, často anorganická látka, která poskytuje obdobné reakce s celou řadou substrátů). Substrát je látka, která podléhá katalytické reakci.

Užití katalyzátorů.

V průmyslu se katalyzátory používají nejméně v 60 % chemických syntéz. Jedná se například o Ziegler-Nattovy katalyzátory, které se používají při výrobě polyethylenu a polypropylenu.  p== Katalyzátor a chemická rovnováha == Katalyzátor pouhou přítomnosti nikdy nepůsobí změnu chemické rovnováhy, pokud existuje zdání takového vlivu, je tento vliv vždy druhotný, například:  Tyto efekty mohou vyvolat dojem, že katalytický proces produkuje větší než rovnovážné množství produktu, chemická rovnováha tím však porušena není.

Katalyzátory.

Jako katalyzátor se může použít řada sloučenin nebo i některé prvky. Složení katalyzátoru není prozatím možné odvodit pouze za použití teoretického popisu, experimentální výzkum má v katalýze nezastupitelné místo. Toto složení závisí na procesu, který má být katalyzován. Katalyzátor obsahuje katalyticky aktivní složku. Katalyticky aktivních složek může být v jednom katalyzátoru obsaženo i více (např. detoxikační katalyzátory v autech, katalyzátor používaný při reformování benzínů v rafinériích). Krom katalyticky aktivní složky katalyzátory obsahují ve většině případů nosič na jehož povrchu bývá aktivní složka nanesena. Tím je zajištěn veliký povrch katalyzátoru. Nosič má však zpravidla i jiné úlohy jako je vychytávání katalyzátorových jedů, udržování pH, některé nosiče dokonce participují na katalytickém procesu. Nosiče jsou zpravidla porézní vysokopovrchové materiály, např. aktivní uhlí, různé formy oxidu hlinitého, hořečnatého a v poslední době velmi často synteticky připravené krystalické alumosilikáty – zeolity. Katalyzátory dále často obsahují kokatalyzátor (sloučeniny pracující spolu s katalyzátorem zpravidla v cyklu/ech) a promotory (složky modifikující různé vlastnosti katalyzátoru, např. kyselost, stálost a těkavost ostatních složek). Klasifikace aktivních složek a katalyzátorů samotných je velmi problematická. Pro pochopení je však vhodné kriterium „podle reakce, která je katalyzována“:

Katalyzátor (z řeckého καταλύτης "katalýtés") je látka, vstupující do chemické reakce, urychluje ji (nebo zpomaluje) do rovnovážného stavu, a přitom z ní vystupuje nezměněná. Slovo "katalyzátor" se někdy používá i v přeneseném smyslu pro jakoukoli událost, osobu apod., které přispějí k uskutečnění něčeho.

Katalysator (von der Katalyse – mit lateinischer Endung) bezeichnet in der Chemie einen Stoff, der die Reaktionsgeschwindigkeit durch die Senkung der Aktivierungsenergie einer chemischen Reaktion erhöht, ohne dabei selbst verbraucht zu werden. Er beschleunigt die Hin- und Rückreaktion gleichermaßen und ändert somit die Kinetik chemischer Reaktionen, nicht deren Thermodynamik.


Historie.

Hrad založil na počátku své vlády král Václav I. První zmínka o Týřově pochází ze září 1249 ("Thyrow", snad již roku 1245 "Yeteri", srovnej Týr), kdy zde král zajal vzbouřeného syna Přemysla (budoucího krále Přemysla Otakara II.) a jeho stoupence. Hrad stál nad brodem důležité zemské stezky na pravém břehu řeky Berounky. Od počátku měl hrad dvě jména, jedno české a druhé německé Angerbach.  Král Jan Lucemburský hrad zastavil Vilému Zajíci z Valdeka, který na králův pokyn ve zdejší věži věznil od října 1315 do dubna 1316 Jindřicha z Lipé. Týřov byl jedním z prvních hradů, které Karel IV. po svém návratu do Čech vykoupil v roce 1333 zpět ze zástavy ke koruně a ve svém zákoníku "Majestas Carolina" jej zařadil mezi statky podmínečně zcizitelné.  Týřov se těšil velkému zájmu českých králů pro své mimořádné vojenské kvality. Za husitských válek byl hrad v zástavním držení Aleše Holického ze Šternberka, předního přívržence císaře Zikmunda, ale vzhledem k jeho výjimečnému obrannému systému se Týřova bouřlivé události této doby, jako jediného hradu v širokém okolí, nedotkly.  Za Jiřího z Poděbrad získal Týřov do zástavního držení jeho sekretář Jošt z Ensidle. Joštův vnuk Jiří byl zajat v Bitvě u Moháče, a aby jeho otec Henrich zaplatit výkupné, musel hrad v roce 1528 zastavit Jáchymu z Malcaunu. O dva roky později získal Lorenc Šlik povolení k vyplacení hradu, kterému Henrich zabránil jen díky prodeji velkého množství vsí z hospodářského zázemí hradu, a ten přestal být udržován. Postupně zchátral a roku 1575 se již uvádí jako pustý, ale přesto za něj Jan starší z Lobkovic zaplatil v roce 1578 12 500 kop. Hrad však neobnovil a panství bylo brzy připojeno ke Křivoklátu.

Stavební podoba.

Dispozice hradu je dvojdílná. Východní stranu chránil šíjový příkop protažený i podél jižní strany, kde před ním byl ještě mohutný val. Přístupová cesta přicházela od východu a do hradu vstupovala kulisovou branou, kterou chránil padací most. Hned za první branou se nacházel úzký příkop, za kterým stála dovnitř hradu zatažená věžová brána se stěžejkovým padacím mostem. Dolní hrad má obdélný půdorys a jeho obrana spočívala na šesti flankovacích věžích, které stály ve středech jižní a severní strany a v nárožích s výjimkou severozápadního, kde byla věž s ohledem na blízkost bergfritu posunuta na východ. V severovýchodní věži zesílené mohutným dvojbřitem se nacházela studna. Zástavbu dolního nádvoří tvořily dvě budovy přistavěné k hradbám. U jižní hradby stála kamenná budova s roubenou horní částí a kamenná budova podél severní hradby vznikla teprve ve 14. století. V severozápadním nároží se pod bergfritem nacházel velký příhrádek.  Dolní hrad byl s horním hradem propojen malým palácem, jeho přízemím vedl pouze průjezd brány, před kterým stál châtelet (předbraní s nárožími zpevněnými věžicemi). Týřov je jediným českým hradem, na kterém byl tento typ předbraní použit. Palác měl dvě patra a obě nároží zpevněná věžicemi. Část místností v horních patrech byla klenutá. Severně od paláce stojí mohutná bergfrit a naproti němu byl v polovině 13. století přistavěn podsklepený donjon o rozměrech 12 × 12 m, který tvoří současnou dominantu hradu. Jeho sklep, přízemí a první patro byly opatřeny vlastními vstupy. V rohu nádvoří pod bergfritem stála zemnice s kuchyní vybavenou chlebovou pecí. Na zemnici navazovaly provozní objekty lehčí konstrukce a v západní části nádvoří se nacházela cisterna. Ve 14. století byla na jejich místě postavena rozměrná roubená budova.  S rozvojem dělostřelby v 15. století byl hrad upravován. Návrší severně od hradu zajistila předsunutá bašta. Hradby byly vybaveny roubenými nebo hrázděnými ochozy se střeleckými chodbami a flankovací věže byly upraveny pro použití děl a zvýšení jejich počtu umožnil nově postavený parkán na jižní a východní straně, kvůli kterému musel být zasypán druhý příkop.  Dne 17. července 2015 se po dešti se sesunula část zdi donjonu.

Přístup.

Zřícenina je pěšky dobře přístupná ze Skryjí, odkud na hrad vede podél řeky asi dva kilometry dlouhá, úzká a žlutě značená turistická trasa.

Týřov () je zřícenina hradu v okrese Rakovník. Nachází se v CHKO Křivoklátsko v katastrálním území obce Karlova Ves na ostrožně nad soutokem Úpořského potoka a řeky Berounky v nadmořské výšce okolo 310 metrů. Okolí hradu je chráněno jako národní přírodní rezervace Týřov. Od roku 1965 je chráněn jako kulturní památka.

