Původ.

Pocházela z rodu Bourbonů, byla dcerou krále Karla III. Španělského a jeho manželky, princezny Marie Amálie Saské.  Světlo spatřila již jako páté dítě neapolsko-sicilského královského páru a také pátá dcera, ze starších sester se však dospělosti dožila pouze o rok starší Marie Josefa. Roku 1759 se její otec stal španělským králem a rodina se přestěhovala do Španělska.  Postupem času se rodina rozrostla ještě o dalších osm děti, mezi nimiž byl i příští španělský král Karel IV. a král neapolsko-sicilský Ferdinand I. (zakladatel vedlejší větve Bourbon-Obojí Sicílie a otec budoucí rakouské císařovny Marie Terezy).

Sňatek a další život.

Dne 16. února 1764 uzavřela sňatek "per procurationem" (v zastoupení) v Madridu s arcivévodou Leopoldem, druhým synem císaře Svaté říše římské Františka Štěpána Lotrinského a jeho manželky, české a uherské královny Marie Terezie. Leopold byl dědicem Toskánského velkovévodství.  Marie Ludovika a Leopold se poprvé setkali o rok později 5. srpna, kdy uzavřeli v Innsbrucku oficiální sňatek. O pár dní později (18. srpna) František Štěpán zemřel a oba mladí manželé se stali toskánskými velkovévody, přestěhovali se proto do Florencie, kde prožili následujících pětadvacet let života.  Po smrti císaře Josefa roku 1790 se jeho právoplatným nástupcem stal bratr Leopold a po jeho boku Marie Ludovika císařovnou Svaté říše římské a královnou českou a uherskou atd. Celá rodina se přestěhovala do Vídně, kde oba manželé krátce po sobě zemřeli v roce 1792. Pochováni jsou v kapucínské kryptě ve Vídni. Dědicem trůnu se stal jejich syn František.

Potomci.

Svému manželovi porodila za sedmadvacet let manželství 16 dětí:

Externí odkazy.

Marie Ludovika (Luisa) Španělská (24. listopadu 1745 Portici (Kampánie) – 15. květen 1792 Vídeň) byla císařovna Svaté říše římské (1790–1792), královna česká a uherská, velkovévodkyně toskánská (1765–1790) a infantka španělská.

María Ludovica von Spanien (spanisch: "María Luisa de Borbón") (* 24. November 1745 in Portici; † 15. Mai 1792 in Wien) war eine Tochter Karls III. von Spanien (1716–1788) und der Maria Amalia von Sachsen (1724–1760). Sie war durch Geburt eine Infantin von Spanien sowie als Gemahlin Leopolds II. (1747–1792) von 1765 bis 1792 Erzherzogin von Österreich, von 1765 bis 1790 Großherzogin der Toskana sowie von 1790 bis 1792 Kaiserin des Heiligen Römischen Reiches und Königin von Böhmen, Kroatien und Ungarn.


Výzva k zadání hesla.

Nejjednodušší formou "challenge-response" je případ, kdy uživatel počítače při autentizaci zadá své uživatelské jméno a počítač ho vyzve k zadání správného hesla. Pokud se zadaná dvojice jména a hesla neshoduje s uloženými informacemi, k autentizaci nedojde a přístup je uživateli odepřen.  Tímto způsobem funguje například přihlašování k počítači, na kterém pracuje více uživatelů (tzv. víceuživatelský operační systém), kde je obvykle nutné data jednotlivých uživatelů chránit. Počítač tak zpřístupňuje data jen v rozsahu, ke kterým má uživatel oprávnění (například pomocí oprávnění v systému souborů). Stejně tak je výzva k vložení hesla uplatňována v architektuře klient-server.  Nevýhodou této metody je případ, kdy je uživatelské jméno a heslo přepravováno na delší vzdálenost (např. pomocí počítačové sítě), protože třetí strana může komunikaci odposlechnout (viz Man in the middle) a následně využít k neoprávněné autentizaci (Replay attack). Řešením může být použití jednorázových hesel (heslo lze použít pro autentizaci jen jednou) nebo využití soli, případně nějaké šifry (viz níže).

Využití hashe.

Aby nebylo možné uložená hesla jednoduše zjistit, jsou často místo nich ukládány jen jejich hashe (tzv. otisky, např. MD5, SHA). Algoritmus výpočtu hashe je známý a proto na základě výzvy není druhou stranou posláno heslo ve své originální podobě, nýbrž pouze jeho hash vypočtený smluvenou funkcí. Strana, která si vyžádala heslo, pak získá pouze jeho otisk a ten porovná s otiskem, který má uložen. V případě shody je autentizace schválena.  Tato metoda nechrání přenášené heslo (v podobě hashe) před odposlechnutím (viz Man in the middle), avšak znesnadňuje krádež uložených hesel. Jsou-li hesla uložena jen v podobě jejich hashe, není z nich totiž možné snadno získat jejich vzory (ze kterých by výpočtem hashe vznikl žádaný otisk), protože výpočet hashe je jednosměrná funkce.

Využití soli.

Odposlechnutí komunikace a její následné využití k provedení neoprávněné autentizace je závažný problém. Nejjednodušším řešením je využití soli (pseudonáhodné číslo). Server, který generuje výzvu, přidá k žádosti i sůl a zároveň si toto náhodné zvolené číslo zapamatuje. Druhá strana při výpočtu odpovědi použije nejen dohodnutou hashovací funkci, ale aplikuje do výpočtu i sůl, která byla ve výzvě zaslána. Server po přijetí odpovědi nejprve aplikuje na své uložené heslo sůl, kterou si zapamatoval při generování výzvy. Pak porovná přijatou odpověď se svým výsledkem a v případě shody schválí autentizaci.  Použití soli umožňuje znesnadnit použití odposlechnuté komunikace, protože sůl je volena náhodně a každý její bit zvyšuje počet možných variant druhou mocninou – je-li sůl dlouhá 32 bitů, je možné vygenerovat 2 (4,294,967,296) možných výzev, a proto je málo pravděpodobné, že odposlechnutý hash (kombinovaný se solí) bude možné využít v dalším pokusu o autentizaci (server s vysokou pravděpodobností zvolí jinou sůl).

Využití kryptografie.

Metodu "challenge-response" je možné zabezpečit též pomocí kryptografie, například pomocí bezpečné Diffie-Hellman výměny klíčů.

Challenge-response (výzva-odpověď) je v informatice výměna informací mezi dvěma stranami komunikace, kdy jedna strana vyzve otázkou druhou stranu () k poskytnutí správné odpovědi (), aby mohlo dojít k autentizaci přístupu.

Das Challenge-Response-Verfahren (übersetzt etwa "Aufforderung-Antwort-Verfahren") ist ein sicheres Authentifizierungsverfahren eines Teilnehmers auf Basis von Wissen. Hierbei stellt ein Teilnehmer eine Aufgabe (engl. "challenge"), die der andere lösen muss (engl. "response"), um zu beweisen, dass er eine bestimmte Information (Shared Secret) kennt, ohne diese Information selber zu übertragen. Dies ist ein Schutz dagegen, dass das Passwort von Angreifern auf der Leitung mitgehört werden kann.


Použití písmene Ÿ.

Ve francouzštině.

Ve francouzštině se písmeno ÿ dává tam, kde je y součástí spřežky, ale když se y nahradí ÿ, tak se spřežka nečte jako spřežka (podobně jako u písmen Ï a Ë). Toto písmeno se používá zřídka, můžeme ho například najít v názvu města Freÿr v Belgii.

V němčině.

Písmeno Ÿ se v němčině již nepoužívá. Hojně se používalo například v rané nové horní němčině. V němčině se ÿ četlo jako a"j" (například slovo "frei" se psalo jako "frÿ"). V alemánštině se ÿ četlo jako "i". Dnes se ÿ používá v několika německých příjmeních (například: "von Croÿ", "Ferrarÿ", "Deboÿ", "Meÿer" a "Weÿer").

V klasické řečtině.

Vzácně se ÿ mohlo objevit též v klasické řečtině (například v perském jméně "Artaÿktes").

V maďarštině.

V maďarštině je písmeno ÿ zastaralé, y se používá pouze ve spřežkách (například "ny" se čte jako "ň", "ly" se čte jako "j"). Ÿ tady mělo stejnou funkci jako ve francouzštině, ÿ se četlo jako i. Například ve slově "hutÿra" (dnes psáno jako "hutira", "hutyra" by se četlo jako "huťra").

V nizozemštině.

Oficiálně se Ÿ v nizozemštině nevyskytuje, ale někdy se plete se spřežkou "ij" (čte se jako e"j"). Ÿ se však někdy napíše namísto "ij" v textech psaných rukou a velmi výjimečně také v dalších textech.

Další použití.

Písmeno ÿ má ve svém názvu americká metalová skupina Queensrÿche.

Unicode.

V Unicode mají písmena Ÿ a ÿ tyto kódy:  -Ÿ U+0178  -ÿ U+00FF

Další varianty Ÿ.

Kromě klasického Ÿ existuje ještě Ÿ s čárkou (Ÿ́).

Ÿ (minuskule ÿ) je speciální písmeno latinky. Skládá se z písmene Y a přehlásky. Používá se ve francouzštině, hauštině, jorubštině a malgaštině. V němčině, nizozemštině a maďarštině je písmeno Ÿ zastaralé.

Das Ÿ (Y mit Trema) bzw. ÿ ist ein seltener Buchstabe des lateinischen Schriftsystems im Deutschen, Französischen, Ngiemboon und Tlingit.


Život.

Peterův otec měl v Binningenu malou dílnu na opravy automobilů. A tak se už v dětství Peter zajímal o automobily. Po ukončení základní školy absolvoval praxi u firmy Vevey vyrábějící traktory. Poté se čtyři roky učil automechanikem u výrobce nákladních automobilů, firmy "Adolph Saurer AG" v Arbonu. V 17 letech postavil Peter z havarovaného vozu značky Fiat sportovní vůz s vlastním rámem a karosérií – "Monteverdi Special".  Po smrti svého otce převzal Peter jeho dílnu, kde uplatnil své znalosti a obchodnický talent. Dílna i obchod vzkvétal a Monteverdi se stal pro následujících 11 let prodejcem vozů značek Ferrari, Lancia a dalších. V období let 1965 až 1975 byl také oficiálním partnerem BMW.  Od roku 1952 vyráběl automobily pod vlastním jménem a o čtyři roky později zahájil výrobu závodních vozů pod značkou "Monteverdi Binningen Motors". Nejprve zkonstruoval vozy pro sérii závodů Formule Junior, které exportoval do mnoha zemí. Produkce vozů MBM se i nadále soustředila na spoRtovní vozy a vozy GT, vyráběné v malých sériích. Automobily si kupovali znalci a milovníci rychlých vozů ve Švýcarsku i zahraničí. Po výstavě v Londýně zájem o vozy Monteverdi velmi vzrostl. V roce 1961 zkonstruoval Monteverdi první švýcarský monopost pro závody Formule 1. Prostory dílny už však výrobě nevyhovovaly a firma musela rozšířit výrobní prostory.  Od roku 1966 se společnost věnovala opět vývoji exkluzivního vozu s velkým výkonem. Na podzim následujícího roku byl ve Frankfurtu představen úspěšný typ "Monteverdi High Speed 375S". Muselo následovat další rozšíření výrobních prostor, výroba tak byla přeložena do nově postavené továrny. V roce 1982 byla výroba vozů Monteverdi v Binningenu zastavena a přestavěné prostory továrny slouží od roku 1985 muzeu "Monteverdi Car Collection". Ve stejném roce vznikl i "Monteverdi Club".  V roce 1990 se Monteverdi ještě jednou pokusil vrátit do závodů Formule 1. Koupil tým Formule 1 "Onyx", poté co se Onyx dostal do finančních potíží. Jeho příspěvek však nedovedl odvrátit zánik této stáje. Na bázi připravovaného monopostu však vznikl úspěšný sportovní "Monteverdi Hai 650F1", poslední vyráběný typ značky.

Peter Monteverdi (7. června 1934, Binningen – 4. července 1998, tamtéž) byl švýcarský podnikatel, automobilový závodník a zakladatel firmy Monteverdi.

Peter Monteverdi (* 7. Juni 1934 in Binningen, BL, Schweiz; † 4. Juli 1998 ebenda) war ein Schweizer Privatrennfahrer, Autobauer und Gründer der Unternehmen MBM Automobile und Automobile Monteverdi.


Biografie.

Sandra Roelofs se narodila 23. prosince 1968 v Terneuzenu v Nizozemsku. Absolvovala studium na Ústavu cizích jazyků v Bruselu a na Mezinárodním institutu pro lidská práva ve Štrasburku.  V roce 1993 se ve Štrasburku seznámila s Michailem Saakašvilim, pozdějším gruzínským prezidentem, a v témže roce se oba přestěhovali do New Yorku ve Spojených státech amerických. Sandra Roelofs pracovala na Kolumbijské univerzitě a v nizozemské advokátní kanceláři. Na konci téhož roku Roelofs a Saakašvili uzavřeli sňatek. V roce 1996 se odstěhovali do Gruzie a Sandra Roelofs začala pracovat pro Mezinárodní výbor Červeného kříže a nizozemský konzulát v Tbilisi. V letech 1999 až 2003 přednášela na Státní univerzitě v Tbilisi, kde také pracovala na své disertační práci o jazykových aspektech francouzštiny v Belgii. Kromě rodné nizozemštiny ovládala Sandra Roelofs již tehdy nejen francouzštinu a angličtinu, ale také němčinu, ruštinu a gruzínštinu.  V roce 2005 vydala Sandra Roelofs autobiografickou knihu "De first lady van Georgië. Het verhaal van een idealiste" ("The Story of an Idealist").  Když její manžel jako exprezident a trestně stíhaný muž v roce 2013 Gruzii opustil, zůstala Sandra Roelofs zprvu bydlet v Tbilisi. Poté co byl jejich byt zabaven, uchýlila se i ona do zahraničí. Bydlí od té doby u svých rodičů v nizozemském Terneuzen, se svým mladším synem Nikolozem. Její starší syn Eduard studuje fyziku v USA. Ke svému manželovi se nepřipojila, ani když byl Saakašvili na Ukrajině jmenován guvernérem Oděské oblasti. V současnosti studuje na vysoké škole v Londýně obor zvaný "celosvětová zdravotní politika" ("Global Health Policy").

Charitativní činnost.

V roce 1998 Sandra Roelofs založila humanitární a charitativní nadaci SOCO, která na území Gruzie realizuje řadu aktivit v oblasti sociální, zdravotní a vzdělávací. Sandra Roelofs je ředitelkou této nadace. V roce 2007 stála u vzniku první rozhlasové stanice s výlučným zaměřením na vážnou hudbu na Kavkaze - rádio "„Muza“".

Sandra Elisabeth Roelofs (* 23. prosince 1968 Terneuzen, Nizozemsko) je nizozemsko-gruzínská aktivistka a diplomatka. Od 25. ledna 2004 do 25. listopadu 2007 a od 20. ledna 2008 do 17. listopadu 2013 první dámou Gruzie. Jejím manželem je bývalý gruzínský prezident Michail Saakašvili.

Sandra Elisabeth Saakaschwili-Roelofs (* 23. Dezember 1968 in Terneuzen, Niederlande) ist die Ehefrau des früheren georgischen Präsidenten Micheil Saakaschwili. Die promovierte Sprachwissenschaftlerin arbeitete als Radiomoderatorin und nahm mit ihrem Mann Repräsentationspflichten für Georgien wahr. Seit 2008 hat sie neben der niederländischen auch die georgische Staatsbürgerschaft.


Význam strategického řízení marketingu.

Strategické řízení marketingu je pro mnoho společností významnou konkurenční výhodou, neboť může výrazně zvyšovat úspěšnost společnosti na trhu. Je to dáno zejména tím, že strategie udává společnosti jasný směr dalšího směřování, což je nepochybně velmi důležitou skutečností. Většina společností má sice nespočet nápadů na podnikatelské příležitosti, nicméně společnost, která nemá jasně vymezený strategický směr, velmi snadno směřuje k realizaci všeho najednou a ve skutečnosti nezrealizuje téměř nic až do samotného konce.  V České republice strategické řízení marketingu stále nefunguje zcela dostatečně a to zejména u menších či středně velkých společností. I přesto, že strategický marketing a strategické řízení jsou klíčovými faktory dlouhodobé konkurenceschopnosti každé společnosti, existuje řada důvodů neuspokojivého stavu strategického řízení marketingu v ČR.  Nejčastějším důvodem je nedostatečné docenění významu strategického řízení pro udržení dlouhodobého úspěchu společnosti ze strany vlastníků či vrcholových manažerů. Velmi častou je i obava ze zavedení strategického plánu, zejména pak obava z jeho finanční a časové náročnosti. Dalším důvodem nevyužití strategického řízení ve společnosti může být rovněž všeobecná neochota a strach z prováděných změn, které by jistě byly nezbytnou součástí zavedení strategické řízení. V neposlední řadě může mít společnost obavy, že se zavedením strategického řízení a oficiálním stanovením strategií dojde k úniku citlivých informací v rámci vzájemné komunikace mezi manažery či zaměstnanci společnosti. Hlavním důvodem nedostatečného strategického řízení marketingu však nejčastěji je nedostatek znalostí, kdy marketingoví manažeři nevědí, jak strategické řízení marketingu správně uchopit.

Strategie obchodní značky jako součást strategického řízení marketingu.

Zvyšující se role strategického řízení marketingu v rozhodování společnosti je ovlivněno několika environmentálními změnami: Rychlý vývoj technologii vyžaduje výrazné změny produktového portfolio a nepřetržité analyzování trhu. Vzhledem k rozkouskování vyzrálých trhů a vzniku zákaznických skupin se specifickými požadavky je možná strategie tržního segmentování pouze na základě detailních informací. Strategický marketing obsahuje dvě části: strategické analýzy a strategická rozhodnutí. Koncepčně jsou pojmy značka a strategie vnitřně spojené. Značení je v podstatě strategickým rozhodnutím, které následuje napříč podnikovou strukturou k dosažení klíčových cílů. Při vytváření strategie značky se musí brát v úvahu, že tržní struktura je vždy dynamická, nikoliv statická. Pokud strategie značky nevezme v úvahu strategickou adaptaci na požadavky trhu a má pevné spojení ve vztahu historie a standardy značky, potom se společnost může dostat do situace, kdy je značka převálcována trhem a je překonána jinými značkami.  Cíle obchodní značky z pohledu strategického marketingu se soustředí na tyto prvky: Všechny aspekty principů strategického řízení marketingu se musí odrážet v celkové strategii obchodní značky. V opačném případě je velmi lehké vyvolat pocit zmatení ve vizuálním vnímání značky ale i vnímání jiných jejích aspektů. Strategie se soustředí a cílí na obchodní značku, připravuje nezbytné prostor pro marketingové řízení v procesu shromažďování výsledků ze souladu obchodní značky se spojenými aktivitami. Marketing je budování značky v myslích zákazníků. Pokud vybudujete silnou značkou, máte mocný marketingový program. V portfoliu značky je několik rolí, které současné značky mohou hrát: hvězdy, otazníky, dojné krávy, psi. Strategická značka je životně důležitá pro organizaci

Modely strategického řízení marketingu.

Neexistuje žádný ucelený rodokmen, který by zaznamenával vývoj marketingových strategií a jednotný pohled na to, co vše musí marketingová strategie obsahovat, a proto se rozlišuje několik modelů strategického marketingu podle jejich autorů:

Marketingové strategie podle Kotlera.

Pojetí marketingových strategií dle Philipa Kotlera je založeno na předpokladu, že marketingová strategie společnosti závisí na jejím postavení na trhu a velikosti tržního podílu v odvětví, ve kterém působí. Dle záměru společnosti se jedná o strategii tržního vůdce, vyzyvatele, následovatele a vyhledávače tržní mezery,.

Strategie tržního vůdce.

Tržním vůdcem je společnost, která má na daném trhu největší podíl. Tuto dominantní pozici se společnosti podařilo získat díky tomu, že na daný trh pronikla jako první. Většinou se jedná o společnost s dobrou pověstí na trhu, jejíž vůdcovství je v daném odvětví respektováno i ostatními subjekty. Strategickým záměrem vůdce může být udržení své dominantní pozice a ochrana stávajícího podílu na trhu vhodnými prostředky, které ztíží potenciální konkurenci vstup na trh a udrží současnou konkurenční výhodu. Při tomto defenzivním přístupu obrany stávajícího převažujícího podílu na trhu je nutné neustále inovovat nabídku produktů, mezery na trhu vyplnit vlastními výrobky, zamezit vstupu dalším konkurentů pomocí vytvoření vlastních bariér vstupu a neustále zvyšovat kvalitu výrobků a doplňkových služeb. Dalším strategickým záměrem dominantní organizace může být neustále zlepšování a další zvyšování podílu na stávajícím trhu nebo také snaha zvětšení celkového trhu za pomocí ofenzivního přístupu, který je založen na vývoji nových výrobku, jejich vyšší jakosti a výkonnosti či zlepšování veškerých služeb nabízených zákazníkům,.

Strategie tržního vyzyvatele.

Strategii tržního vyzyvatele využívají společnosti, které nejsou v postavení vůdce trhu, avšak na trhu se řadí mezi přední společnosti na druhém či třetím místě. Dosažení cíle, tedy zvětšení tržního podílu, je možné buď na úkor vůdce, nebo na úkor obdobných společností na trhu, které mají viditelné problémy či slabá místa. V případě úspěchu dojde k oslabení konkurence za účelem vlastního budoucího růstu. V rámci této marketingové strategie rozlišuje Kotler pět druhů strategií: strategie přímého útoku, strategie bočního útoku, strategie obklíčení, strategie obejití či strategie partyzánského útoku,.

Strategie tržního následovatele.

Záměrem mnoha společností není získání vedoucího postavení na trhu, ale respektování vůdce, jelikož konkurenční boj s vůdcem bývá velice těžký a nákladný a v případě neúspěchu může dojít k poškození obou stran. Tržní následovatelé nemají však automaticky nízké zisky či slabší účinnost marketingových aktivit, naopak mohou dosahovat vysokých zisků a dobrého jména na trhu. Následovatelé se snaží nejen imitovat produkty a marketingové aktivity vůdce trhu, ale v mnoha případech se výrazně snaží odlišit či vyniknout vyšší odborností, speciální kvalifikací, jedinečnými produkty, odlišnými servisními službami či vysokou kvalitou zboží. Kotler rozlišuje čtyři druhy strategií následovatelů: strategie napodobování (založená na imitaci sortimentu dominantní společnosti a na snaze o získání výhody na základě odlišení se od vůdce), strategie upravování (zahrnující modifikaci sortimentu vůdce či jeho zdokonalení), strategie skrytého konkurenta (založená na nelegálním prodeji napodobených produktů vůdce) a strategie parazita (vyplývající z napodobení sortimentu vůdce s minimálními změnami a jeho prodej za nižší ceny),.

Strategie obsazování tržních mezer.

Záměrem některých společností není obsluhovat celý trh, ale zaměřit se pouze na tržní mezery, které na trhu vyhledávají. Tato strategie je typická pro menší společnosti, které disponují speciální schopností nebo výhodou žádoucí a zajímavou pouze pro malou část trhu, a které jsou díky svým omezeným zdrojům a technologiím schopny obsluhovat pouze tuto malou část trhu. Pro větší podniky tato část trhu bývá nezajímavá,.

Porterovo kolo konkurenční strategie.

Jedná se o všeobecný koncept strategického řízení využívaný také v oblasti strategického řízení marketingu. Tento model říká, jak má být nastavena firemní strategie v závislosti na vybraných proměnných, kterými jsou: nabídka výrobků, cílové trhy, marketing, odbyt, distribuce, výroba, práce, výrobní vstupy, výzkum a vývoj a finance a kontrola. Model má jasně definovanou strukturu. Za nevýhodu se považuje používání pouze jedné strategie, která by nebyla dostačující pro účely větší firmy, jelikož je zde postrádána hierarchická struktura.  Ve středu kola jsou vytyčené cíle, kterých chce společnost dosahovat, označuje jejich specifické záměry, a kterými chce také konkurovat. Zbytek kola je tvořen operativními opatřeními (proměnné), jejichž prostřednictvím je usilováno o plnění stanovených cílů společnosti.

Marketingový plán.

Marketingový plán představuje soubor konkrétních opatřeních nutných pro úspěšnou realizaci marketingové strategie. Plány a cíle podniku jsou testovány a měřeny výzkumy trhu. Proto je důležité, aby každá strategie podniku měla měřitelný cíl.  Marketingové strategie jsou dynamické a interaktivní. Jsou vlastní každému podniku.

Marketingová strategie je taktický proces, jehož cílem je efektivní alokace omezených finančních prostředků podniku ke zvýšení prodeje a udržení si konkurenční výhody. Aby mohl být podnik úspěšný na trhu a mít větší tržní podíl, měla by se jeho marketingová strategie soustředit na zákazníka, tj. na uspokojování jeho potřeb, požadavků a očekávání. Marketingová strategie je v podstatě vyjádřením základních záměrů, jež se společnost snaží dosáhnout v dlouhodobém časovém horizontu v marketingové oblasti a to tak, aby na základě marketingových činností naplnila nadřazené obchodní cíle a rovněž dosáhla konkurenční výhody.

Der Begriff Marketingstrategie bezeichnet ein langfristig ausgerichtetes, planvolles Vorgehen zur Realisierung der Marketingziele im Rahmen eines Marketingplans. Dabei lassen sich drei Sichtweisen unterscheiden. Zum einen kann man die Marketingstrategie als eine von mehreren Funktionsstrategien wie zum Beispiel Produktions-, Forschung-, Personal- oder Vertriebsstrategie interpretieren. Nach der zweiten Sichtweise wird die Marketingstrategie mit der Unternehmensstrategie gleichgesetzt. Die dritte Sichtweise beschreibt die Marketingstrategie als die vorrangige oder dominierende Funktionsstrategie, nach der sich die anderen Strategien richten müssen. Das ist nach dem Ausgleichgesetz der Planung von Erich Gutenberg vor allem dann der Fall, wenn das Marketing den zentralen Engpass im Unternehmen darstellt (in der Regel auf gesättigten Märkten).


Název.

Dříve byl národ známý pod jménem "jenisejští Samojedi", odvozeným od řeky Jeniseje, kolem jejíhož toku žili. Tundroví Enci se také označovali "сомату" ("somatu"), "маду" ("madu"), "туруханские" ("turuchanskije") nebo "хантайские" ("chantajskije"), lesní Enci "бай" ("baj"), "пэ-бай" ("pe-baj") nebo "баихинские" ("baichinskije"), obě skupiny souhrnně pak "мангазейские" ("mangazejskije") nebo "карасинские" ("karasinskije").  Podle jedné z teorií je označení "Samojedi", "Samodijci" odvozeno právě z eneckého "somatu".

Početnost a rozšíření.