Burg Týřov (deutsch "Angerbach", auch "Teyrow" bzw. "Teyrzow") ist eine Burgruine in Tschechien. Sie befindet sich im Landschaftsschutzgebiet Křivoklátsko, etwa drei Kilometer nordöstlich des Dorfes Skryje auf dem Kataster von Karlova Ves, und liegt auf einer Anhöhe über dem Zusammenfluss der Berounka mit dem Bach Úpořský potok. Es handelt sich um eine in Tschechien einmalige Kastellburg französischen Typs. In der Burg Týřov wurde vom Oktober 1315 bis April 1316 Heinrich von Leipa wegen seiner Auseinandersetzung mit König Johann von Böhmen gefangengehalten.


Výskyt.

Vřeténka obývá teplejší vody Atlantiku o teplotě mezi 16 až 20 °C, včetně části Severního ledového oceánu, Středozemního moře a Černé moře Tato oblast odpovídá pobřežím zemí Západní Evropy, Britských ostrovů, pobřeží Norska, Středomoří, ale současně je možné se s ní setkat také na pobřeží západní Afriky. Jedná se hlubokomořskou rybu, které žije až do hloubek kolem 400 metrů (jiné zdroje uvádějí hloubku od 5 do 430 metrů), kde se zahrabává do měkkého písčitého, či bahnitého dna. V případě, že tyto podmínky nemá, je schopna žít i na kamenitém dně, kde se schovává do štěrbin mezi kameny.  Jedná se o silně teritoriální rybu, která je v případě narušení svého území vysoce agresivní a to včetně jedinců svého druhu.

Popis.

Vřeténka pestrá dosahuje nejčastěji délky těla mezi 25 až 30 cm u samce, samice bývají z pravidla menší a dosahují pouze velikosti okolo 20 cm. V přední části se nachází trojúhelníková zploštělá hlava, Na její spodní části se vyskytuje tlama. Spodní čelist je kratší než horní a je vybavena drobnými špičatými zuby, které jsou seřazeny v několika řadách.  Oči jsou umístěny na vrcholku hlavy nedaleko od sebe. Směřují částečně do stran. Za nimi se nachází žaberní štěrbiny a následně dochází ke značnému zúžení. Dole na konci hlavy vyrůstají z těla párové prsní ploutve. Na vrcholku těla jsou umístěny dvě hřbetní ploutve. Přední ploutev je rozdílná u samičky a samce. Samec jí má značně prodlouženou a na vrcholku spojenou v jednotlivý trn. Je tvořena 4 paprskovitými výstupky. Zadní hřbetní ploutev je tvořena celkem 9 paprsky a je podobná u obou pohlaví.  Tělo není pokryto šupinami, ale slizkou kůží, která je výrazně zbarvena. Samec má barvu od žluté, béžové, nahnědlé až po mléčně bílou s výraznými modrými skvrnami na bocích a ploutvích. Samice jsou oproti tomu žlutohnědé s 6 hnědozelenými skvrnami na bocích a 3 tmavými skvrnami na hřbetě.  Nejdelší maximální potvrzené délka života se pohybovala okolo 7 let.

Potrava.

Podobně jako pulec obrněný žije zahrabán na mořském dně, kde vyhledává drobné živočichy, kteří zde žijí, a ty požírá. Jedná se o malé rybky, červy či drobné korýše.

Rozmnožování.

Vřeténka pestrá se tře v rozmezí ledna až srpna, kdy vystupují ryby do mělčích vod. Samice naklade jikry, které se stávají součástí planktonu. Z jiker se následně vylíhnou malé larvy.

Hospodářský význam.

Vřeténka má malý hospodářský význam, je minimálně lovena rybáři. Jen zřídka se chová v akváriích.

Vřeténka pestrá ("Callionymus lyra" Linnaeus, 1758) je mořská ryba z čeledi vřeténkovitých, která je charakteristická vystouplou hřbetní ploutví s typickým zbarvením v pastelových barvách a protáhlým tvarem těla. Obývá oblast severní části Atlantského oceánu, kde žije u dna. Živí se drobnými živočichy, které zde nalezne.

Der Gestreifte Leierfisch (auch Goldgrundel genannt) ist ein extravaganter Meeresfisch, der an den Küsten des nordwestlichen Europas und des nördlichen und westlichen Mittelmeeres lebt.


Biografie.

Hokej.

V 90. letech 20. století byl hráčem hokejového HKC Prostějov, s nímž postoupil do první ligy. Později hrál za Vyškov.

Trestní stíhání.

Policie jej obvinila ze série loupeží a krádeží. Měl být hlavou několikačlenné skupiny, která kromě jiného v březnu 2000 přepadla bankovní vůz, střelila řidiče a ukradla 2,3 milionu korun. Dva roky strávil ve vazbě, z níž byl poté propuštěn.  V roce 2003 odjel do Spojených států amerických. Následně byl v České republice v nepřítomnosti odsouzen na deset let odnětí svobody za trojnásobnou loupež a dvojnásobnou krádež s celkovou škodou převyšující pět milionů korun. Z USA Robert Kovařík sdělil, že se v Prostějově sice zabýval obchodem s kradenými auty, ale za loupežnými přepadeními prý nestál.  Krajský soud v Brně na něj v roce 2006 vydal mezinárodní zatýkací rozkaz. Policie v USA jej dvakrát zatkla, poprvé kvůli domácímu násilí v květnu 2010, podruhé v červenci 2012. V březnu 2013 povolilo americké ministerstvo zahraničí a příslušný soud deportaci a v květnu byl vydán do České republiky.  Dne 16. září 2013 byl u Krajského soudu v Brně obnoven proces. Kovaříkovu žádost o propuštění z vazby soud odmítl, vyhověl však jeho žádosti o opětovné předvolání 11 svědků. Další jednání soudu proběhla v listopadu a v lednu následujícího roku. Dne 21. března 2014 pak soudní senát vynesl rozsudek. Ačkoli konstatoval, že během vyšetřování došlo k několika pochybením policie, neuvěřil Kovaříkově verzi a označil ho za vůdce skupiny. Ta podle soudu provedla loupežná přepadení v roce 1999 i 2000 i dvě vloupání v Olomouci a Plumlově v roce 2000. Kovaříka potrestal odnětím svobody na devět a půl roku ve věznici se zvýšenou ostrahou. Oproti původnímu rozsudku tedy zkrátil trest o půl roku. Přikázal mu také uhradit polovinu ze škody 2,3 milionu korun (druhou polovinu přikázal k úhradě druhému odsouzenému, Davidu Zachovi). Kovařík se proti rozsudku odvolal k Vrchnímu soudu v Olomouci.

Pornografie.

V USA mezitím působil jako herec v gay pornografii, a to obvykle ve velmi dominantní aktivní roli (tzv. „power top“). Už v roce 2003 si osvojil herecký pseudonym Robert Van Damme.  Jeho prvním domovským studiem bylo Blue Blake Productions, ačkoli první dlouhohrající film "The Hunted" natočil v roce 2005 pro studio Mustang (Falcon). Točil také pro studia Hot House Entertainment, David Forest Entertainment, Lucas Entertainment a další. Účinkoval v roli policisty ve filmu "Justice" (2006), ověnčeném cenou Grabby Awards. Pro studio Dominic Ford účinkoval v parodickém pornografickém filmu "Whorrey Potter & the Sorcerer's Balls", který byl natočen trojrozměrnou technologií v roce 2010 a vyhrál Grabby Award i GayVN Award v kategorii nejlepší sexuální komedie. Studio Hot House mu v roce 2008 vydalo vlastní výběrovou kompilaci "Robert Van Damme Collection" ze scén natočených v letech 2005–2006.  Od února 2009 vedl vlastní studio Robert Van Damme Productions (či RVD Films), v němž režíroval a produkoval pornografické filmy. Prvním počinem tohoto studia a Roberta Kovaříka coby režiséra se stal v březnu 2009 film "Robert Van Damme’s Private Party", na němž spolupracoval s režisérem Ginem Colbertem. Téhož roku byl uveden na zeď slávy Grabby Awards. Provozovatel magazínu XX Factor jej při vyhlášení cen Hard Choice Awards označil za režisérského nováčka roku 2009 a nominoval jej i v kategoriích účinkujícího roku a amerického režiséra roku. Jednou z deseti nejlepších sexuálních scén vyhlásil také scénu z filmu "Robert Van Damme’s Private Party 3", v níž účinkoval společně s Tylerem Saintem. Ačkoli do té doby vystupoval výhradně v aktivních a maskulinně dominantních rolích, právě v této scéně se objevil poprvé i v pasivní roli. Mezi herce studia RVD patří např. Matthew Rush či Arpad Miklos. Na jaře 2010 studio začalo distribuovat svou tvorbu také prostřednictvím VOD serveru GayMovies.com.

Herecká filmografie.

Robert Van Damme točil nejčastěji pro studia Big Blue, Hot House a vlastní RVD:  (Tyto filmy představují zároveň i jeho kompletní režisérskou filmografii.)  Méně často nebo jen jednorázově pracoval i pro řadu dalších studií. Z nich pro ta nejvýznamnější natočil:

Robert Kovařík (* 11. srpna 1969) je bývalý prostějovský hokejista. Pod pseudonymem Robert Van Damme účinkoval jako „gay-for-pay“ v amerických gay pornografických filmech, působil i jako režisér a producent.

Robert Van Damme (* 11. August 1969) ist ein tschechischer Pornodarsteller in homosexuellen Filmen. Robert Van Damme wurde in der Tschechoslowakei geboren. Nach seiner Schulzeit begann Van Damme eine Karriere als Pornodarsteller. Van Damme spielte als Darsteller in verschiedenen Pornofilmen mit. Unter anderem war er als Darsteller für die Pornofilmstudios Hot House Entertainment, Falcon Studios sowie "Blue Blake" tätig. Gegenwärtig betreibt Van Damme sein eigenes Filmstudio "RVD Films", wo er seine eigenen Filme dreht.


Stavba.

Trupy všech tří jednotek postavila civilní loděnice Odense Staalskibsværft (je významným producentem kontejnerových lodí), přičemž teprve poté plavidla dostala v jiné loděnici vojenské vybavení. Stavba dle komerčních standardů byla zdůvodněna úsporou nákladů. Fregaty se jmenují "Iver Huitfeldt" (F-361), "Peter Willemoes" (F-362) a "Niels Juel" (F-363).  Jednotky třídy "Iver Huitfeldt":

Konstrukce.

Základní konstrukce trupu lodí se téměř shoduje s konstrukcí dánských víceúčelových velitelských lodí třídy "Absalon" (rozdíl je v chybějící nákladové palubě). Třída "Iver Huitfeldt" je ale specializována pro ničení vzdušných cílů, přičemž její protivzdušný systém odpovídá nizozemské třídě "De Zeven Provinciën" a německé třídě "Sachsen" (F124). Radary jsou typu Thales SMART-L a APAR.  Na palubě jsou umístěna čtyři vertikální odpalovací zařízení MK 41 (každé z nich má osm buněk), ve kterých je umístěno celkem 32 protiletadlových řízených střel Standard SM-2 Block IIIA. Tyto střely slouží k prostorové obraně proti vzdušným cílům. Ve středu lodi dále budou umístěna dvě vertikální vypouštěcí sila MK 56 pro celkem 24 střel ESSM. Střely ESSM jsou určeny k bodové obraně zejména proti protilodním střelám. Vedle nich budou instalovány dva čtyřnásobné vypouštěcí kontejnery protilodních střel Harpoon Block II.  Hlavňovou výzbroj fregat tvoří dvě příďové dělové věže se 76mm kanónem OTO Melara Super Rapid, které doplňuje jeden 35mm kanón Oerlikon Millennium na zádi a jeden 12,7mm kulomet. Protiponorkovou výzbroj tvoří torpédomety pro 324mm lehká protiponorková torpéda MU90 Impact. Na zádi je přistávací plocha a hangár pro jeden protiponorkový vrtulník AgustaWestland AW101 a jeden bezpilotní prostředek.  Pohonný systém tvoří čtyři diesely MTU 8000 20V M70. Fregaty dosahují nejvyšší rychlosti 28 uzlů.

Třída Iver Huitfeldt je třída protiletadlových fregat dánského královského námořnictva. Třídu tvoří celkem tři jednotky, zařazené do služby v letech 2012–2013.

Die Iver-Huitfeldt-Klasse ist eine Klasse Flugabwehr-Fregatten für die Marine des Königreiches Dänemark, die aus der Absalon-Klasse abgeleitet ist. Sie lösten die Schiffe der Niels-Juel-Klasse ab. Die Kosten pro Schiff betrugen 325 Millionen US-Dollar.


Ekologie.

Je vhodnou květinou pro lehkou písčitou a středně těžkou, hlinitou půdu, která obsahuje jen málo živin. Půda může být kyselá, neutrální i zásaditá, důležitou podmínkou je však její dobré odvodnění, upřednostňuje spíše sucho než mokro. Na místech s výživnou a průběžně mírně vlhkou půdou vyrůstá rostlina do větší výšky a bývá rozložitější. Potřebuje dostatek slunce, ale na klima a nadmořskou výšku není příliš náročná. Období sucha dokáže dospělá rostlina přežít snížením emise vodní páry z listů.  Ve své domovině se obvykle vyskytuje na horských pastvinách, prériích, horských svazích, opuštěných polích, podél silnic, železničních tratí, na překladištích, skládkách a na jiných místech, kde byla v nedávné minulosti půda často narušována. Patří mezi prvé rostliny, které takovéto stanoviště osídlují, někdy se stává vážným plevelem pastvin. V prvém roce vyroste ze semene bazální růžice a druhým rokem se z kořenového systému vyvine jeden nebo více květonosných lodyh. Kvete od června do září. Ploidie druhu je 2n = 12.

Popis.

Dvouletá až krátce vytrvalá bylina s lodyhou vysokou 40 až 100 cm, vyrůstající z hrubého kořene s mnoha bočními vláknitými kořínky. Lodyha je pevná, vzpřímená, bohatě rozvětvená, lysá, zelená, nažloutlá nebo nafialovělá. Je porostlá střídavými, jednoduchými, přisedlými listy s čepelí podlouhlou, kopinatou nebo podlouhle vejčitou, dlouhou 3 až 5 cm, širokou 1 až 3 cm a lodyhu mírně objímající. Listy jsou poněkud zkroucené, na vrcholu zašpičatělé, po obvodě jemně zubaté s tupými žláznatými špičkami a na povrchu žláznatě tečkované, na dotek jsou mírně lepkavé a mají výraznou střední žilku. V horní části lodyhy jsou listy menší, více podlouhlé a někdy bývají po obvode hladké. Po poranění rostlina silně mlečí.  Na konci lodyhy a jejich větví vyrůstají samostatně nebo v chocholíku polokulovité úbory 2,5 až 3,5 cm velké s mnohořadým zákrovem, květenství mívá 3 až 20 úborů se sytě žlutými květy. Lůžko úboru je ploché nebo jen mírně vypouklé, uprostřed jsou oboupohlavné květy s pětičetnou korunou srostlou do trubky. Po obvodě je 24 až 36 jazykovitých, samčích květů s podlouhlou, jasně žlutou ligulou až 10 mm dlouhou a 3 mm širokou, která je zakončena třemi malými zuby. Zákrov úboru má silně lepkavé, namodralé, čárkovité, nazpět silně ohnuté nitkovité zákrovní listeny uspořádané v pěti či šesti řadách. Květy obsahují dostatek pylu i nektaru a jsou opylovány hlavně včelami i čmeláky.  V opylených květech vznikají plody, což jsou nažky 2 až 4 mm dlouhé, šedé až světle hnědé, podélně rýhované, s chmýrem 3 až 6 mm dlouhým.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují semeny (nažkami), která se vysévají na podzim, při jarním výsevu se pro dobré vzklíčení doporučuje tříměsíční stratifikace v chladu. Během prvého roku po vzejití semen se vytvoří jen nízká listová růžice s několika listy, která vytvoří hluboký kořínek. Během druhého roku z kořene vyroste jedna nebo více světle zelených, květných lodyh. Na stanovištích se rostliny většinou samy ze semen obnovují.

Taxonomie.

Grindélie rozkladitá se v Severní Americe vyskytuje ve třech poddruzích: Nominátní poddruh "squarrosa" roste v celém areálu, ostatní poddruhy se vyskytují pouze ostrůvkovitě.

Význam.