Enci jsou v současnosti nejmenším samojedským národem vůbec. O vývoji jejich početnosti od prvního sčítání v roce 1926 se dochovalo jen malé množství údajů, shrnutých v tabulce.  Sčítání v roce 1959 zaznamenalo jen 18 lidí enecké národnosti; část Enců tehdy byla sečtena jako Nganasani, další jako Něnci. Etnolog V. Vasiljev proto provedl vlastní průzkum, uzavřený výsledkem „více než 300“.  Při sčítání lidu v roce 2002 s k enecké národnosti přihlásilo 237 lidí, většina v Tajmyrském dolgansko-něneckém autonomním okruhu (197 lidí, z toho 66 uvedlo enčtinu jako mateřský jazyk).  Enci žijí a kočují v západní části Tajmyrského poloostrova v oblasti věčně zmrzlé půdy, tundry a hor: lesní Enci na východním břehu Jeniseje od Dudinky po Igarku (především v osadě Potapovo jižně od Dudinky nebo přímo v Dudince, někteří spolu s Nganasany v osadách Usť-Avam a Voločanka), tundroví Enci severně od Dudinky (většina v osadě Voroncovo v ústí Jeniseje).

Jazyk.

Enečtina, tradiční jazyk národa, patří do samojedské skupiny uralských jazyků. Je aglutinujícím jazykem, připojujícím ke kmeni sufixy, zatímco prefixy úplně chybí. Podstatná jména mají tři čísla, sedm pádů a systém posesivního skloňování. Slovesa mají tři typy časování v závislosti na přítomnosti a určitosti předmětu. Základní slovosled je SOV (podmět-předmět-přísudek).

Enci (rusky: Энцы; zastarale jenisejští Samojedi, vlastní označení "onae eněčeo’", "onaj enču’" – „skuteční lidé“) jsou malý samojedský, původně kočovný národ živící se hlavně lovem divokých sobů (podobně jako Nganasani) a chovem domestikovaných sobů (jako Něnci) obývající západní část Tajmyrského poloostrova kolem ústí Jeniseje.

Die Enzen (Russisch: Enzy/Энцы, Einzahl: Enez/Энец, historische Bezeichnung: Jenissei-Samojeden; nicht zu verwechseln mit den Jenissei-Ostjaken = Keten) sind ein Volk mit etwa 230 Angehörigen, das auf dem Südwestrand der Taimyr-Halbinsel und damit im Westen des nördlichen Teils des Nordsibirisches Tieflandes siedelt.


Úvod.

LR analyzátor načítá a analyzuje vstupní text v jednom průchodu textem zleva doprava. Derivační strom analyzátor vytváří inkrementálně, zdola nahoru a zleva doprava, bez hádání nebo backtrackingu. V každém bodě tohoto průchodu analyzátor vytváří seznam podstromů nebo frází vstupního textu, které již byly analyzovány. Tyto podstromy zatím nejsou spojeny, protože analyzátor ještě nedosáhl pravého konce syntaktického vzoru, který použije pro jejich složení.

Gramatika pro A*2 + 1.

LR analyzátory se konstruují z gramatik, které formálně definují syntaxi vstupního jazyka jako množinu vzorků. Gramatika v praxi nepokrývá všechna pravidla jazyka, nezabývá se například formátováním textu programu pomocí mezer a konců řádků, velikostí čísel nebo konzistencí používání jmen a jejich definic v kontextu celého programu. LR analyzátory používají bezkontextové gramatiky, které pracují pouze s lokálními vzorky symbolů.  Použijeme malý výsek gramatiky popisující aritmetický výraz v programovacím jazyce Java nebo C:  Terminální symboly gramatiky jsou víceznakové symboly neboli 'tokens', které ze vstupního proudu načetl lexikální analyzátor. V našem případě se jedná o symboly + * a "int" pro libovolnou celočíselnou konstantu, "id" pro libovolné jméno identifikátoru

Derivační strom analýzy zdola nahoru řetězce A*2 + 1.

V kroku 6 v příkladu analýzy, bylo analyzováno pouze „A*2“, neúplně. Z derivačního stromu máme pouze tmavěji podbarvený spodní levý roh. Uzly od čísla 7

Akce přesun a redukce.

LR analyzátor se řadí k analyzátorům typu přesun-redukce, které provádějí dva druhy akcí: Pokud vstup neobsahuje syntaktické chyby, analyzátor opakuje tyto kroky, dokud nenačte celý vstup a dokud všechny dílčí derivační stromy nejsou zkombinovány do jediného stromu, který reprezentuje analýzu celého vstupního řetězce.  LR analyzátory se liší od jiných analyzátorů pracujících

Zásobník analyzátoru zdola nahoru.

Stejně jako jiné analyzátory pracující metodou přesun-redukce LR analyzátory před rozhodnutím, o jakou konstrukci se jedná, čekají, dokud nejsou načteny a analyzovány všechny složky této konstrukce. Analyzátor pak hned zpracovává výslednou kombinaci. V derivačním stromu v ukázce, se v krocích 1-3 fráze A zredukuje na Value a pak na Products, jakmile se ve výhledu objeví *, a již se nečeká na pozdější kombinování těchto složek do derivačního stromu.

Analýza zdola nahoru řetězce A*2 + 1.

V kroku 6 se provádí redukce podle pravidla s více symboly na pravé straně: které porovná vrchol zásobníku obsahující analyzovanou frázi „... Products * Value“. Redukce nahradí tuto instanci pravé strany pravidla, „Products * Value“ levou

LR kroky analýzy řetězce A*2 + 1.

U slabých LR analyzátorů jsou rozhodnutí o přesunu nebo redukci založena na obsahu celého zásobníku, nejen na symbolu na vrcholu zásobníku. Nevhodná implementace by mohla vést k velmi pomalým analyzátorům, jejichž rychlost by dále klesala pro delší vstupy. Aby mohly LR analyzátory provádět rozhodnutí s konstantní rychlostí, musí sumarizovat všechny relevantní informace z levého kontextu do jediné hodnoty nazývané LR(0) stav analyzátoru (). Pro každou gramatiku a metodu LR analýzy existuje pevný (konečný) počet takových stavů. Zásobník analyzátoru uchovává kromě již analyzovaných symbolů také čísla doposud dosažených stavů.  Vstupní text je v každém okamžiku analýzy rozdělen na již analyzované fráze na zásobníku, aktuální symbol ve výhledu a zbývající, dosud nenačtený, text. Další akce analyzátoru je určena aktuálním LR(0) (na zásobníku úplně vpravo) a symbolem ve výhledu. V následujícím textu jsou všechny informace psané černě stejné jako u jiných analyzátorů nepracujících metodou LR přesun-redukce. LR analyzátor ukládá na zásobník stavové informace zapsané fialově, přičemž sumarizuje černé fráze vlevo

Tabulka analyzátoru pro ukázkovou gramatiku.

Určitý programovací jazyk lze popsat různými gramatikami. LR(1) analyzátor může zpracovávat většinu běžných gramatik, ale ne všechny. Gramatiku lze často ručně upravit tak, aby vyhovovala omezením LR(1) analyzátoru nebo generátoru analyzátorů.  Gramatika pro LR analyzátor musí být buď sama jednoznačná nebo musí být rozšířena o rozhodovací precedenční pravidla. To znamená, že smí existovat pouze jeden správný způsob, jak aplikovat gramatiku na daný povolený ukázkový jazyk, který dává jednoznačný derivační strom s pouze jedním významem a jednoznačnou posloupností činností přesun/redukce pro daný příklad. LR analýza není vhodná pro lidské jazyky s nejednoznačnými gramatikami, které závisí na interpretaci slov. Pro lidské jazyky jsou vhodnější analyzátory jako je Zobecněný LR analyzátor, Earleyův analyzátor nebo CYK algoritmus, které umožňují vypočítat všechny

Smyčka LR analyzátoru.

Při zahájení analýzy obsahuje zásobník LR analyzátoru pouze počáteční stav 0; výhled obsahuje první symbol načtený ze vstupního proudu. Analyzátor pak opakuje následující kroky ve smyčce, dokud neskončí nebo nenarazí na syntaktickou chybu:  Stav na vrcholu zásobníku analyzátoru označíme "s" a terminální symbol, který je ve výhledu označíme "t". Další akci

LR generátory analýzátorů.

Tuto část článku může většina uživatelů LR generátorů analyzátorů přeskočit.

LR stavy.

Stav 2 v ukázce tabulky analyzátoru odpovídá částečně analyzovanému pravidlu Je zřejmé, jak se sem analyzátor dostal: nejdříve viděl Sums a pak +, když hledal větší Sums. Značku přesunul za začátek pravidla. Také je vidět, jak analyzátor čeká na ukončení úplného pravidla, dalším hledáním úplného Products. Jsou však potřebné další detaily, aby bylo možné analyzovat všechny složky tohoto Products.  Částečně analyzovaná pravidla pro určitý stav nazýváme „jádrové LR(0) položky“ () stavu. Generátor analyzátorů přidává dodatečná pravidla nebo položky pro všechny další kroky při vytváření očekávaného Products: Všimněte si, že značka je na začátku každého z těchto přidaných pravidel; analyzátor ještě nemá potvrzenu ani analyzovánu žádnou část z nich. Tyto přídavné položky se nazývají „uzávěr“ jádrových položek. Pro každý neterminální symbol bezprostředně následující, generátor přidává pravidla definující tento symbol. Tím se přidává více značek a případně různé následující symboly. Proces výpočtu uzávěru pokračuje, dokud nejsou expandované všechny následující symboly. Následující neterminály pro stav 2 začínají symbolem

Konečný automat.

Tabulka analyzátoru popisuje všechny možné LR(0) stavy a přechody mezi nimi. Stavy tvoří konečný automat (FSM). Konečný automat je jednoduchý stroj pro analýzu jednoduchých nerekurzivních jazyků bez použití zásobníku. Při použití pro LR analýzu obsahuje „vstupní jazyk“ konečného automatu terminální i neterminální symboly gramatiky a pokrývá všechny snímky částečně analyzovaného zásobníku plné LR analýzy.  Vraťme se ke kroku 5 analýzy v příkladu:  Zásobník analyzátoru ukazuje posloupnost změn stavů z počátečního stavu 0 do stavu 4 a dále do stavu 5

Výhledové množiny.

Všechny informace potřebné pro konstrukci tabulky analyzátoru lze získat z množiny stavů a z přechodové funkce. Generátor také potřebuje vypočítat očekávané výhledové množiny () pro každou akci redukce.  U SLR analyzátorů lze výhledové množiny určit přímo z gramatiky bez uvažováním jednotlivých stavů a přechodů. SLR generátor vytvoří pro každý neterminál S množinu Follows(S) obsahující všechny terminální symboly, které mohou bezprostředně následovat nějaký výskyt symbolu S. V parse tabulce každá redukce na S používá Follow(S) jako LR(1) výhledovou množinu. Tyto Follow množiny používají i generátory LL analyzátorů shora dolů. Gramatika, která neobsahuje žádné konflikty přesun/redukce nebo redukce/redukce při použití množiny Follow, se nazývá SLR gramatika.  LALR analyzátory mají stejné stavy jako SLR analyzátory, ale používají složitější a přesnější způsob zjišťování minimálních nezbytných náhledů pro redukce pro každý stav. V závislosti na detailech gramatiky může být výsledek stejný jako množina Follow vypočítaná SLR generátorem analyzátorů nebo se může jednat o podmnožinu SLR výhledů. Některé gramatiky jsou vhodné pro LALR generátory

Zotavení ze syntaktických chyb.

LR analyzátory mohou generovat užitečné chybové zprávy pro první syntaktickou chybu v programu vyhodnocením všech terminálních symbolů, které se mohly objevit místo neočekávaného špatného symbolu ve výhledu. To však analyzátor nepomůže rozhodnout, jak analyzuje zbytek vstupního textu programu pro nalezení další nezávislé chyby. Jestliže se analyzátor špatně zotaví z první chyby, bude s velkou pravděpodobností špatně analyzovat vše ostatní a produkovat kaskádu neužitečných falešných chybových zpráv.  Analyzátor vytvořený generátory syntaktických analyzátorů yacc nebo bison obsahuje ad hoc mechanismy pro ukončení aktuálního příkazu, zahození některých analyzovaných frází a symbolů z výhledu kolem chyby a

Varianty LR syntaktických analyzátorů.

LR generátor syntaktických analyzátorů rozhoduje, co se musí stát pro každou kombinaci stavu analyzátoru a symbolu ve výhledu. Tato rozhodnutí jsou obvykle uspořádána do pevné tabulky, která řídí smyčku obecného analyzátoru. Algoritmus analyzátoru nezávisí na gramatice a stavech. Existují i jiné způsoby, jak zkonstruovat skutečný analyzátor.  Některé generátory LR analyzátorů místo parse tabulek vytvářejí zvlášť upravený programový kód pro každý stav. Tyto analyzátory mohou běžet několikrát rychleji než obecné analyzátory řízené tabulkou. Nejrychlejší analyzátory generují program v jazyce symbolických adres.  V analyzátorech s rekurzivním vzestupem je explicitní zásobník analyzátoru nahrazena implicitním zásobníkem používaným při volání podprogramů. Redukce znamenají ukončení několika úrovní volání podprogramu, což je ve většině programovacích jazyků neohrabané.

Teorie.

LR analyzátory vynalezl Donald Knuth v roce 1965 jako efektivní zobecnění precedenčních analyzátorů. Knuth dokázal, že LR analyzátory jsou víceúčelové analyzátory, které jsou efektivní i pro nejhorší možný případ.  Jinými slovy, jestliže jazyk byl významné dostatečně umožnit efektivní jednoprůchodový analyzátor, lze jej popsat LR("k") gramatikou. Tuto gramatika lze vždy mechanicky transformovat na ekvivalentní (ale větší) LR(1) gramatiku. Tedy metoda LR(1) analýzy by teoreticky měla být dostatečně výkonná pro zpracování libovolného významného jazyka. V praxi se přirozené gramatiky mnoha programovacích jazyků příliš neodchylují od LR(1).  Kanonické LR analyzátory popsané Knuthem měly příliš mnoho stavů a rozsáhlé tabulky analyzátorů, příliš velké

Další příklad 1+1.

Tento příklad LR analýzy používá následující malou gramatiku s počátečním symbolem E:  pro analýzu následujícího vstupu:

Tabulky action a goto.