Rostlina v současnosti slouží hlavně jako okrasná bylina nenáročná na substrát i klimatické podmínky. Obsahuje saponiny, oleanolové a grindelové kyseliny, pryskyřice, silice (borneol), flavonoidy třísloviny a mnohé minerální látky. V Americe byla dříve používána v léčitelství, má zklidňující a protikřečové účinky, snižuje srdeční frekvenci a podporuje při léčbě uvolňování hlenů a jejich vykašlávání, ceněna je hlavně při léčbě bronchiálního astmatu. Z listů a kvetoucích stonků se připravuje roztok používaný v homeopatii. Z kvetoucích úborů a nezralých plodů se získává žluté a zelené barvivo, listy jsou vhodné též k léčbě kožních ekzémů a popálenin. Grindelia squarrosa je schopná extrahovat z půdy selen.

Grindélie rozkladitá ("Grindelia squarrosa") je okrasná dvouletá rostlina vysoká až 1 m, která v letních měsících květe žlutými květy sestavenými až do 20 úborů. Pochází ze Severní Ameriky, kde roste od jihu Kanady přes většinu území Spojených států až po střední Mexiko. Je pravděpodobné, že před rozsáhlým severoamerickým rozšířením se vyvinula na území Velkých planin a oblastí Skalnatých hor, kde se dosud vyskytuje do nadmořské výšky 2500 m n. m.

Grindelia squarrosa ist eine Pflanzenart aus der Gattung "Grindelia" in der Familie der Korbblütler (Asteraceae). Sie gedeiht in den Steppen der Great Plains. Sie ist vor allem wegen ihres Harzes bekannt, das von den amerikanischen Ureinwohnern als Heilmittel verwendet wurde und in der Homöopathie eingesetzt wird. Der Gattungsname ehrt den deutsch-baltischen Arzt, Apotheker und Botaniker David Hieronymus Grindel (1776–1836).


Předpoklady vzniku prožitků blízké smrti.

Naše mozková aktivita se na elektroencefalografu neprojevuje, náš oběhový a dýchací systém nepracuje. Tento stav nazýváme klinická smrt. Přesto se věří tomu, že prožitek blízkosti smrti může prožít každý člověk různého věku, pohlaví, národnosti, etnika. I když ve většině případů jsou prožitky blízké smrti spojovány s příjemnými pocity, objevují se i popisy pocitů negativních. Olaf Blanke prokázal, že pocit opuštění fyzického těla a vznášení se v prostoru lze vyvolat stimulací mozku elektrodou. Jiné příznaky prožitků blízké smrti mohou mít původ také v podvědomém vnímání podprahových zážitků ("subliminal message"), obzvláště z prostředí tradičních a náboženských praktik. V některých nemocnicích USA, Kanady a Spojeného království pokračuje dlouhodobý experiment s pomocí utajených obrázků, jenž může s jistotou potvrdit nebo vyvrátit mystickou podstatu zážitků z klinické smrti. Dosud nebyl zaznamenán pozitivní případ.

Výzkum.

Prvním badatelem zabývajícím se touto tematikou je Raymond Moody, který vystudoval filozofii na University of Virginia, kde získal doktorát (1969), také získal doktorát z psychologie na University of West Georgia, kde se později stal profesorem. V roce 1976 mu byl udělen titul M.D. z Medical College of Georgia. V knize "Život po životě" (Life after life), poprvé vydané v roce 1975, uveřejnil zprávu o kvalitativní studii, ve které vyzpovídal 150 lidí, kteří měli tento zážitek. Publikoval dalších jedenáct knih, z nichž poslední se jmenuje "Doteky věčnosti" (Glimpses of eternity) a zabývá se v ní „zážitky sdílené smrti“, zážitky, které mají například lidé u lůžka umírajícího. Českým klubem skeptiků SISYFOS mu byla udělena za rok 2010 negativní cena Bludný balvan za pseudovědeckou interpretaci zážitků blízkosti smrti.  Výzkumem prožitků blízké smrti (NDE) se zabývá Division of Perceptual Studies na University of Virginia, založená Ianem Stevensonem, který se proslavil svým výzkumem možností reinkarnace, který je taky jedním z primárních zaměření této divize, stejně jako výzkum prožitků blízké smrti.  Dalším významným badatelem je Jeffrey Long, onkolog, který v knize "Dôkazy" o "živote" po "smrti" publikoval výsledky dosud nejrozsáhlejšího výzkumu od 613 lidí, kteří prožili tento zážitek. Také založil Nadaci na výzkum prožitků blízké smrti (Near Death Experience Research Foundation - NDERF) a její webovou stránku, kde je také dotazník pro lidi s tímto zážitkem a mnoho popsaných prožitků.  Dr. Eben Alexander je dalším vědcem, neurochirurgem, který sám tento zážitek prožil a popsal ho v knize "Jaký je život po životě."" "Na tuto knihu napsal svou reakci skeptik Sam Harris.  Dalšími badateli jsou například Paul Perry, Bruce Greyson, Kenneth Ring, Pim van Lommel či Sam Parnia.  Sam Parnia je autorem studie Awareness during resuscitation (AWARE), která se mimo jiné snažila oveřit, zda při zástavě srdce může dojít k ověřitelnému mimotělnímu zážitku. Za tímto účelem byly do místností, ve kterých byla pravděpodobná zástava srdce, umístěny neobvyklé "terče" viditelné pouze z vyvýšené pozice. Podobné pokusy proběhly už dříve, ale většinou s nepříliš velkým vzorkem pacientů, který vedl k tomu, že buďto nikdy nedošlo k prožitku blízké smrti s mimotělním zážitkem, nebo se většinou odehrály v místnosti, která nebyla adekvátně vybavena neobvyklými předměty. Stejný problém potkal i studii AWARE, z přibližně 2 tisíc pacientů, kteří utrpěli zástavu srdce, se našel jediný, který měl mimotělní zážitek a byl schopen jej popsat (přes 80% pacientů nepřežilo nebo nemohlo být vyslechnuto, a pouze 9 mělo "klasický" prožitek blízké smrti, někteří další popisovali různé, většinou nesourodé prožitky). Tento pacient však byl schopen přesně popsat celý průběh resuscitace i poznat doktory, kteří ho oživovali. Parnia ze studie vyvodil, že vědomí (duše, psyché, já apod.) není zničeno bezprostředně po smrti,alespoň několik minut pokračuje (netvdil, že má důkaz posmrtného života, neboť podle něj může vědomí zmizet "dodatečně") a že případ mimotělního zážitku (byť jediný) minimálně dokazuje, že tyto fenomény zasluhují důkladné prozkoumání. V současné době probíhá studie AWARE 2, která má být dokončena v září 2020.  Problematikou prožitku blízké smrti se též zabývá psychiatr českého původu, průkopník transpersonální psychologie profesor Stanislav Grof.

Zážitky následující po prožitku blízké smrti.

Někteří lidé popisují rozsáhlejší prožitek blízké smrti, tvrdí že během něj, nebo bezprostředně po něm se také dostali do nebe, kde se setkali s Ježíšem či Bohem, nebe popisovali jako místo, kde je nedotčená příroda, bez jakýchkoliv známek poškození, například stromy a rostliny dle jejich svědectví nevykazují žádná fyziologická poškození jako usychání, nebo pošlapaná tráva a stejně tak lidé v nebi, bez ohledu na věk a stav ve kterém opustili zemi, mají zdravé a mladé tělo.  Tito lidé také popisují, že v nebi zažili stav, kdy je vše řízeno myšlenkami, například telepatická komunikace (tzv. komunikaci přenosem myšlenek mezi dvěma lidmi, bez nutnosti mluvení) a schopnost zhmotňovat svoje myšlenky, když si například přáli něco (například přemístit se, zohnout se a dokonce vytvářet plnohodnotné hmotné věci tím, že si je pouze představí v mysli nebo na ně pomyslí).  Popisována jsou také nebeská města, s nádhernými budovami pestrých barev a tvarů s oddělenými obytnými zónami, s vlastním domem pro každou duši, které si každá duše upraví podle svých představ. Nebe je dle svědectví těch co prožili blízkost smrti rozděleno do několika úrovní, podle duchovní vyspělosti duší, které tam přicházejí, a podle jejich zájmů. Přičemž měřítkem vyspělosti je především jejich schopnost lásky k druhým. Ti co se vrátili tvrdí, že nejlepší co by se mělo na zemi dělat, je vytvářet nové hodnoty a především, snažit se k druhým chovat co nejlépe.  Nebe je údajně místo, kde se shledávají lidé po smrti a kde mají možnost žít podle svých představ, a pobývají zde mezi svými reinkarnacemi na blíže nespecifikovanou dobu, a po tělesné smrti se sem vrací s novými poznatky a zážitky. Země slouží údajně jako jedna velká škola, kde se duše učí a detaily dalšího života (kým a kde kdo bude) je údajně dokonce možno si podrobně naplánovat a připravit, načež k reinkarnaci dochází po tom co duše svojí další reinkarnací a detaily svého dalšího dalšího života odsouhlasí.  Také procházejí přezkumem života, kdy však nejsou nikým, kromě sebe souzeni, při posuzování jsou komentovány jejich jednotlivé akty a sami mají možnost prožít bolest či štěstí, které udělali druhým, navíc se jim vracejí vzpomínky na minulé životy a mají možnost si je kompletně zpětně prohlédnout, protože každá sekunda jejich života a každá jejich myšlenka i během pozemského života je zaznamenaná. krom toho také mají všichni přístup ke všemu vědění a všichni znají své myšlenky, což však znamená, že v nebi jsou duše těmi, kým doopravdy jsou.