Obě tabulky pro LR(0) analýzu této gramatiky lze znázornit takto:  Action tabulka () je indexovaná stavem analyzátoru a terminálem (včetně speciálního terminálu $, který indikuje konec vstupního proudu) a obsahuje tři typy činností:  Goto

Kroky analýzy.

Následující tabulka ukazuje jednotlivé kroky analýzy. Stav znamená prvek na vrcholu zásobníku (prvek úplně vpravo).

Průběh analýzy.

Analyzátor začíná se zásobníkem obsahujícím pouze počáteční stav ('0'):  První symbol ze vstupního řetězce, který analyzátor vidí, je '1'. Pro zjištění, jakou další akci provést (přesun, redukce, přijetí nebo chyba), je action tabulka indexovaná aktuálním stavem (pamatujte, že „aktuální stav“ je pouze symbol na vrcholu zásobníku), který v tomto případě je 0 a aktuální vstupní symbol, který je '1'. Action tabulka určuje přechod do stavu 2, a proto je stav 2 uložen na zásobník (opět pamatujte, že všechny informace o stavu jsou na zásobníku, takže „přesun do stavu 2“ je totéž jako uložení 2 na zásobník). Výsledný zásobník je  kde vrchol zásobníku je 2. Kvůli přehlednosti je zobrazen symbol (např. '1' nebo B), který způsobil přechod do dalšího stavu, i když tento symbol na zásobníku není.  Ve stavu 2 action tabulka říká, že bez ohledu na to, jaký terminál analyzátor vidí ve vstupním proudu, musí provést redukci podle pravidla 5. Je-li tabulka správná, znamená to, že analyzátor právě rozpoznal pravou stranu pravidla 5, což je skutečně náš případ. V tomto případě analyzátor zapíše

Konstrukce LR(0) analýzu tabulky.

Položky.

Konstrukce těchto tabulek analýzy je založena na pojmu "LR(0) položka" (dále nazývaných jenom "položka"), což jsou pravidla gramatiky se speciální značkou-tečkou přidanou někam do pravé strany. Například k pravidlu E → E

Množiny položek.

Protože ne vždy víme předem, jaké pravidlo se použije pro redukci, stav analyzátoru není vždy možné charakterizovat jedinou položkou. Pokud například existuje také pravidlo E → E * B, pak

Rozšiřování množiny položek expanzí neterminálů.

Položka s tečkou před neterminálem, jako například E → E + B, indikuje, že analyzátor očekává, že bude následovat analýza neterminálu B. Aby se zajistilo, že množina položek bude obsahovala všechna možná pravidla, která

Uzávěr množiny položek.

Libovolnou množinu položek je třeba tedy rozšiřovat rekurzivním přidáváním všech vhodných položek, až projdeme všechny neterminály, kterým předchází tečka. Rozšíření, které obsahuje všechny takové položky a

Rozšířená gramatika.

Před určováním přechodů mezi stavy rozšíříme gramatiku o pravidlo  kde S je nový počáteční symbol a E původní počáteční symbol. Analyzátor

Konstrukce tabulek.

Hledání dosažitelných množin položek a přechodů mezi nimi.

Prvním krokem při konstrukci tabulek je zjištění přechodů mezi uzavřenými množinami položek. Tyto přechody zjistíme tak, že budeme uvažovat konečný automat, který může číst terminály i neterminály. Počátečním stavem tohoto automatu bude vždy uzávěr první položky přidaného pravidla: S → E:  Položky začínající slovem "přidaná:" byly přidány při konstrukci uzávěru. Ostatní položky nazýváme "jádro" množiny položek.  Vyjdeme z počátečního stavu (S0) a určíme všechny stavy, které lze dosáhnout z počátečního stavu. Možné přechody pro množinu položek lze nalézt kontrolou symbolů (terminálů i neterminálů), které následují za tečkou; v případě množiny položek 0 jsou těmito symboly terminály '0' a '1' a neterminály E a B. Pro nalezení množiny položek, ke kterému každý symbol "x" vede, provedeme následující procedura pro každý symbol:  Pro terminál '0' (tj. pro x = '0') dostáváme:  a pro terminál '1' (tj. pro

Konstrukce tabulek action a goto.

Z této tabulky a nalezené množiny položek lze zkonstruovat tabulky action a goto takto:  Čtenář si může ověřit, že tyto výsledky jsou skutečně v action a goto tabulkách, které byly uvedeny dříve.

Porovnání LR(0), SLR a LALR analýzy.

Všimněte si, že pouze krok 4 výše uvedené procedury produkuje akce redukce, takže všechny akce redukce musí zabírat celý řádek tabulky, což znamená, že redukce bude provedena bez ohledu na další symbol ve vstupním proudu. Díky tomu se jedná o LR(0) tabulky analýzy: pro rozhodnutí, kterou redukci provést, není nutný žádný výhled (tj. výhled má délku nula). Gramatika, která potřebuje výhled pro zjednoznačnění redukce by vyžadovala řádek parse tabulky obsahující v různých sloupcích různé akce redukce, výše uvedená procedura však není schopna takové řádky vytvářet. Existují zjemnění postupu konstrukce LR(0) tabulek (jako například SLR a LALR), která umožňují konstruovat akce redukce, které nezabírají celé řádky. Díky tomu mohou analyzovat širší třídu gramatik než LR(0) analyzátory.

Konflikty ve zkonstruovaných tabulkách.

Automat konstruujeme tak, aby byl deterministický. Při přidávání akcí redukce do action tabulky se však může stát, že jedno políčko obsahuje redukci i přesun ("konflikt přesun-redukce") nebo několik různých redukcí ("konflikt redukce-redukce"). Lze však ukázat, že pokud to nastane, gramatika není LR(0) gramatikou. Klasickým příkladem skutečného konfliktu přesun-redukce je problém nepovinného else.  Následující gramatika není LR(0) kvůli konfliktu přesun-redukce:  Množiny položek pro tuto gramatiku obsahují:  V této množině položek je konflikt přesun-redukce, protože políčko v action tabulce pro tuto množinu

LR syntaktický analyzátor () je v matematické informatice typ syntaktického analyzátoru zdola nahoru, který efektivně zpracovává deterministické bezkontextové jazyky v zaručeném lineárním čase. Jeho často používanými variantami jsou LALR analyzátor a SLR analyzátor. Pro vytváření LR syntaktických analyzátorů se často používají generátory syntaktických analyzátorů, které generují analyzátor mechanicky z formální gramatiky jazyka. Častěji než jiné druhy generovaných syntaktických analyzátorů se používají pro zpracování programovacích jazyků.

Im Compilerbau ist ein LR-Parser ein Bottom-Up-Parser für LR-Grammatiken. Bei diesen kontextfreien Grammatiken wird die Eingabe von links nach rechts abgearbeitet, um die Rechtsreduktion zum Startsymbol zu berechnen.


Historie.

V roku 1483 zemřel anglický král Eduard IV. a zanechal po sobě dva nezletilé syny: následníka trůnu Eduarda a Richarda. Po otcově smrti žil Eduard V. ve společnosti své matky Alžběty na hradě Ludlow, ale Eduardův strýc a královský regent Richard z Glouchesteru převzal oba chlapce do své péče. Po několika týdnech byli oba chlapci prohlášeni za nelegitimní a umístěni do Toweru, a Richard se prohlásil za krále Anglie. Ještě počátkem června 1483 byli malí princové vídáni v zahradách Toweru, poté však zmizeli.  Brzy proti Richardově vládě došlo ke vzpouře. Jindřich Stafford, vévoda z Buckinghamu, se neúspěšně pokusil o převrat. Staffordův spojenec Jindřich Tudor, vévoda z Richmondu, toho času v exilu ve Francii, se kvůli nepřízni počasí nemohl vydat se svými muži přes Lamanšský průliv. Když se dozvěděl o neúspěchu rebelie, rozhodl se počkat na vhodnější chvíli.  Na jaře 1484 byl Richardův syn Eduard potvrzen jako následník trůnu, avšak krátce poté zemřel, a posléze i jeho matka Anna Nevillová. Richard se snad následně chystal oženit se svou vlastní neteří Alžbětou, dcerou Eduarda IV., snad za účelem upevnění jeho práva na trůn. Veřejná podpora díky tomu zeslábla, a jeho bývalí spojenci se přidali na stranu Jindřicha Tudora.  Richardovi nepřátelé udělali, co mohli, aby pro sebe získali podporu. A zmizení princů jim hrálo přímo do karet. Jindřich se objevil ve Walesu a postupoval do Anglie, cestou sbírající vojáky. Richard jim se svou armádou pospíchal naproti. Potkali se v Bosworthu. V zuřivé bitvě Jindřich prohrával, když důležití Richardovi spojenci ho zradili a přešli k Jindřichovi. Jindřich Richarda porazil a prohlásil se králem. V tomto bodě musel Jindřich prince z Toweru považovat za mrtvé, poněvadž jinak by on sám neměl nárok na trůn. A kdyby náhodou mrtví nebyli, začal rozšiřovat zvěsti, že je Richard III. nechal zadusit polštářem a jejich těla byla zakopána v Toweru. V roce 1502 se k vraždě po mučení přiznal jistý James Tyrell, což není potvrzená informace, protože o tom víme z biografie Richarda III. od Tomáše Morea, což není spolehlivý zdroj.  V roce 1674 dělníci začali připravovat rekonstrukci Bílé věže v Toweru. Když odklízeli suť na patě schodiště, narazili na hrůzný nález; dvě malé, zjevně dětské kostry. Okamžitý předpoklad v tom čase byl, že jsou to pozůstatky Eduarda a Richarda, princů z Toweru. V té době nebylo možno vědecky prokázat, zda ostatky skutečně patřily dvěma princům, přesto však byly pohřbeny ve Westminsterském opatství. Při pozdějším pokusu o prozkoumání koster z roku 1933 byla zjištěna vážná zranění na čelisti staršího chlapce. Dosud však nebyl definitivní průzkum, který by potvrzoval pravdivost teorií, zda se jedná o malé prince.  Za nejlogičtějšího podezřelého je považován Richard III. Dějiny ho velmi dlouhou dobu pokládaly za viníka. Jenže problém s historií je ten, že je psaná vítězi. To, co bylo napsáno o Richardu III. bylo za vlády Jindřicha Tudora a jeho nástupců. K jeho obvinění přispěl i William Shakespeare, který napsal historickou hru Richard III. za panování Alžběty I., která pocházela z Tudorovy linie, čímž se zřejmě chtěl zalíbit královně a na úkor předcházející vládnoucí yorskou dynastii.

Literatura.

BROOKE, Chris. The hair that could unlock riddle of the princes in the Tower. Daily Mail [online]. [Regional Bussiness News], 2007, March 7, s. 37 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=bwh&AN=24326232&lang=cs&site=eds-live&scope=site  FOWLER, Brooke. Feature story: Richard III. Champion of equal access to justice. "Tennessee Bar Journal" [online]. [LexisNexis Academic: Law Rewiers], vol. 49, s. 19 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=edslex&AN=edslex07F326F7&lang=cs&site=eds-live&scope=site  HEFFER, Simon. Yes he may killed the princes in the Tower, but let us give last Plantagenet a state funeral. "Daily Mail" [online]. [Regional Bussiness News], 2012, September 13, s. 13 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=bwh&AN=79857453&lang=cs&site=eds-live&scope=site  JONES, Neil. The Princes in the Tower. Britain [online]. [Ipswich]: MA, vol. 80, no. 5, s. 39-42 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=a9h&AN=77850776&lang=cs&site=eds-live&scope=site

Princové z Toweru je označení používané pro Eduarda a Richarda, syny anglického krále Eduarda IV., kteří byli po otcově smrti prohlášení za nelegitimní a drženi Towerské pevnosti v Londýně.

Die Prinzen im Tower von London waren Eduard V. von England (* 1470; † 1483?) und Richard of Shrewsbury, 1. Duke of York (* 1473; † 1483?), die Söhne von Eduard IV. und Elizabeth Woodville, die durch den Parlamentsakt Titulus Regius für illegitim erklärt worden waren.


Právní obsah a formy.

Obdobné právní instituty existují i v řadě dalších zemí; přestože se názvy a právní úpravy v jednotlivých zemích liší, uzavření takového svazku v jednom státě je zpravidla právní překážkou pro uzavření obdobného svazku nejen v tomtéž, ale i v jiném státě, stejně jako pro uzavření manželství. V některých zemích (Belgie, Nizozemí, Španělsko, Švédsko, Norsko, Portugalsko) je právní institut svazku osob téhož pohlaví totožný s institutem manželství, ve Francii mají právo uzavřít registrované partnerství (nazývané občanský pakt solidarity) i dvojice osob opačného pohlaví, v letech 2000–2003 platila podobná úprava i v Belgii a snahy o rovnoprávnost heterosexuálních svazků s homosexuálními se objevují i v dalších zemích. Ve Francii bylo v roce 2009 95 procent ze všech párů, které nově uzavřely občanský pakt solidarity, heterosexuálních. Jako historickou analogii tohoto moderního institutu zmínil John Boswell speciální obřad, který ve středověku existoval ve východních církvích pro citově sblížené dvojice, nazývaný adelfopoiésis či bratotvorenije (do češtiny překládaný jako „svátost sbratření“), se silným důrazem na duchovní stránku vztahu („tito dva služebníci Tvoji zamilovali si jeden druhého láskou duchovní“).  Zavedením institutu registrovaného partnerství není dotčeno právo uzavírat libovolná neregistrovaná partnerství či žít ve zvolené formě soužití (konkubinát, společná domácnost, vzájemná či jednostranná péče, postavení druha či družky atd.). Úřední registrace svazku je spojena s přijetím speciálního zákonem určeného okruhu povinností, omezení, práv či výhod, činí soužití průkaznějším a je považována i za známku toho, že stát uznává význam a hodnotu takového svazku. Institut má některé rysy obdobné manželství, ovšem obvykle s nižším rozsahem práv a povinností. Registrované partnerství odvozuje své poslání především z funkce rodiny a vztahu mezi manželi, zejména z hlediska vzájemné péče a domácího soužití, zatímco s obchodními, zájmovými, náboženskými, politickými či přátelskými formami vztahů a soužití obvykle nebývá institut spojován. Ve francouzském modelu je však hojně využíváno jako nižší, méně závazná obdoba manželství a bývá zmiňováno i využití pro soužití a vzájemnou péči osob bez sexuálního vztahu.