Skeptický pohled.

Podle skeptiků však nejde o nic nepřirozeného ani patologického, ale jen o projev aktivace některých oblastí mozkové kůry, ke které dochází z nejasných důvodů ve chvílích sníženého nebo oslabeného vědomí. Mimotělové zážitky lze totiž vyvolat i uměle stimulací mozkových center elektrickými impulsy, a to v oblasti závitu gyrus angularis, ležícího na hranici pravého spánkového a temenního laloku mozku. Nejde tedy, jak se domnívají esoterici, o potvrzení dualistické koncepce lidského těla fyzického a duchovního, těla a duše, která by mohla existovat nezávisle na těle fyzickém.

Prožitek blízké smrti také Zážitek blízké smrti (z anglického "Near Death Experience - NDE") je psychologický fenomén osobních zážitků spojených s blížící se smrtí. Obsah a rozsah popisovaných zážitků je široký a individuálně různý, vykazuje však společné schéma, například opuštění vlastního těla, přehrání filmu vlastního života jako návrat do minulosti s detailními vzpomínkami a emocemi, zážitek cesty tunelem k bariéře, bráně, nebo k řece, také setkání s již zemřelými příbuznými. Často bývá popisováno setkání se světelnou bytostí a neverbální komunikace s ní, při kterém bývá prožíván pocit neobyčejně silné lásky. Jsou zaznamenány příběhy ateistů, kteří se po takovém zážitku začnou více zajímat o duchovní aspekty života, náboženství a filozofii. Prožitky blízké smrti jsou pokládány některými věřícími za důkaz existence duše a života po smrti.

Der Begriff Nahtoderfahrung oder Nahtod-Erfahrung (NTE) beschreibt ein breites Spektrum an tiefgreifenden persönlichen Erfahrungen, die häufig von Menschen gemacht werden, die sich in einer lebensbedrohlichen Situation befunden haben, ein Umstand der zur Begriffsbildung beigetragen hat. Im Verlauf der Jahre haben Forscher eine Reihe von Elementen und Gefühlen identifiziert, die typisch für Nahtoderfahrungen sind, dazu gehören u. a.: die Erfahrung eines bewussten Seins ohne physischen Körper, Tunnel-, Licht-, Jenseits- und Weltraumerfahrungen, Gefühle von Liebe, Frieden, Geborgenheit und Schmerzlosigkeit und in wenigen Fällen von Angst und Bedrängnis. Einige Betroffene berichten auch von Begegnungen mit Wesen und verstorbenen Angehörigen, mit denen sie kommunizieren. Die Bandbreite der Erklärungen, die für dieses Phänomen angenommen werden, reicht von wissenschaftlichen bis hin zu spirituellen Ansätzen. Nahtoderfahrungen werden unabhängig von der Weltanschauung in fast allen Kulturen der Menschheit erwähnt.


Osobní život.

Hotz vyrůstal v Glen Rock v americkém státě New Jersey. Studoval na Bergen County Academies v oboru AEDT (Academy for Engineering and Design Technology). Hotz je také absolventem programu Talentovaná mládež v Johns Hopkins centru. Později chvíli studoval na Rochester Institute of Technology obor biotechnologie a bioinformatika, ale krátce na to školu opustil.

Hacknutí iOS zařízení.

Hotz, dle jeho blogu, vyměnil svůj odemknutý 8 Gb iPhone s Terry Daidonem, zakladatelem společnosti Certicell, za Nissan 350Z a tři 8 Gb iPhony. Hotz řekl, že chtěl telefony dát dalším členům svého týmu, kteří se podíleli na vytvoření hacku. Jeho hardwarová metoda odemčení přístroje byla nahrazena softwarovou, která nevyžaduje rozmontování samotného přístroje. Hotz vytvořil softwarové k odemčení nového bootloaderu verze 4.6 které bylo dříve možné pouze hardwarovou cestou. 3. července 2009 oznámil Purplera1n, první veřejný software pro jailbreak iPhone 3GS.  13. října 2009 Hotz zveřejnil Blackra1n, jailbreak pro všechny telefony iPhone a iPod Touch. Jediná nevýhoda byla, že na přístroje iPod Touch třetí generace byla potřeba tzv. tethered jailbreak (jailbreak fungoval jen do vypnutí/resetování přístroje, pak se musel provést znovu). 30. října Hotz zveřejnil Blackra1n RC2, update jeho předešlé utility. Tato verze umožňovala jailbreak i uživatelům MC Model iPod Touch 2G (8 Gb iPod Touch třetí generace) a iPhone 3GS s novým bootroomem (pouze tethered jailbreak). O den později Hotz oznámil blížící se zveřejnění Blackra1n RC3, verze obsahující utilitu blacksn0w, umožňující odblokování všech iPhone zařízení používajících blackra1n.  V březnu roku 2010, Hotz vytvořil webovou stránku pro jeho nejnovější jailbreak, limera1n. O tři měsíce později na svém twitter účtu uvedl, že již neplánuje vývoj dalšího jailbreak softwaru. Lidem kteří čekali na další verzi, řekl, aby se zaměřili na Spirit, aktuální program pro 3.1.x jailbreak. Další měsíc však uvedl, že byl schopný odemknout iPhone 4 běžící na iOS verze 4.0. Jako důkaz poskytl fotografii přístroje se spuštěným softwarem Cydia. 13. července 2010 oznámil definitivní konec vývoje jakéhokoli jailbreaku, s odůvodněním že už to není taková zábava jako bývala, a že lidé berou až moc vážně to co dělá a co sám dělal jenom pro rozptýlení.  8. října 2010 Hotz potvrdil zveřejnění nové utility, plánované na 11. října. Také ukázal fotografii utility limera1n spuštěné na iPhone 3GS, iPod Touch čtvrté generace, iPhone 4 a iPad. O den později vydal limera1n Beta 1 - bez podpory pro iPhone 3GS (kvůli potížím s bootroom). To odložilo vydání Greenpois0n. Na webu o limera1n uvedl, že to udělal proto, aby se Chronic Dev team zaměřil na jailbreak Apple zařízení páté generace. Později zveřejnil další tři beta verze, s podporou iPhone 3GS s dalšími opravami a vylepšením stability. Dne 11. října zveřejnil finální verzi jeho jailbreaku (RC1b). O dva týdny později vydal také verzi pro Mac OS.

Hacknutí Sony Playstation 3.