Registrované partnerství v Česku.

Historie zákona.

V Česku byl zákon o registrovaném partnerství v parlamentu navrhován v různých podobách už od 90. let 20. století. V roce 1998 poslanecká sněmovna zamítla v prvním čtení první ucelený poslanecký návrh zákona o registrovaném partnerství osob téhož pohlaví, který v roce 1997 společně podali Zuzka Rujbrová (KSČM), Jana Gavlasová (ČSSD) a Jaroslav Zvěřina (ODS). Návrh zákona obsahoval paušální odkaz na zákon o rodině a oproti manželství vyjímal jen společnou výchovu dětí a adopci. Jedním z hlavních oponentů zákona byl Marek Benda (ODS), kterému vadilo zejména přiznání daňových výhod, které dle něj souvisejí s výchovnou funkcí rodiny a byly by zneužitelné. Benda se rovněž obával, že do pěti let by byl ze zákona vypuštěn zákaz adopcí.  V roce 1999 sněmovna zamítla další poslanecký návrh zákona o partnerském soužití osob téhož pohlaví. Návrh podali Jan Zahradil (ODS), Monika Horáková (US), Jitka Kupčová (ČSSD) a Zuzka Rujbrová (KSČM). V parlamentní diskusi vynikly z oponentních argumentů zejména názory poslanců za KDU-ČSL Jiřího Karase, který takový institut považoval za demotivující pro ty, kdo by chtěli svou homosexualitu léčit, a Pavla Tollnera, který hovořil o „nepřijatelné apotéze jednání homosexuálního, bisexuálního a jiných zvráceností“, které, jak uvedl, chtěl původně nazvat prasečinkami. Za tento výrok byl kritizován. Sněmovna pak schválila návrh předsedy KDU-ČSL Cyrila Svobody na zamítnutí návrhu.  V roce 2001 vláda Miloše Zemana předložila parlamentu vlastní návrh zákona o partnerském soužití osob stejného pohlaví, vypracovaný z pověření vlády ministrem spravedlnosti Jaroslavem Burešem, avšak poslanecká sněmovna jej vrátila vládě k dopracování, k čemuž pak už kvůli parlamentním volbám nedošlo. Hlavními argumenty odpůrců zákona byla obava z oslabení postavení tradiční rodiny a možnost výchovy dětí v homosexuálních svazcích. Nový návrh zákona o registrovaném partnerství upravila až v roce 2004 vláda Vladimíra Špidly, ale k projednání do parlamentu jej nepředložila. Gay a lesbické organizace kritizovaly, že k přípravě této verze nebyly přizvány. Mírně upravenou verzi vládního návrhu, připravenou ve spolupráci se zástupci Gay a lesbické ligy, předložila 20. dubna 2004 skupina 9 poslanců (Jitka Kupčová (ČSSD), Taťána Fischerová (US‐DEU), Kateřina Konečná (KSČM), Jan Zahradil (ODS), Jaroslav Zvěřina (ODS), Zdeněk Jičínský (ČSSD), Vladimír Koníček (KSČM), Pavel Svoboda (US‐DEU) a Vlastimil Ostrý (US‐DEU), ten však byl v únoru 2005 sněmovnou zamítnut.  Až další poslanecký návrh z dubna 2005 byl schválen poslaneckou sněmovnou 16. prosince 2005 a pak senátem 26. ledna 2006. Prezident republiky Václav Klaus však zákon vetoval. Veto bylo nakonec přehlasováno poslaneckou sněmovnou dne 15. března 2006.  Institut registrovaného partnerství tak v ČR platí od 1. července 2006, kdy nabyl účinnosti zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství a o změně některých souvisejících zákonů. V roce 2008 byl zákon novelizován, šlo spíše o právně-technickou změnu a v rozsahu práv a povinností z partnerství plynoucích nedošlo k zásadním změnám.  Podle českého práva trvající registrované partnerství bránilo až do roku 2016 tomu, aby se některý z partnerů stal osvojitelem dítěte. Rada vlády pro lidská práva shledala takové ustanovení za diskriminační a vyzvala ministra pro lidská práva, aby předložil vládě návrh na nápravu tohoto stavu, který je dle právní analýzy Jana Wintra v rozporu s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod i s ústavním pořádkem České republiky. V roce 2015 se tato právní překážka stala na návrh Městského soudu v Praze předmětem přezkumu Ústavního soudu, který v červnu 2016 zrušil ustanovení § 13 odst. 2 zákona o registrovaném partnerství, jenž osvojení bránilo, neboť jej shledal rozporným s právem na lidskou důstojnost, s právem na soukromý život a se zákazem diskriminace. Nově tak osoba žijící v registrovaném partnerství adoptovat dítě může, občanský zákoník ale i nadále vylučuje společnou adopci ("joint adoption"). Také pokud by si jeden z partnerů osvojil dítě druhého partnera, z matriky bude vypuštěn zápis o původním rodiči.  Do konce roku 2010, za 4,5 roku platnosti zákona se v Česku registrovalo 1111 párů, z toho více než 2/3 mužských. 26 partnerství bylo uzavřeno v zahraničí. 66 svazků bylo právně ukončeno.  Někteří politici a odborníci prosazovali místo speciálního institutu pro dvojice osob stejného pohlaví, výkladem asociovaného s homosexuální orientací, šířeji pojatý institut, který by nebyl vázaný na pohlaví partnerů. V roce 2011 se pro podobné řešení vyslovili například David Elischer z pražské právnické fakulty, ředitelka České demografické společnosti Jitka Rychtaříková, dlouhodobě ho podporuje Petr Nečas, vstřícně se k němu staví i ministr Jaromír Drábek nebo místopředsedkyně VV Dagmar Navrátilová a Vladimír Špidla. Proti se vyjádřili třeba ministr Jiří Pospíšil či tvůrce návrhu nového občanského zákoníku Karel Eliáš.

Vznik a zánik.

Registrované partnerství v Česku mohou uzavřít dvě dospělé osoby stejného pohlaví (dvě ženy nebo dva muži), z nichž aspoň jedna má české státní občanství. Uzavírá se před pověřeným matričním úřadem (vždy jen jeden v kraji, partnerství osob bez trvalého pobytu v Česku registruje Úřad městské části Brno-střed). Partneři před úřadem činí prohlášení, které může, ale nemusí proběhnout veřejným a slavnostním způsobem. Úřad pak provede zápis do knihy registrovaného partnerství a vydá doklad o registrovaném partnerství. Tento stav se partnerům zapisuje i do občanského průkazu. Uzavření partnerství brání trvající manželství nebo registrované partnerství některého z partnerů.  Partnerství zaniká úmrtím, prohlášením za mrtvého, změnou pohlaví nebo rozhodnutím soudu o jeho zrušení, a to po vzájemné dohodě nebo i jen na žádost jednoho z partnerů, pokud ten prokáže, že partnerský vztah již fakticky netrvá.

Práva a povinnosti.

Registrované partnerství zakládá partnerům řadu práv i povinností a promítá se do mnoha oblastí života. Jde zejména o:  Americká psychologická asociace zaujímá stanovisko, že děti stejnopohlavních párů mají užitek z výchovy u dvou „rodičů“ v rámci legálně uznávaného svazku podporovaného společenskými institucemi, a že státní politika znemožňující stejnopohlavním párům uzavřít manželství se zdá být založena výhradně na sexuální orientaci, což bývá vnímáno jako důsledek stigmatu historicky spjatého s homosexualitou a strukturální manifestace tohoto stigmatu.

Registrované partnerství v Evropě.

Evropský soud pro lidská práva v roce 2010 konstatoval, že registrované partnerství není univerzálním lidským právem a smluvní státy Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod nemají povinnost jej umožňovat uzavřít. Zavedení či nezavedení registrovaného je věcí svobodného uvážení konkrétních států. Vzhledem k poměru hlasů soudců 4:3 a významu tématu lze očekávat, že věc bude řešit velký senát ESLP.  Registrované partnerství je uzákoněno v následujících zemích:  Rakouský právník Helmut Graupner zastupoval v roce 2010 klienty, kteří se domáhali práva na registrované partnerství osob různého pohlaví, ale zastupoval též stejnophlavní páry, které se domáhaly práva na manželství. Rakouský Ústavní soud v roce 2003 manželství homosexuálů zamítl s tím, že posláním manželství je reprodukce, proti čemuž Graupner namítá, že manželství uzavírají i páry zcela neplodné a řada manželství zůstává do smrti bezdětná.

Mimoevropské země.

Registrované partnerství nebo obdobný institut vymezující práva a povinnosti pro soužití stejnopohlavních párů je uzákoněn v těchto mimoevropských zemích:

Registrované partnerství je úředně nebo jinak zaznamenané partnerství. Od 90. let 20. století se sousloví v češtině užívá jako ustálený termín pro označení úředně uzavřeného svazku dvou spolužijících osob podobného manželství, s účinností od roku 2006 je takto oficiálně nazván veřejnoprávně institucionalizovaný svazek dvojic stejného pohlaví podle českého práva, které tento institut klade na roveň obdobným institutům v dalších zemích. Při schvalování byl tento zákon všeobecně považován za krok vyhovující potřebám homosexuálně orientovaných osob a označován předkladateli též jako krok k jejich zrovnoprávnění, odpůrci zákona naopak za ohrožení konzervativních hodnot, zejména tradiční rodiny.

Eine Eingetragene Partnerschaft (engl. "civil union") ist ein Rechtsinstitut für Paare. Sie begründet in einigen Staaten einen eigenen Personenstand und stellt damit ein eigenes Rechtsinstitut neben der (traditionell verschiedengeschlechtlichen) Ehe dar.


Stručný životopis.

Andy, který byl nalezen v igelitové tašce jako nemluvně před vchodem do jedné londýnské nemocnice, vyrůstal v londýnské čtvrti Peckham. V dětství měl pár menších konfliktů se zákonem, a proto se v 16 letech rozhodl, že půjde k armádě. Chtěl létat s vrtulníkem, ale na to neměl ani talent, ani vzdělání. (Jistý výcvikový důstojník mu řekl, že by leda tankoval palivo...; viz "Okamžitá akce") Proto se dal k Royal Green Jackets – Královským Zeleným Blůzám.  Po několika letech, kdy mimo jiné navštívil Severní Irsko (tam zažil svou první přestřelku) a Gibraltar, mu přestala vyhovovat nařízení, kdy si např. musel zažádat i o povolení ke koupi nábytku u nadřízeného (viz "Okamžitá akce"). Pokusil se přejít ke speciální jednotce SAS. McNab uspěl ve výběrovém řízení na druhý pokus v roce 1984. Mezi lety 1984–1990 procestoval mnoho zemí světa (Botswana, Belize, znovu Severní Irsko, Kolumbie...).  2. srpna 1990, kdy irácká armáda vtrhla do Kuvajtu, se začal SAS regiment chystat na pouštní operace. Jelikož Andyho eskadra B měla zrovna půlroční CT turnus, dostala se do Iráku až v prosinci 1990. 17. ledna 1991, když začala operace Pouštní bouře, Irák začal střílet raketami SCUD na Izrael s cílem rozvrátit síly koalice. Kdyby se Izrael aktivně zapojil do války s Irákem, hrozilo by vystoupení arabských států z koalice. Andymu bylo přiděleno velení osmičlenné hlídky Bravo Two Zero, která měla najít a pokud možno zneškodnit rakety SCUD a přerušit pozemní komunikaci mezi Bagdádem a severozápadním Irákem. Hlídka byla vysazena v noci 22. ledna 1991 téměř 300 km za nepřátelskými liniemi. Hned druhý den však byla prozrazena mladým pasáčkem koz a při ústupu zahynuli tři muži a čtyři, včetně McNaba, padli do zajetí. Pouze jediný unikl. Zajatci museli vydržet následné drastické mučení a vyslýchání.  Po několika měsíční rekonvalescenci se McNab vrátil zpět do služby k SAS a v roce 1993 natrvalo odešel. V témže roce také vydal svůj bestseller "Bravo Two Zero" (v Česku vyšla pod názvem "Konečná stanice Bagdád"), který pojednával právě o neúspěšné hlídce. Dva roky poté pak vydal knihu "Immediate Action" ("Okamžitá akce"), která je vlastně jeho životopis až do roku 1990. Jelikož knihy sklízely úspěch, stal se spisovatelem. Jeho první román "Remote Control" ("Dálkové ovládání") vyšel v roce 1998 a poté následovaly další.

Zajímavosti.

Jeho popis událostí, který popsal v knize Bravo Two Zero, byl několikrát popřen a prohlášen za smyšlený. Poprvé Chrisen Ryanem (člen hlídky, který jediný unikl) ve své knize "The One That Got Away" (v Česku vyšla pod názvem "Jediný unikl"), poté také Sirem Peterem Rattcliffem v knize "25 let v boji s SAS". Asi nejvíc však v knize "The Real Bravo Two Zero", kterou napsal Michael Asher, který jel kvůli tomu do Iráku.  Na motiv knihy "Bravo Two Zero" byl také natočen film v hlavní roli se Seanem Beanem. Podílel se na filmu "Nelítostný souboj" jako poradce přes zbraně a výcvik s nimi.

Knihy.

Vypsány jen ty knihy, které vyšly v Česku.

Fikce.

Příběhy Nicka Stonea  Příběhy Dannyho Wattse (napsáno s Robertem Rigbym)

Steven Mitchell DCM MM (29. prosince 1959, Londýn) je bývalý britský voják speciálních jednotek SAS řeckého původu, který se stal spisovatelem. Jako spisovatel používá pseudonym Andy McNab, původně především kvůli své vlastní bezpečnosti.

Andy McNab (Pseudonym) (* 28. Dezember 1959 in London; bürgerlich Steven Billy Mitchell) ist ein britischer Schriftsteller und ehemaliger Berufssoldat.


Cesta k válce.

Boje v Dublinu.

14. dubna 1922 obsadilo 200 členů IRA vedených Rory O'Connorem Four Courts a několik dalších budov v centru Dublinu. Tito protidohodoví republikáni chtěli podnítit novou ozbrojenou konfrontaci s Brity a spojit dvě frakce IRA proti společnému nepříteli. Avšak ti, kteří byli odhodláni udělat Irský svobodný stát životaschopný a samosprávný to vnímali jako akt vzpoury, která musela být potlačena "jimi" a ne samotnými Brity.  Arthur Griffith proti nim okamžitě použil své muže, ale Michael Collins se chtěl za každou cenu vyhnout občanské válce a tak Four Courts opustil až koncem června 1922. Prodohodová strana Sinn Féin měla zajištěnu většinu křesel v parlamentu spolu i s ostatními stranami, které smlouvu podporovaly. Collins byl pod tlakem Londýna, který požadoval, aby prosazoval autoritu své vlády ve svém hlavním městě.  Britové ztratili trpělivost v důsledku akce, kterou pravděpodobně tajně nařídil Collins. Měl nechat zavraždit vysloužilého polního maršála Henryho Hughese Wilsona a prominentního bezpečnostního poradce předsedy vlády Severního Irska Jamese Craiga v Londýně 22. června 1922 kvůli jejich úkolům v Severním Irsku.  Winston Churchill předpověděl, že za vraždami je protidohodová IRA a varoval Collinse, že by použil britské vojáky k útoku na Four Courts pokud by prozatímní vláda přijala taková opatření. Ve skutečnosti se britský kabinet rozhodl k útoku na Four Courts 25. června v rámci akce v níž by byly použity tanky, houfnice a letadla. Avšak na základě doporučení generála Nevila Macreadyho, který velel britské vojenské posádce v Dublinu, byl plán na poslední chvíli zrušen. Argumentem Macreadyho bylo, že britská účast na útoku by mohla spojit irské nacionalisty proti dohodě a místo toho by Collins dostal poslední šanci postarat se o Four Courts sám.  Poslední kapkou pro vládu Irského svobodného státu bylo když 27. června 1922 posádka, která obsadila Four Courts, unesla generála Národní armády JJ "Ginger" O'Connella. Collins se poté, co dal posádce Four Courts poslední ultimátum, aby opustili budovu, rozhodl ukončit jejich neústupnost tím, že bude bombardovat posádku Four Courts až do kapitulace. Vláda pak jmenovala Collinse jako vrchního velitele Národní armády. Tento útok nebyl prvním výstřelem války, ale potyčky mezi pro a protidohodovou IRou se odehrávaly po celé zemi. Avšak tento útok reprezentoval „místo odkud není návratu“ a tak byla vyhlášena totální válka a "de facto" začala občanská válka.  Collins nařídil Mulcahymu přijmout britskou nabídku dvou 18 cm polních děl. Protidohodové síly ve Four Courts měly jen lehké zbraně a vzdaly se po dvou dnech bombardování ze strany jednotek prozatímní vlády (28–30. června 1922) exploze zničila, krátce před kapitulací, masivní západní křídlo komplexu včetně Irské veřejné záznamové kanceláře (PRO). Vládní podporovatelé tvrdili, že budova byla záměrně podminována. Historici se přou o to, jestli byla PRO úmyslně podminovaná irskými republikány k jejich evakuaci nebo že exploze nastala, když bombardování náhodně zapálilo jejich muniční sklad.  Boje v Dublinu pokračovaly do 5. července, kdy protidohodová IRA z brigády Dublin vedená Oscarem Traynor obsadila O'Connell Street a vyprovokovala tak přes týden dlouhé pouliční boje. Výsledkem bylo 65 mrtvých a 280 zraněných. Mezi mrtvými byl i republikánský vůdce Cathal Brugha, který měl na starost poslední obranu Grandville Hotelu po jeho opuštění. Kromě toho jednotky svobodného státu vzaly přes 500 republikánských vězňů. Civilní oběti se odhadují na více než 250 mrtvých. Když boje v Dublinu skončily, vláda Irského svobodného státu měla pevně pod kontrolu Irský kapitál a protidohodové síly se rozptýlily po celé zemi, zejména na jih a západ.

Nepřátelské síly.

Po vypuknutí občanské války byli podporovatelé pro- a protidohodových stran nuceni vybrat si stranu. Zastánci smlouvy začali být známí jako Armáda Svobodného státu, správně Národní armáda a byli od svých protivníků často nazýváni jako "Staters". Ti zas sami sebe nazývali "republikány" a byli známý jako protidohodové síly nebo "Irregulars" (Nepravidelní), což je termín, který preferoval Irský svobodný stát.  Občanská válka Irsku republikánskou armádu rozdělila. Když občanská válka vypukla, tak byla protidohodová IRA (soustředila se hlavně na jihu a západě) v přesile proti prodohodovým jednotkám 15 000 ku 7000, čili 2-1. Papírově měla IRA na začátku roku 1922 více než 72 000 mužů, ale většina z nich byla rekrutována během příměří s Brity a nebojovali ani během irské války za nezávislost ani v občanské válce.  Nicméně protidohodová IRA postrádala strategii a dostatek zbraní. Začala válku s pouze 6 780 puškami a několika kulomety. Mnoho z jejich bojovníků bylo vyzbrojeno pouze brokovnicí. Podařilo se jim od britských vojáků získat několik obrněných vozidel, zatímco byli evakuováni ze země. Nakonec neměla protidohodová IRA žádné dělostřelectvo. Jako důsledek toho byli nuceni držet obranný postoj po celou dobu války.  Naopak vládě Irského svobodného státu se podařilo rozšířit své síly hned po zahájení války. Michael Collins a jeho velitelé byli schopni vybudovat armádu, která mohla přemoci své protivníky v této oblasti. Britské dodávky dělostřelectva, letadel, obrněných aut, kulometů, ručních zbraní a střeliva prodohodovým silám velmi pomohly. Národní armáda měla do konce srpna 1922 14 000 mužů. Na konci roku 1922 to bylo 38 000 mužů a do konce války se rozrostla na 55 000 mužů a 3500 důstojníků.

Irský svobodný stát získává hlavní města.

Když se Dublin dostal do rukou prodohodových jednotek, konflikt se rozšířil po celé zemi. Protidohodové síly držely Cork, Limerick a Waterford jako součást samozvané „münsterské republiky“. Vzhledem k tomu, že protidohodové síly nebyly vybaveny vést konvenční válku, Liam Lynch byl schopen využít počátečního zvýhodnění republikánů "v číslech a v počtu držených území". Doufal, že se mu podaří držet münsterskou republiku dost dlouho na to, aby Brity donutil smlouvu znovu vyjednat.  Velká města v Irsku byla relativně jednoduše získána Irským svobodným státem v srpnu 1922. Michael Collins, Richard Mulcahy a Eoin O'Duffy plánovali celonárodní ofenzívu, kdy by pozemní vojsko získalo Limerick na západě a Waterford na jihovýchodě. Námořní jednotky by zas získaly hrabství Cork a Kerry na jihu a hrabství Mayo na západě. I když se na některých místech republikáni postavili na tvrdý odpor, neměli šanci porazit pravidelné síly vyzbrojené dělostřelectvem a obrněnými jednotkami. Jediná skutečná konvenční bitva během ofenzívy Irského svobodného státu byla bitva o Killmallock kdy vojska Irského svobodného státu postupovala na jih od Limericku.

Partyzánská válka.

Vládní vítězství v hlavních městech zahájil dobu partyzánské války. Po ztrátě Corku nařídil Liam Lynch jednotkám protidohodové IRA, aby se rozešli a vytvořili tzv. létající sloupce jako předtím během bojů s Brity. Drželi se v takových oblastech jako je západní část hrabství Cork a Kerry, v hrabství Wextford na východě a v hrabství Sligo a Mayo na západě. Sporadické boje se konaly i v okolí Dundalku a Dublinu, kde bojovala čtvrtá severní divize Irské republikánské armády.  V srpnu a září 1922 probíhaly rozsáhlé útoky na jednotky svobodného státu na územích, která byla obsazena během ofenzivy v červenci a srpnu 1922 a způsobovaly jim těžké ztráty. Vrchní velitel Michael Collins byl zabit během přepadu protidohodových republikánů v blízkosti jeho domova v hrabství Cork v srpnu 1922. Collinsová smrt pravděpodobně přispěla k následnému sestupu konfliktu do cyklu zvěrstev a represálií. Arthur Griffith, prezident svobodného státu, měl zemřít na krvácení do mozku deset dnů před předáním vlády svobodného státu do rukou WT Cosgrave a armády svobodného státu do rukou generála Richarda Mulcahyho. Na krátké období to vypadalo, jako by se měl Irský svobodný stát rozpadnout. Nicméně s příchodem zimy republikáni zjistili, že je stále obtížnější udržet svou kampaň a počet zabitých vojáků v Národní armádě rapidně klesl.  Na podzim a v zimě v roce 1922 jednoty protidohodové IRA byly nuceny kvůli nedostatku zásob a bezpečných úkrytů se rozejít na menší skupin typicky 9-10 mužů. Navzdory těmto úspěchům Národní armádě trvalo osm měsíců přerušovaného boje přivést válku do konce.

Konec války.

Do začátku roku 1923 byla útočná schopnost protidohodové IRA vážně narušena a když byl v únoru 1923 zajat republikánský vůdce Liam Deasy silami svobodného státu, vyzval republikány k ukončení kampaně a dosažení dohody s Irským svobodným státem.  Březen a duben 1923 byly svědky postupného odbourávání republikánských sil. Zpráva Národní armády z 11. dubna 1923 uvedla: "Události z posledních dnů jsou začátkem konce protidohodové kampaně."  Jak se konflikt ztrácel do "de facto" vítězství prodohodové strany, de Valera požádal vedení IRA o prohlášení příměří, ale oni ho odmítli. Zástupce protidohodové IRA byl 26. března 1923 vyslán do hrabství Tipperary diskutovat o konci války. Tom Barry navrhl svůj konec války, ale byl přehlasován 6:5. Éamon de Valera se mohl zúčastnit debaty, ale nebylo mu umožněno účastnit se hlasování. Republikánský vůdce Liam Lynch byl zabit v potyčce v pohoří Knockmealdown v hrabství Tipperary 10. dubna 1923.

Následky příměří.

Éamon de Valera vydal prohlášení pro bojovníků protidohodové IRA 24. května:  "Republikánští vojáci. Republika již nemůže být dále chráněna vašima rukama. Další oběti na životech by byly škodlivé pro budoucnost naší věci. Vojenské vítězství musí být pro tuto chvíli umožněno těm, kteří republiku zničili."  Tisíce členů protidohodové IRA (včetně Éamona de Valery) bylo zatčeno silami Irského svobodného státu v následujících týdnech a měsících po konci války když skládali zbraně a vraceli se domů.  Vláda svobodného státu začala mírová jednání na začátku května, která neuspěla. Bez formálního míru a držení 13 000 vězňů se obávali, že by konflikt mohl znovu vzplanout, a tak přijali zákon o mimořádných pravomocích dne 2. července hlasy 37:13.  V říjnu 1923 kolem 8000 z 12 000 vězňů drželo hladovku. Stávka trvala 41 dní, ale sklidila jen malý úspěch. Nicméně většina ženských vězňů byla propuštěna krátce poté a hladovka pomohla republikánskému hnutí koncentrovat se na vězně a jejich přidružené organizace. V červenci de Valera znal republikánské zájmy a zašel až tak daleko, že prohlásil:  "Celá budoucnost naší věci a národa závisí podle mého názoru na duchu vězňů v pracovních táborech a ve věznicích. VY JSTE A BUDETE ZDROJEM NÁRODNÍ VÍRY."

Irská občanská válka () byla válka, která následovala po Irské válce za nezávislost a provázela založení Irského svobodného státu. Byla to země nezávislá na Spojeném království, ale byla součástí Britského impéria.

Der Irische Bürgerkrieg (, ) war ein von Juni 1922 bis Mai 1923 dauernder Bürgerkrieg zwischen Unterstützern und Gegnern des anglo-irischen Vertrags vom 6. Dezember 1921, der den Irischen Freistaat einführte. Der Irische Freistaat war der Vorläufer der heutigen Republik Irland, der allerdings nur aus 26 der 32 irischen Grafschaften bestand und so die Teilung der Insel begründete. Neben dieser Teilung waren die nach wie vor vorhandene konstitutionelle Verbindung zum britischen Königshaus sowie Einschränkungen der Machtbefugnisse und Hoheitsrechte der Hauptkritikpunkt. Der daraus entstandene Bürgerkrieg kostete mehr als 900 Menschen das Leben, beinahe die Hälfte der Zahl der Toten des Irischen Unabhängigkeitskrieges (1919–1921), der dem Bürgerkrieg vorausgegangen war.


Historie.