Na konci roku 2009 Hotz oznámil své zásluhy na hacknutí Sony Playstation 3, konzole, která byla považovaná za jedinou úplně uzamčenou a zabezpečenou. Hotz založil blog, kde dokumentoval výsledky své práce a o pět týdnů později, 22. ledna 2010, oznámil, že úspěšně prolomil ochranu přístroje a získal tak přístup pro čtení a zápis do systémové paměti a hypervisor přístup k procesoru. Hotz také uvedl, že jeho práce by mohla povolit homebrew aplikace a PlayStation 2 emulaci (funkce, které Sony odstranila z novějších verzí konzole z důvodu snížení výrobních nákladů). O pár dní později Hotz svůj patch zveřejnil. Byl proveden na původním firmware (OFW) 3.15, který svým kódem předělal na 3.15 CFW, neboli custom firmware. Vyžaduje to podporu jiných operačních systémů na přístroji a obsahuje modul Linux Kernelu pro získání hypervisor přístupu přes sběrnici. Poté uvedl, že Sony bude mít pravděpodobně problém s opravou jeho patche. Na konci března 2010 Sony odpověděla oznámením vydání firmware updatu, který by odstranil podporu více operačních systémů ze všech zařízení, funkce, která už chyběla na novějších slim verzích konzole. Následně Hotz oznámil plány pro další custom firmware, umožňující podporu Linuxu a dalších operačních systémů pro PlayStation Portable.  7. května 2010 zveřejnil na internetu video dokazující jeho práci s vlastním custom firmwarem, které ukázalo PlayStation 3 spuštěné s funkcí OtherOS, zapnuté na firmwaru verze 3.21. Svůj vlastní firmware pojmenoval 3.21OO a zmínil, že by mohl fungovat i na novějších, slim verzích Playstation 3. Nezmínil však, jestli pracoval i na custom verzi firmware verze 3.41 (nakonec nebyla nikdy vydána). V červnu téhož roku na svém twitter účtu oznámil, že se již nadále nezabývá cracknutím Sony PlayStation 3. Na začátku roku 2011 zveřejnil na svém webu klíče k PS3, které byly později díky nátlaku Sony odstraněny. O týden později ukázal video kde běžely homebrew aplikace na Playstation 3, firmware verze 3.55 na základě objevu trhliny v zabezpečení, týmu fail0verflow. Dne 11. ledna 2011 Sony Hotze zažalovala. O pár dní později se Hotz objevil v televizi, kde vysvětloval proč odemkl PlayStation 3.

Žaloba od Sony.

Poté co Hotz zveřejnil klíč k odemčení konzole, Sony Hotze zažalovala. Následovně Hotz zveřejnil na Youtube video, ve kterém zpíval o "pohromě" pro Sony. Na základě tohoto videa si Sony vyžádala od sociálních sítí, včetně Youtube, IP adresy lidí, kteří navštívili Hotzovy stránky a zhlédli jeho videa. To se později vztahovalo pouze na ty uživatele, kteří zhlédli video a dokumenty o hacknutí PlayStation 3, stejně jako ti, kteří pod videem a články nechali komentáře.  PayPal umožnil Sony přístup k účtu Hotze a soudce případu dal Sony pouze povolení k prohlížení IP adres všech lidí, kteří navštívili Hotzův web geohot.com. V květnu 2011 Sony stáhla svojí žalobu za podmínky, že se Hotz už nikdy nebude zabývat hackováním jakéhokoli Sony přístroje.  Na konci stejného měsíce se hackeři nabourali do sítě Sony PlayStation a ukradli osobní informace 77 milionů uživatelů. Hotz popřel jakoukoli zodpovědnost za útok a řekl:"Provozování homebrew aplikací a obcházení zabezpečení na konzolích je fajn. Hackování něčí databáze a krádež uživatelských dat v pořádku není."

Současnost.

Dne 27. června 2011 bylo oznámeno, že Hotz začal pracovat pro Facebook, ačkoli podle článku CNET nastoupil již v květnu 2011, což později společnost potvrdila. Jeho role ve společnosti je však neznámá. Na začátku roku 2012 se objevily spekulace, že George Hotz společnost Facebook opustil a nadále již pro ni nepracuje.

George Francis Hotz (* 2. září 1989), na Internetu jako geohot, million75 nebo jednoduše mil, je americký hacker známý díky odemčení iPhone, který telefonu dovolil využívát jiné operátory, což bylo proti zájmu AT&T a Apple. Je také zodpovědný za hacknutí Sony PlayStation 3, za které ho společnost Sony později žalovala.

George Francis Hotz (* 2. Oktober 1989 in Glen Rock, New Jersey), auch bekannt unter den Pseudonymen geohot, "million75" oder "mil", ist ein US-amerikanischer Hacker. Er erreichte durch seine Exploits für das Apple iPhone, die PlayStation 3 und das iPad einen hohen Bekanntheitsgrad in der Hackerszene und bei bestimmten Nutzergruppen der jeweiligen Geräte. Mit den von Hotz geschriebenen Programmen können herstellerseitige Einschränkungen der Geräte umgangen werden ("Jailbreak"), so etwa die Sperrung des iPhone für Software von anderen Anbietern als Apple. Im Januar 2011 veröffentlichte er auf seinem Blog den vollständigen Root Key der PlayStation 3. Deren Hersteller Sony reichte daraufhin eine Klage wegen diverser Vergehen gegen ihn ein, unter anderem wegen Verletzung des Urheberrechts an der für die PlayStation verwendeten Software.


Nomenklatura.

Historie objevu.

V polovině 19. století byly popsány 3 druhy kiviů: kivi hnědý (Bartlett, 1851), kivi jižní (Shaw, 1813) a kivi Owenův (Gould, 1847). Britští a novozélandští ornitologové však zaznamenávali zkazky od Maorů a cestovatelů, že někde na západním pobřeží Jižního ostrova žije „gigantický“ kivi, který je vysoký „nejméně 3 stopy” a „velký jako krocan”. Francouzský ornitolog Jules Verreaux pouze na základě těchto nepřímých svědectví přiřadil dosud odborně nepopsanému druhu bionické jméno '.'je gramatický tvar latinského ", což znamená „největší”.  V létě 1870–1871 získalo museum Canterbury v Christchurchi kůže dvou kiviů, ze kterých bylo patrné, že by se mohlo jednat o nový druh. Ředitelem muzea byl tehdy Julius von Haast, který pověřil popisem kůží svého dobrého přítele a mecenáše muzea Thomase Pottse. Potts v roce 1872 publikoval článek, ve kterém kůže podrobně popsal a zařadil je do nového druhu, který nazval na počest svého přítele'– kivi Haastův. Pojmenování'bylo v souladu s názorem Waltera Bullera rezervováno pro onen obří, dosud neobjevený druh ještě většího kiviho. Časem se ukázalo, že tento velký kivi a kivi Haastův je tentýž druh. Možná proto, že odborná veřejnost byla v očekávání objevu mnohem většího jedince, dostalo se objevu kiviho Haastova jen malé odezvy.  Jednalo se o první druh kiviho, který byl popsán na Novém Zélandu. Předchozí tři druhy byly popsány v Anglii.  V roce 1875 australsko-německý botanik Ferdinand von Mueller poslal dva živé jedince z Melbourne do Velké Británie. Jeden z nich po cestě zemřel, druhý se přidal k existující skupině kiviů jižních a kiviů Owenových v zahradách Zoologické společnosti v Londýně. Není úplně jasné, jak se kivi Haastovi k Muellerovi dostali – je možné, že mu je poslal sám Julius Haast.

Evoluční vývoj.

Základní fylogeneze kiviů  Kivi Haastův se začal vydělovat jako samostatný druh zhruba před 5,8 miliony lety. Jeho nejbližším příbuzným je kiwi Owenův.  Kivi Haastův náleží do rodu kivi a monotypické čeledi kiviovití. Nejbližším příbuzným kiviovitých jsou gigantičtí ptáci z čeledi Aepyornithidae z Madagaskaru, dále australští emu a kasuárové. I když se původně předpokládalo, že kiviové jsou nejblíže příbuzní ptákům moa, moderní analýzy morfologie a DNA ukázaly pouze na vzdálenou příbuznost. Prapředek kiviů se vyvinul ještě v době, kdy byl Nový Zéland součástí Gondwany (asi před 82–85 miliony let).  Výsledky rozsáhlého výzkumu DNA pod vedením Paula Gardnera z University of Otago napovídají, že zatímco moa na Nový Zéland přiletěl a teprve poté přišel o schopnost létat, kiviové mohli být nelétaví už v době Gondwany a mohli tak na kontinent jednoduše přijít.  Maorský název kiviho Haastova je'či '. " v maorštině znamená „vysoký” či „dlouhý” a odkazuje k velikosti kiviho.

Popis.