Pojem radikální se začal používat v politologii koncem 18. století pro označení zastánců nekompromisních a zásadních změn v chodu státu či ve společenském systému. Radikalismus jako program historicky začal ve Spojeném království, kde se objevily požadavky na radikální reformu volebního systému za účelem rozšíření volebního práva. Pojem radikalizace se začal používat od 19. století také ve Francii a je spjat s tvorbou francouzských politických stran po pádu Druhého císařství.  Termín radikalizace se od 70. let 20. století snažil postihnout interakci mezi sociálními hnutími a státem a zároveň postupnou eskalaci společenského násilí. V tomto pojetí radikalizace bylo odkazováno k dynamice společenského násilí. Radikalizaci lze tak chápat jako „proces vedoucí k zvyšování použití politického násilí, na pozadí proměny hodnot a vnímání sociálních skupin směrem k výrazné politické polarizaci, artikulaci a prosazování radikálních zájmů ve společnosti“.  Radikalizace je proces, v němž člověk nebo skupina přijímá vyhrocené politické, náboženské či sociální názory a cíle. Radikalizovat se může nejen menšina, ale i jedinec, skupina i celá společnost. K radikalizaci společnosti mohou přispívat společenské konflikty a napětí, ale také populistické strany, využívající chudoby a sociální nejistoty k získání moci cestou planých slibů rychlého řešení všech konkrétních problémů. Proti sobě stojící skupiny a programy se často radikalizují vzájemně, například jako pravicový a levicový radikalismus. Tak v souvislosti s teroristickými útoky v Evropě získávají podporu a radikalizují se také protiislámská politická hnutí, například PEGIDA v Německu nebo Blok proti islámu v České republice.

Spouštěče radikalizace.

Alex P. Schmid podotýká, že na akademické půdě se pojem radikalizace objevil až po teroristických útocích v Madridu v roce 2004 a v Londýně o rok později. Principy radikalizace jsou však na akademické půdě v rámci témat jako extremismus a terorismus již dlouhodobě reflektovány. Studie ukazují, že celý sociálně patologický jev je ovlivněn mnoha sociálními a ekonomickými faktory působícími na jedince i celou společnost. Dobrým příkladem je stav, kdy je jedinec příslušníkem menšiny, která se cítí utlačována většinovou společnosti, což se stane spouštěčem tzv. reaktivní radikalizace.  Od teroristického útoku na World Trade Center 11. září 2001 některé evropské země zavedly opatření, která omezovala vnější projevy muslimské víry. V zemích EU se mluví o zákazu typických oděvů muslimek, burek a různých druhů šátků. Od 15. března 2004 platí ve Francii zákon o zákazu nápadných náboženských symbolů. V roce 2009 Švýcaři přikročili k zákazu výstavby minaretů. Nevole a odpor k těmto opatřením mohou vést k reaktivní radikalizaci, neboli radikalizaci způsobené útiskem ze strany vlády nebo obyvatelstva v zemi, ve které se (v tomto případě muslimská) komunita nachází. Stejně tak se může zradikalizovat jakákoliv jiná společenská minorita. Častým tématem v České republice je stigmatizace Romů ve školství a na pracovních úřadech. Děti z romských rodin jsou často umisťovány do zvláštních škol, přestože nejsou méně inteligentní, než ostatní děti většinového etnika. Některé menšinové komunity se mohou zradikalizovat i vlivem určité historické křivdy. Příkladem může být činnost Čečenské teroristické skupiny Černé vdovy, která získává členy skrze nenávist k Rusům za válečné zločiny, kterých se na Čečencích dopustili během první a druhé Rusko – Čečenské války v devadesátých letech 20. století až do roku 2009.

Definice radikalizace v různých zemích světa.

Spojené království.

Ve Spojeném království je radikalizace definována jako “proces, kterým se jedinec dostává k podpoře terorismu a násilného extremismu a v některých případech se stane členem teroristické skupiny.” Britští politikové sice konstatují, že žádné konkrétní opatření radikalizaci ve Spojeném království nezmírní a jediný způsob jak s radikalizací bojovat je pokusit se začlenit ohrožené skupiny do společnosti, např. pomoci najít mladým lidem práci, co nejlépe integrovat imigranty do společnosti a efektivně znovuzačlenit bývalé vězně do společnosti.

Kanada.

Královská kanadská jízdní policie definuje radikalizaci jako “proces, kdy jsou jedinci - většinou mladí lidé - vystaveni zjevně ideologickým poselstvím a názorovým systémům, které podněcují hnutí od umírněných názorů k těm extrémním. Radikální smýšlení není problematické jako takové, pro bezpečnost národa se stává hrozbou tehdy, když se občan nebo obyvatel Kanady zapojí do násilností, aby propagoval politický, ideologický nebo náboženský extremismus.

Dánsko.

V Dánsku je radikalizace definována tímto způsobem: “process, ve kterém jedninec ve stale narůstající míře souhlasí s použitím nedemokratických nebo násilných prostředků, například terorismus, aby dosáhl určitých politických či ideologických cílů.

Islamistická radikalizace.

Islamistická radikalizace je v Německu vymezována jako komplexní proces socializace, který je vlastní islamistickým představitelům. Tento proces má sociální a ideologickou rovinu, protože pod vlivem islamistické ideologie dochází k různě intenzivní integraci do subkulturních skupin s tím, že tento proces předpokládá zřeknutí se německé většinové společnosti, jejích hodnot a pravidel, což je základní poselství islamistické ideologie. „Pod vlivem islamistických představitelů mohou narůstat individuální negativní postoje k německé společnosti v rámci ideologického odmítání sekulárních a demokratických institucí státu a sociálních pravidel chování, přičemž zpolitizovaný proces může vyústit v aktivní zapojení se do extremistických organizací.“ Islámský extremismus usiluje právě o nastolení nebo udržení nedemokratického režimu, jenž svou legitimitu aspoň částečně odvozuje od vazby na islám, a používá přitom násilných i nenásilných metod.

Radikalizace a internet.

Internet velmi zjednodušil přístup k radikalizaci. V případě Anderse Breivika internet hrál zásadní roli. Breivik využíval internet jako hlavní komunikační kanál, získával z něj informace a zároveň projevoval svůj názor ve veřejných diskusích. Internet mu také umožnil jednoduchou cestu k návodům jak sestrojit bombu.  Sociální sítě užíval k propagačním účelům a k rozhovorům s podobně radikálně smýšlejícími lidmi jako je on sám. Vzhledem k nekontrolovanosti internetu je totiž velmi jednoduché zapojit se do radikálně či extrémisticky smýšlejících fór nebo dokonce také do financování různých teroristických skupin.

Mylné představy.

Chudoba.

Názor na chudobu, jako hlavní spouštěč radikalizace je chybný. Přesto, že může chudoba přispět ke vstupu jedince do skupiny s radikálními tendencemi, není přímým faktorem radikalizace. Ani ze statistik není prokázané přímé spojení mezi chudobou a radikalizací. Mnoho teroristů pochází ze středních vrstev a mají univerzitní vzdělání, často technického zaměření.

Duševní nemoci.

Přesto, že hraje psychologie osobnosti v procesu radikalizace důležitou roli, duševní onemocnění není hlavní příčinou ideologické radikalizace či konkrétně terorismu. Ani v sebevražedném terorismu se poruchy jako schizofrenie či sociopatie neobjevují.

Záměny.

Radikalizace se často chybně zaměňuje za různé formy extremismu (terorismus). Extremisté a teroristé jsou sice radikální, ale navíc propagují nenávist a fyzické násilí a jsou ochotni k útlaku určitých skupin použít hrubé síly a jiných násilných prostředků. Radikalizace jako taková je tedy spíše varovným projevem nálad ve společnosti, které mohou identifikovat skupiny, jejichž vymezování proti jiným skupinám hrozí přerůst v extremismus.

Přesto, že neexistuje univerzálně platná definice radikalizace a její případné projevy je nutno posuzovat v kontextu událostí, můžeme radikalizaci označit jako proces růstu radikalismu, vyhrocování a vyostřování názorů, postojů nebo i společenské praxe. Tyto vyostřené názory a ideály často podemílají současné myšlenky a projevy společnosti. Může se týkat jednotlivců i celých názorových nebo ideologických skupin, které chtějí nedostatky společnosti odstraňovat zásadně a důkladně, „vytrhnout i s kořeny“ (latinsky radix, radicalis). Nese tak s sebou odmítání kompromisů, omezení tolerance a tedy i jistý konfliktní potenciál (nesnášenlivost, nepřátelství). Dokud však neporušuje zásady a pravidla demokratického zřízení, je ve svobodných společnostech přípustná a nemá se zaměňovat s extremismem.

Radikalisierung beschreibt den Prozess, in dem ein Individuum oder eine Gruppe radikale oder extreme politische, soziale oder religiöse Einstellungen und Überzeugungen entwickelt oder übernimmt und sich gegebenenfalls eine dementsprechende Ideologie zu Eigen macht. Es handelt sich dabei nicht um eine einmalige, isolierte Entscheidung, sondern eine graduelle Entwicklung, die schrittweise und kumulativ zu Veränderungen des politischen, sozialen oder religiösen Denkens, des Handelns gegenüber Mitmenschen und gesellschaftlichen Institutionen, des sozialen Umfelds, der Lebensplanung sowie der Persönlichkeitsstruktur führen und im Ergebnis in Extremismus, Gesellschaftsfeindschaft und Befürwortung von oder sogar Beteiligung an verfassungsfeindlichen, revolutionären, kriegerischen oder terroristischen Akten münden kann. Eine bedeutsame Schwelle im Prozess der Radikalisierung ist die Bereitschaft zur Anwendung von Gewalt zur Umsetzung politischer Ziele.


Lotyšská hokejová reprezentace před rokem 1940.

Historie lotyšského hokeje se začala psát v roce 1929. V roce 1931 bylo Lotyšsko přijato do Mezinárodní hokejové federace. První utkání odehrála lotyšská reprezentace 27. února 1932, kdy vyhrála 3:0 nad Litvou. Zcela první reprezentační branku vstřelil Indriķis Reinbahs. V tomto roce se lotyšská hokejová reprezentace poprvé zúčastnila Mistrovství Evropy v ledním hokeji v Berlíně, kde se v prvním utkání střetla s československou reprezentací a prohrála 0:7. Ve druhém utkání Lotyšsko prohrálo s Francií (0:1) a vyhrálo nad Rumunskem (3:0). Po prohře 2:5 s reprezentací Velké Británie, vybojovalo Lotyšsko na svém prvním mistrovství 8. místo z devíti týmů, za sebou zanechalo pouze Rumunsko.  V roce 1933 se lotyšská reprezentace vydala poprvé na Mistrovství světa v ledním hokeji do Prahy, ovšem už v prvních dvou utkáních prohrála se Švýcarskem (1:5) a Maďarskem (0:3), proto bojovala jen o 9.—12. místo. Po výhře nad Itálií (2:0) a prohře s Rumunskem (0:1) ukončilo Lotyšsko svůj první světový šampionát na 10. místě. V roce 1934 se Lotyšsko Mistrovství světa v ledním hokeji v Miláně nezúčastnilo. V roce 1935 na Mistrovství světa v ledním hokeji v Davosu byla lotyšská reprezentace v jediné ze čtyř základních skupin, kde byly tři týmy. Lotyšsko prohrálo s Kanadou 0:14, což je doposud největší lotyšská prohra, a s Velkou Británií 1:5. V dalších utkáních Lotyšsko prohrálo s Rumunskem (2:3) a Německem (1:3) a vyhrálo s Nizozemím a skončilo na 13. místě.  V roce 1936 v Garmisch-Partenkirchenu se lotyšská hokejová reprezentace poprvé zúčastnila zimních olympijských her. Prohrála s Kanadou (0:11), Rakouskem (1:7) a Polskem (2:9) a skončila na 13. místě. Jak v roce 1938, tak v roce 1939 skončil lotyšský výběr na mistrovství světa 10. místě. Poté začala druhá světová válka a mistrovství světa se nekonalo až do roku 1947, kdy už bylo Lotyšsko součástí Sovětského svazu. Poslední utkání před okupací baltských zemí odehrála lotyšská reprezentace 10. března 1940, kdy v poslední minutě vybojovala vítězství nad Estonskem.  Do roku 1940 hrála lotyšská hokejová reprezentace 26 utkání (6 výher, 16 proher a 4 remízy), vstřelila 37 branek a dostala jich 93.

Lotyšská hokejová reprezentace reprezentuje Lotyšsko na mezinárodních hokejových soutěžích, jako je Mistrovství světa v ledním hokeji nebo Olympijský hokejový turnaj.

Die lettische Eishockeynationalmannschaft der Herren ist die nationale Eishockey-Auswahlmannschaft der Herren in Lettland. Sie wird nach der Weltmeisterschaft 2018 in der IIHF-Weltrangliste auf Platz 11 geführt.


Klubová kariéra.

Fotbalové začátky.

Během dospívání hrál za katalánský klub Pobla de Segur, kde působil jako brankář, zranění ramene mu však znemožňovalo pokračovat. Krátce hrál na hrotu útoku, aby se konečně přesunul do obrany. Do Barcelony přišel v roce 1995 ve svých 17 letech, nejprve hrál defenzivního záložníka, poté přešel do B-týmu a přesunul se na pravý kraj obrany.

FC Barcelona.

Když se Puyol stal součástí A–týmu, setkal se s nizozemským trenérem Louisem Van Gaalem. Debutoval v sezóně 1999/2000 dne 2. října proti Realu Valladolid, kde Barcelona zvítězila výsledkem 2:0. Puyol v průběhu zápasu vystřídal Simãa Sabrosu. Jelikož v srdci obrany nastupoval Frank de Boer, nebyl van Gaal proti přestupu Puyola do Málagy, která o jeho služby projevila zájem. Transfer ztroskotal na samotném Puyolovi, ten se totiž rozhodl bojovat o základní sestavu.  Od titulu na jaře 1998 prožívala Barcelona útlum a navíc ji opustil Luís Figo, který odešel do Realu. Puyol na sebe upozornil výkony ve vzájemném zápase – El Clásicu – kdy jakožto pravý obránce měl Figa na starost. Sám Puyol po ukončení kariéry prozradil, že Real měl zájem jej toho času přivést. Průlom nastal v ročníku 2001/02 s příchodem trenéra Carlese Rexacha, pod nímž Puyol odehrál 35 ligových zápasů. Proti Realu Valladolid dne 11. listopadu 2001 vstřelil při domácí výhře 4:0 svoji první branku.  Kapitánem Barcelony se stal v sezóně 2003/04 po odchodu Luise Enriqueho. Během nepřítomnosti Raúla v národním týmu dělal kapitána i tam. 17. května 2006 se stal společně se svým týmem vítězem Ligy mistrů. V roce 2002 získal ocenění nejlepší obránce roku a stejný titul obdržel i v roce 2006.  Poté co na začátku ročníku 2008/09 převzal trénování Barcelony její bývalý hráč Pep Guardiola stanul Puyol ve stoperské dvojici s mladým 22letým Gerardem Piquém, původně náhradou za zkušenější obránce Gabriela Milita a Rafaela Márqueze. Obrana se stala dalším pilířem katalánského týmu, který v této sezóně i té následující zaznamenal nejméně inkasovaných gólů ve španělské La Lize.  Po zlatém světovém šampionátu začala srpnovým španělským superpohárem sezóna 2010/11, ale ani do jednoho klání proti Seville Puyol nezasáhl. I bez něj ale Barcelona po prohře 1:3 a následné výhře 4:0 triumfovala. Během sedmého kola La Ligy proti vedoucímu celku tabulky Valencii vstřelil Puyol vítězný gól na 2:1, čímž se "blaugranas" dotáhli na svého soupeře. Derby proti Realu Madrid (nově vedený José Mourinhem 29. listopadu nastoupil v základní sestavě a odehrál ho celé. Katalánci doma zvítězili 5:0, v hektickém závěru pak došlo ke „strkanici“, při níž právě vyloučený Sergio Ramos strčil do Puyola, který spadl na trávník. Puyol po utkání ale celý incident se svým soupeřem a zároveň reprezentačním spoluhráčem zlehčoval s pochopením pro vypjaté okamžiky. Puyol ovšem neměl tak výrazný podíl na dosažených úspěších jako v minulých letech a na jeho místě pu boku Piquého častěji nastupoval Argentinec Javier Mascherano, předtím defenzivní středopolař.  Po sezóně 2013/14, kdy Barcelona nezískala ani jednu trofej, ukončil hráčskou kariéru kvůli problémům s koleny.

Reprezentační kariéra.

Carles reprezentoval Španělsko již v mládežnických výběrech. V roce 2000 byl členem týmu U21, jenž na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let konaném na Slovensku obsadil 3. místo.  Hrál následně i na Letních olympijských hrách 2000 v Sydney, kde Španělsko prohrálo s Kamerunem ve finále na penalty.

A-mužstvo.

Puyol pravidelně nastupujoval i v národním fotbalovém dresu Španělska, ve kterém se objevil i na Mistrovství světa ve fotbale 2002, 2006, 2010 a na Mistrovství Evropy 2004, 2008.

Styl hry.

Carles Puyol je považován za jednoho z nejlepších fotbalových obránců vůbec. Dokázal zahrát ve středu obrany jako stoper a též jako pravý nebo levý krajní obránce. Mezi jeho dovednosti patřily obranné zákroky, univerzálnost, pracovitost a soustředěnost na herní dění. Svým odhodláním si získal kapitánskou pásku a byl pomyslným srdcem a duší barcelonského mužstva. Útočník Chelsea Didier Drogba, který proti Puyolovi několik utkání odehrál, jej v rozhovoru označil za jednoho ze tří nejtěžších obránců, proti kterým kdy hrál a označil jej za džentlmena.

Statistiky.

Klub.

Aktualizováno: 6. červen 2013

Osobní život.

Puyolův otec Josep zemřel při nehodě na statku v roce 2009, když byl Carles na cestě na zápas s Deportivem La Coruña. O špatných zprávách ho informoval trenér Frank Rijkaard při přistání. Puyol řekl, že tohle v kombinaci se zraněním vedlo k temné periodě. Poté přišel do Barcelony fyzioterapeut španělské fotbalové reprezentace Raúl Martínez, o kterém Puyol říká, že mu dal velkou podporu. Přiměl mě reagovat a já se začal snažit být více veselejší a nebýt tím vším příliš zahlcen.  Puyolovy dlouhé kudrnaté vlasy jsou pro něj charakteristické celou fotbalovou kariéru. Barcelonský manažer Louis van Gaal Puyolovi v 19 letech hned po tréninku navrhl, ať se jde ostříhat. "Kde je problém? Nemůžeš si dovolit holiče?", zeptal se ho ve své kanceláři. "Nic jsem mu na to neřekl. Každopádně od té doby zůstaly mé vlasy, jaké jsou." Puyol před zápasy rád poslouchá death metalovou kapelu Napalm Death.  V březnu 2009 v rozhovoru pro Goal.com řekl: "Nerad chodím večer někam ven. Každopádně rád někdy prostě vypnu a nebo také rád čtu." V září následujícího roku se dal dohromady s modelkou Malena Costa. V říjnu skóroval proti Valencii a svůj gól věnoval právě svojí přítelkyni. Zdroje uvádějí, že počátkem roku 2012 se pár rozešel.

Carles Puyol i Saforcada [čti Karles Pujol i Saforkada] (* 13. dubna 1978, La Pobla de Segur, Španělsko) je bývalý španělský fotbalista, který celou svou profesionální kariéru odehrál za FC Barcelona, kde byl kapitánem. Po skončení hráčské kariéry se stal asistentem sportovního ředitele FC Barcelona, tuto funkci vykonával do ledna 2015.

Carles Puyol i Saforcada [] (* 13. April 1978 in La Pobla de Segur) ist ein ehemaliger spanischer Fußballspieler und heutiger -manager. Puyol spielte in seiner gesamten Profilaufbahn nur beim FC Barcelona und war von 2004 bis 2014 dessen Mannschaftskapitän.


Situace před bitvou.

Po pádu Maďarska a neúspěšné německé operaci Jarní probuzení ustoupila německá 6. tanková armáda SS do vídeňské oblasti. Němci zoufale připravovali obranná postavení, která by zastavila postup Rudé armády. 16. března 1945 vojska 2. a 3. ukrajinského frontu zahájila postup ve směru na Vídeň a na Bratislavu. 25. března překročila sovětská vojska řeku Hron, čímž byla zahájena Bratislavsko-brněnská operace. Na rakouské území vstoupila Rudá armáda 30. března 1945.

Bitva o Vídeň.

2. dubna 1945 zahájila Rudá armáda útok na Vídeň. Objevily se zprávy, že hlavní město Rakouska bylo vyhlášeno otevřeným městem, což však bylo popřeno. Sověti prvního dne obsadili Vídeňské Nové Město, Eisenstadt, Neunkirchen a Gloggnitz. V Rakousku se mezitím vytvořila skupina lidí v čele s rakouským důstojníkem sloužícím v německé armádě Karlem Szokollem, která se pokoušela sabotovat německou obranu a umožnit sovětským vojskům obsadit Vídeň bez boje, aby nedošlo v samém závěru války ke zbytečným ztrátám na životě a na majetku. Vídeň však držela 6. tanková armáda SS, která byla věrna Hitlerovi a která byla připravena bránit Vídeň za každou cenu. Po obchvatném manévru tanků generála Kravčenka se v předměstích Vídně rozhořely těžké pouliční boje, které trvaly týden, než se je Sovětům podařilo dobýt. Střed Vídně tak byl odříznut od zbytku Rakouska a 9. dubna byly zahájeny boje v centru města. K dobývání byly použity i lodě Dunajské flotily, které provedly výsadky, díky nimž došlo i záchraně Říšského mostu (Reichsbrücke), z něhož byly vystříhány kabely vedoucí k náložím. 13. dubna 1945 se vzdali poslední obránci Vídně a boje byly skončeny.

Dohra.

15. dubna 1945 se dala sovětská vojska do pohybu a postupovala dále na západ k Linci, kde se nacházely zbytky německého uskupení. 6. gardová armáda zase postupovala na sever na Moravu, kde se zúčastnila bojů o Brno v rámci Bratislavsko-brněnské operace.

Vídeňská operace byla ofenzíva 3. ukrajinského frontu sovětské armády a 1. bulharské armády ve Velké vlastenecké válce, útočící na německá vojska v Rakousku, která trvala od 2. dubna do 13. dubna 1945.

Als Wiener Operation 1945 oder Schlacht um Wien werden die Kämpfe zwischen der Roten Armee und der deutschen Wehrmacht in Wien und dem Wienerwald vom 16. März bis 15. April 1945 bezeichnet. Der Kampf im Stadtgebiet dauerte vom 6. bis 13. April.


Chaláfská kultura.

Tepe Gaura znamená v dnešní kurdštině doslova „Velký kopec“. Zdejší nálezy pocházejí z období od konce 6. tisíciletí př. n. l. zhruba do poloviny 4. tisíciletí př. n. l. Nejstarší část náleží tzv. chaláfské kultuře, která byla typická pro severní Mezopotámii v době jižních kultur eridské a hádží-muhammadské, tedy obeidské kultuře 1 a 2. Chaláfská kultura je dosud jižními vlivy jen málo ovlivněna.  V Tepe Gaura k ní náleží kulturní vrstvy 26 - 20. Pro chaláfskou kulturu je typická ústřední kulatá stavba, tzv. tholos, s hliněnou zdí tlustou 0,5 až 2,5 m na kamenných základech. Chrám v Tepe Gaura dosud asi neexistoval. Pohřby jsou většinou v domech, často v tholech, mrtví jsou ukládáni ve skrčené poloze. Pěstuje se len a obilí, nikoliv letní pšenice, v pozdním období šestiřadý ječmen. Chová se tur domácí a koza. V úctě je chována matka - zakladatelka rodu, svědčí o tom sošky stojících a tlustých žen. Velice dokonalá je keramika, zprvu naturalistické náměty (tanečnice, postavy mužů, ptáků, zvířata) se mění v druhé fázi v geometrický ornament, ve třetím stupni následuje polychronní malba s velmi elegantními tvary.

Chaláfsko-obeidské období.

Mnohem významnější je pro Tepe Gauru epocha, v níž se na sever protlačují jižní obeidské vlivy; jde o vrstvy 19 až 12. Stejně jako v obeidské kultuře té doby (Obeid 3 a 4) i zde vzniká městská civilizace, uprostřed města již stojí trojlodní chrám obdobný chrámu v Eridu. Současně je doložen tholos, což svědčí o splývání starší kultury s nově příchozí, proto někdy mluvíme o chaláfsko-obeidském období. Tholos se člení na řadu místností a dosahuje poměrně velkých rozměrů.  Nová obeidská kultura se prosadila výrazně až během etapy Obeid 4, kdy se centrem města stává akropole. V Tepe Gauře jsou ve vrstvě 13 postaveny na terase tvořící akropoli tři rozsáhlé chrámy, které se dotýkají rohy a vytvářejí rozlehlý dvůr. Východní chrám má rozměry 12 x 9 m a je nejlépe dochovaný. Je velmi podobný chrámům z jihu, má po celé délce centrální celu, čtyři velké místnosti v rozích, stavba byla poschoďová. Glyptika se od jihoobeidské liší - nalézáme zde pečetě s rytinami zvířat (antilopy) a lidí.

Gaurská kultura.

Kolem poloviny 4. tisíciletí navazuje na severoobeidskou kulturu v Tepe Gauře vlastní gaurská kultura, která kromě tohoto místa je nejlépe prozkoumána z Tell Braku. Starší stupeň gaurské kultury (Gaura 12) se datuje paralelně s jižní kulturou uruckou, ale je zaostalejší, vývoj byl zastaven násilně. Od tohoto období se objevují i přepychové předměty, náhrdelníky a amulety z kamene a ze slonoviny, slonovinové hřebeny, knoflíky a ozdoby zhotovené ze zlata. Nádherným dokladem zručnosti zlatníků je pozlacená hlavička vlka vyrobená z élektra.  Ve vrstvě Gaura 11 (střední stupeň této kultury) se objevuje poprvé pevnostní architektura. Ve městě jsou dvě protilehlé brány spojené severojižní ulicí, domy jsou obráceny dovnitř, jejich zadní stěny tvoří hradbu. Ve středu stojí okrouhlá citadela o průměru 18 až 19 metrů se zdmi 1 m silnými a jediným vchodem. V této době se objevují první nevelké trojlodní chrámy (8 x 8 m) se vchodem v podobě portiku v užší stěně. Tento rys zůstal typický pro zbytek gaurské kultury. Hrobky se stavějí z kamenů nebo cihel. Keramika je nyní šedá nebo červená často s rytými vzory. V pečetích převládají démoni.  V pozdním období gaurské kultury se chrámy zvětšují a zmnožují se, vznikají i zvláštní svatyně. Na akropoli se posléze dostává i civilní architektura. Keramika je točená na kruhu, převládá světlá barva. Právě pro toto období jsou důležité nálezy v Tell Braku. Objevují se měděné nástroje, na konci také kostěné píšťaly, patřící mezi nejstarší známé hudební nástroje.

Tepe Gaura je archeologická lokalita v severním Iráku poblíž starověkého asyrského Ninive asi 15 km severovýchodně od současného iráckého města Mosulu. Místo objevil roku 1927 americký archeolog Ephraim Avigdor Speiser, pod jehož vedením konal tým z Pennsylvanské univerzity v letech 1931 - 1938 vykopávky lokality.

Tappa Gaura oder Tepe Gawra (dt.: "Großer Hügel") ist ein Siedlungshügel im Irak, etwa vier Kilometer östlich von Chorsabad in der heutigen irakischen Provinz Ninawa. Der Tell war vom Keramischen Neolithikum bis in die Bronzezeit besiedelt.