Kivi Haastův je nelétavý pták. Jedná se o největšího zástupce kiviů. Měří 45–50 cm, samec váží průměrně 2,4 kg a samice 3,3 kg. Koncem podzimu, kdy dochází k vrcholnému období krmení, může samec vážit až 3 kg a samice až 4,3 kg. Tělo je hruškovitého tvaru s pozůstatky křídel schovanými pod jemným peřím, které spíše připomíná srst. Hlava je úzká, ocas úplně chybí. Slonovinový zobák je hladký a mírně zahnutý. Jeho délka je 85–130 mm, na jeho konci se nachází nenápadné nosní dírky. Kiviové jsou jediní ptáci na světě, kteří mají nosní dírky na konci zobáku.  Peří na hlavě a krku je tmavě šedé. Pod okem se nachází malá tmavá skvrna. Duhovka je černá. Přední část těla je většinou světle šedá, zadní část je kaštanová až žluto hnědá. Od hlavy dolů má nepravidelné hnědo-černé pruhy. Mezi nohama přechází barva peří ze šedé do žluto-hněda. Byli pozorováni jedinci, kterým chybělo pruhování a peří mělo šedou či zrzavou barvu. Nohy a prsty jsou tmavě hnědé, u některých jedinců spíše krémově bílé. Zbarvení drápů se liší – bývá bílé, šedé až černé a může se u místních populací lišit.  Pohlavní dimorfismus je nevýrazný. Samice je oproti samci o něco těžší a její zobák je o 20–40 mm delší. Juvenilní jedinci jsou prvních zhruba 20 měsíců výrazně menší než dospělí. Vedle velikosti se liší i zbarvením pruhů ve vrchních partiích, které jsou šedo-žluté a ne kaštanové jako u dospělých jedinců.  Kivi má velice dobrý sluch a čich.

Záměna.

Kivi Haastův je podobný kivi hnědému, avšak oproti němu má kratší zobák a nepravidelné pruhování. Je podobný též kivi Owenovu, avšak kivi Haastův je větší se světlejším peřím. Juvenilní jedinci kiviho Haastova a kiviho Owenova jsou v terénu prakticky k nerozeznání. Co se týče hlasového projevu kiviho Haastova, vedle ostatních kiviů může být zaměnitelné s křikem chřástala weky.

Ekologie a chování.

Kiviové tráví celý den ve svých norách. Začnou vylézat až zhruba půl hodiny po západu slunce, kdy ještě nenastala úplná tma. V této době dochází k prvním hlasitým hlasovým projevům. Kiviové po se po vylezení z nory protáhnou a začnou hledat potravu. Při pohybu lesem jsou velmi tiší a dokáží během noci urazit až tří kilometrovou vzdálenost. Vylézají v podstatě za každého počasí včetně bouřkových a větrných nocí, kdy většina ostatních nočních ptáků zůstává skryta. Za svítání se stahují zpět do svých nor. V létě během krátkých nocí to bývá o něco později, zhruba jednu hodinu po východu slunce.

Teritorium a nory.

Podobně jako ostatní kiviové, kivi Haastův je silně teritoriální pták. Zaznamenaná teritoria měla rozlohu 8–100 hektarů, nejčastěji kolem 25. Své teritorium je připraven agresivně bránit proti vetřelcům, zejména proti samcům z vlastního rodu. K bojům o teritoria dochází zřídka, avšak pokud k nim dojde, samci bránící teritorium se zjihne peří, samec sklopí zobák a se vší silou se rozběhne proti vetřelci. Byl zaznamenán případ, kdy kivi zaútočil ne jiného kiviho svými silnými drápy takovou silou, že mu rozsápal kůži a způsobil vážná vnitřní zranění, kterým napadený kivi za několik hodin podlehl.  Žije a hřaduje v norách, které jsou nejčastěji pod kořeny stromů nebo pod vegetací, občas v dutých kmenech spadlých stromů. Příležitostně si dokáže noru vyhloubit i sám. Nory jsou většinou okolo jednoho metru široké a půl metru vysoké. Mají několik vchodů. Kivi si dovnitř nanese mech a trávu, které tvoří tenkou přírodní podložku pro spaní a hřadování. Na svém teritoriu mívá až stovku nor, které každý den střídá. Pokud má partnera, kolem 40 % nocí tráví s ním.

Hlasový projev.

Kiviové mají nejvýraznější a nejhlasitější hlasový projev ze všech běžců. Kivi Haastův je zvláště hlučný druh kiviho. Julius von Haast o jeho hlučnosti prohlásil, že porovnávat hlasitost kiviho Haastova s kivi hnědým je jako porovnávat „hlas silného muže s dětským nářkem”. V bezvětří lze volání kiviho slyšet na kilometry daleko.  K hlasovému projevu dochází v noci, nejčastěji 2–3 hodiny po západu slunce. Kivi se projevuje typicky 5–20× za noc. Svým voláním dává najevo své teritorium a volání používá i ke komunikaci se svým partnerem.  Vokální projev samce a samice mají stejnou délku a mají podobný počet slabik. Slabiky se však liší v závislosti na pohlaví. U samce jsou delší a výše položené, u samice jsou charakteristické hlubšími tóny a mají větší šířku pásma. Podobný pohlavní dimorfismus hlasového projevu byl zaznamenán i u kiviho Owenova a kiviho hnědého.

Rozmnožování.

Kivi Haastův žije monogamně v dlouholetých svazcích, i když rozchody partnerů nejsou výjimkou. Pokud jeden z partnerů zemře, zbývající jedinec si začne hledat nového partnera.  Podobně jako ostatní kiviové, kivi Haastův klade jedno extrémně velké vejce, které váží kolem 20 % váhy samice. Proces tvorby vejce se však oproti ostatním kiviům značně liší. Zatímco samice kiviho hnědého a kiviho Owenova je nejtěžší koncem zimy, kdy dochází ke kladení vejce, samice kiviho Haastova je nejtěžší koncem podzimu, kdy vrcholí období krmení. Kivi Haastovi většinou žijí ve vysokých nadmořských výškách, kde je v zimě nedostatek potravy a samice přes zimu ztratí až čtvrtinu své váhy. V době kladení vejce je tak už poměrně chudá a slabá, avšak dokáže efektivně zmobilizovat zbytek svých sil a naklást jedno vejce. Pokud inkubace vejce selže nebo ho napadne predátor, nedochází k další snůšce až do příštího pářícího období. V tom se kivi Haastův liší např. od kiviho hnědého, který dokáže naklást až pět vajec během jednoho pářícího období. Pokud samice kiviho Haastova nemá na podzim dostatek potravy, koncem zimy nedochází ke kladení vejce.  Bílé vejce o rozměrech 124×77 mm je kladeno od července do prosince do jedné z kiviho nor, občas do husté vegetace. Samec sedí na vejcích přes den a zhruba polovinu noci, zbytek noci inkubuje samice. Inkubační doba trvá kolem 70 dní. Mládě se rodí opeřené a první týden zůstává v hnízdě. Mláďata jsou krátce po narození plně samostatná, tzn. začnou chodit a obstarávat si potravu samy. V prvních letech zůstávají v blízkosti svých rodičů, se kterými občas hřadují. S přibývajícím věkem s nimi hřadují čím dál tím méně a jejich nory se vzdalují od teritoria rodičů. Není úplně jasné, kdy mladí jedinci plně opouští natální teritoria, patrně to je po 4 a půl letech od narození nebo ještě později. Kivi se může dožít zhruba 50 let.

Potrava.

Živí se zejména bezobratlými živočichy, ovocem a rostlinami. V zimě se jedná převážně o larvy brouků a žížaly, v létě pojídá i cvrčky, wety, stonožky, pavouky a slimáky. Potravu získává především ze země a z tlejících kmenů stromů. Občas sbírá i spadlé bobule. Když se při přívalových deštích rozvodní řeky a raci začnou vylézat na břeh, aby unikli silným proudům, kiviové s oblibou pojídají i je.  Hledání potravy probíhá tak, že kivi v přikrčené pozici pomalu vykračuje lesem. Neustále přitom zapichuje do země a tlejících stromů svůj dlouhý zobák. Ten používá jako jakousi sondu, kterou propichuje zem, dokud neucítí pach živočicha pomocí nosních dírek na konci zobáku. Jakmile lokalizuje svou oběť, opatrně ji zobákem vytáhne ze země a spolkne. Větší živočichy nejprve rozkouše a až poté pozře. Pokud má kivi problém vytáhnout tvora ze země, je schopen svým zobákem vyhrabat díru až 10 cm širokou a 15 cm hlubokou, aby se k němu dostal.  Počátkem 21. století podnítila ornitoložka Susan Cunningham výzkumy zobáků kiviů a jejich smyslu pro vibrace. Cuningham přišla na to, že kiviům pomáhá při lokaci potravy i další smysl, kterým je schopnost zaznamenávat i sebemenší vibrace způsobené pohybem hmyzu. Kivi vnímá tyto vibrace pomocí „senzorů” umístěných na konci zobáku. Je dokonce možné, že je tento smysl při lokaci potravy důležitější než čich. Podobný smysl byl popsán i u ptáků z čeledi slukovití. Ti jsou však jen vzdálenými příbuznými kiviů a spíše se bude jednat o příklad konvergentní evoluce.

Rozšíření a populace.

Původní areál rozšíření je poměrně složité určit. Historické zmínky o kivim Haastovu jsou sporadické a z těch existujících není zcela jasné, o jaký druh kiviho se jednalo. Fosilní nálezy, které by mohly pomoci určit původní rozšíření kiviů, nebyly podrobně zkoumány. Nicméně z koster je stejně složité určit, zda se jedná o kiviho Haastova nebo kiviho hnědého, protože mezi kostrami obou druhů není podstatný rozdíl.  Lze usuzovat, že kivi Haastův byl v minulosti rozšířen i v nížinatých oblastech severní části Západního pobřeží, v severozápadním Canterbury a v Tasmanu. Odhaduje se, že vymizel nejméně ze 30 % oblastí svého původního rozšíření, především z nížin. I tak představují kivi Haastovi populaci, která byla nejméně dotčená příchodem lidí na Nový Zéland. Ostatní kiviové zaznamenali po lidském osidlení mnohem drastičtější úbytky v rozšíření a např. kivi Owenův na obou hlavních ostrovech nedlouho po příchodu lidí úplně vyhyul.  Dnes se kivi Haastův vyskytuje hlavně ve vyšších polohách, izolované populace nižších poloh jsou spíše výjimkou. Obývá poměrně širokou škálu lesnatých, křovinatých i travnatých oblastí. Vedle vysoko položených vlhkých pabukových lesů to jsou hlavně podokarpové porosty středních výšek a občas i pobřežní trsnaté a křovinaté oblasti. Největší hustota výskytu kiviů bývá v podmáčených pabukových lesích pokrytých tlustými vrstvami mechů a lišejníků. Kiviové byli v minulosti spatřeni i při okrajích dobytkářských farem. Vyskytují se v nadmořských výškách do 1500 m n. m., nejčastěji mezi 700–1100 m n. m.  Kivi Haastovi jsou rozšířeni ve třech hlavních oblastech: v pohoří Paparoa, od severozápadu Nelsonu (zhruba od Heaphy Track) po severní hranici řeky Buller u Westportu, a v Jižních Alpách od řeky Hurunui po národní park Arthur's Pass. Malá populace kiviů Haastových se nachází i v národním parku Nelson Lakes.  Celková populace kiviů je k roku 2020 odhadována na 15 000 jedinců.

Ohrožení.

Hlavní hrozby pro kivi Haastovy představují úbytek původních pralesů, motorová vozidla, predace ze strany introdukovaných hranostajů, psi a pasti na kusu liščí. Počet kiviů zabitých auty či vlaky je jen malý. Předpokládá se, že populace ve vyšších polohách je stabilní a populace v nížinách je na ústupu vlivem predace ze strany hranostajů. Předpokládaný úbytek celkové populace je 2 % ročně.  Kivi Haastovi jsou oproti ostatním kiviům poměrné málo dotčení a v některých oblastech stále ještě hojně rozšíření. Oproti ostatním kiviům mají totiž dvě klíčové výhody:  Kivi Haastovi si dosud vyžádali jen málo pozornosti ze strany vědců a ochránců přírody. Důvod je ten, že mají poměrně rozsáhlý areál rozšíření a populace ve vyšších polohách neklesá. Ochránci dosud věnovali svou pozornost především kritičtěji ohroženým druhům kiviů.  Potencionální hrozbu pro kivi Haastovy představuje také to, že se vyskytují pouze na novozélandské pevnině. Všechny ostatní druhy kiviů i většina dalších novozélandských endemitů (např. pokřovník alpínský či pištec žlutý) byly přemístěny na ostrovy bez predátorů, kde založili nové populace.

Ochrana.

Department of Conservation klasifikuje populaci kiviho Haastova za národně zranitelnou, což je nejnižší stupeň tříbodové stupnice ohrožení. Jako zranitelného ho hodnotí i organizace BirdLife International.  Častým typem ochrany ptáků na Novém Zélandu bývá jejich reintrodukce do míst, kde předtím vyhynuli, případně přemístění části populace na menší ostrovy bez predátorů. V roce 1915 došlo k prvnímu pokusu o translokaci kiviů Haastových. 19 jedinců bylo převezeno na ostrov Little Barrier. Populace se však neuchytila. V létě 2004/2005 došlo k translokaci 10 kiviů k jezeru Rotoiti v národním parku Nelson Lakes. I přes občasné útoky psů se populaci daří docela dobře, k roku 2015 čítala 29 jedinců.  V letech 2018–2028 probíhá zotavovací program pro všechny kiviovité pod patronací Department of Conservation. Pro kivi Haastovy jsou jedním z hlavních cílů větší geografické rozšíření populace, plošná kontrola predátorů pomocí pesticidu 1080 a převrácení 2% ubývajícího populační trendu na 2% nárůst.  K roku 2020 je pod aktivním managementem kolem 12 % populace. Management zahrnuje především kontrolu predátorů pomocí pastí a pesticidu 1080. V menší míře se jedná i o management populace pomocí programu NestEgg. Princip programu spočívá v tom, že se kiviho vejce vyjme z hnízda, inkubuje v chovném zařízení a juvenilní jedinec se vypustí zpět do přírody. Nicméně i když je tato taktika výborná na podporu populace u jiných ptáků (např. kachny měkkozobé), u kiviho Haastova se ukázala jako neefektivní.  U místních populací, kde dochází k aktivnímu managementu, byl zaznamenán meziroční 7% populační nárůst počtu jedinců.

Vztah k lidem.

Kiviho je velmi těžké spatřit a je „mnohem častěji viděn než slyšen”. Důvody jsou ty, že kivi je aktivní hlavně v noci, je poměrně plachý a jeho habitat je většině lidem těžko přístupný. Spíše se tak lidé setkávají pouze se znaky přítomnosti kiviho jako je peří, stopy v bahně nebo jeho noční křik. Následkem extrémnějšího habitatu než u ostatních kiviů a relativní stabilností populace se jedná o nejméně studovaný druh kiviů.  Maorové cenili všechny druhy kiviů pro jejich jemné peří, které používali k výrobě plášťů zvaných "kahukiwi". Kiviové pro ně představují "taongu" („posvátný klenot”), ke kterému mají silné spirituální, historické a emoční pouto. V zákonu "Vyrovnání pohledávek mezi Britskou korunou a kmenem Ngāi Tahu" z roku 1998 byl tento speciální vztah legislativně vyjádřen ("", příloha 97). V praxi to znamená hlavně větší důraz na ochranu kiviů ze strany britské koruny a konzultace místních kmenů ("iwi") při plánování managementu ochrany.

Kivi Haastův ("", či ) je nelétavý noční pták z rodu kiviů, který se endemitně vyskytuje pouze na Jižním ostrově Nového Zélandu. Jedná se o největšího zástupce kiviů. Jeho celková populace se odhaduje na 15 000 jedinců.

Der Haastkiwi oder Große Fleckenkiwi ("Apteryx haastii") ist eine nachtaktive Kiwiart, deren ursprüngliches Verbreitungsgebiet sich seit der Besiedelung Neuseelands durch europäische Siedler deutlich verkleinert hat und die nur noch in drei kleinen Gebieten im Nordwesten der Südinsel vorkommt. Seinen Namen erhielt er nach dem aus Deutschland stammenden neuseeländischen Naturforscher Julius von Haast.