Pozadí.

Před válkou tvořila ruskou hranici řeka Těrek. Na jih od ní ležely kavkazské dagestánské chanáty, jež byly vazalskými státy Persie. Podnětem pro válečný konflikt byla ruská touha rozšířit vlastní území směrem na jihovýchod a přechodné oslabení Perské říše způsobené obležením safíjovského hlavního města Isfahánu afghánskými vojsky vedenými Mahmúdem Hótakím. Jako formální záminka pro válku posloužily značné škody způsobené řadě ruských obchodníků usazených v ázerbájdžánském městě Šamachi. V roce 1721 vyplenili Šamachi odbojní Lezgové ze safíjovské Persie a povraždili přitom spoustu jeho obyvatel včetně několika ruských obchodníků. Ruský vyslanec u safíjovského dvora Artěmij Volynskij poslal tehdejšímu ruskému carovi Petru Velikému (1672–1725) zprávu o značné škodě způsobené ruským obchodníkům. Konstatoval v ní, že útok z roku 1721 byl jasným porušením Rusko-perské obchodní dohody z roku 1717, v níž se safíjovský stát zavázal zajistit ochranu občanů ruské národnosti na svém území. Vzhledem ke skutečnosti, že v safíjovském státě panuje zmatek a jeho panovník Husajn Šáh není v žádném případě s to zajistit plnění dohody, naléhal Volynskij na cara, aby využil výhodu, kterou mu nastalá situace nabízí, a vpadl pod záminkou, že se jako spojenec safíjovského vládce snaží znovu nastolit pořádek, do Persie. Rusko skutečně nedlouho poté využilo skutečnosti napadení ruských obchodníků v Šamachi jako záminku k válce s Persií.

Přípravy.

V letech 1714–1720 zmapovalo několik ruských mořeplavců celé Kaspické moře. Car Petr I. vydal 15. července 1722 prohlášení v několika místních jazycích, v němž ospravedlňoval vpád navržený knížetem Dymitriem Cantemirem. Car shromáždil 22 000 pěšáků, 9000 dragounů a 70 000 kozáků, Tatarů a Kalmyků. Pro přepravu vojska vybudoval v Astrachani Kaspickou flotilu pod velením generál admirála Fjodora Apraxina. Pěchota, dělostřelectvo a materiál měly být dopraveny po moři do ústí řeky Sulak, zatímco jezdectvo se přesouvalo po pevnině z Caricynu a Mozdoku. V době, kdy Petr I. sbíral své vojsko k útoku, vstoupil Safíjovský stát do konečného stadia zhroucení.

Tažení.

"Všechna data jsou podle juliánského kalendáře, neboť údaje uvedené pouze v měsících nelze konvertovat. Pro převod do gregoriánského kalendáře přidejte 11 dní. "

První fáze (1722).

Kaspická flotila doplula do ústí řeky Sulak 27. července 1722. Jako první stanul na břehu samotný car, kterého sem dopravili čtyři veslaři. Zde se dozvěděl, že část jeho jízdy byla u Endireje poražena Kumyky a Čečenci. Petr odpověděl trestnou výpravou, při níž využil Kalmycké jednotky. Vyrazil na jih a utábořil se na místě nazvaném později Petrovskoje. Dne 12. srpna slavnostně vstoupil do Tarki, hlavního města Tarkiského šamchalátu, kde ho tamější vládce přijal se všemi poctami jako přítele. Následujícího dne zamířil na jih do Derbentu, přičemž plavidla flotily jej sledovala podél pobřeží. Vyslal posly k druhému významnému vládci, utamyšskému sultánovi Mahmudovi. Ten však nechal vyslance zabít a shromáždil asi 16 000 mužů, aby Petrovu vojsku zahradili cestu. Horalé sice bojovali statečně, ale dobře vycvičené ruské pěchotě nedokázali vzdorovat. Město Utamyš bylo vypáleno a všichni zajatí muži byli v odplatu za povražděné vyslance pověšeni. Když se o osudu Utamyše doslechl derbentský chán, nabídl Petrovi 23. srpna klíče od města. Derbent nacházející se na úzkém pruhu země mezi Kaspickým mořem a Kavkazem, byl již dlouho považován za severní vstupní bránu do Íránu. V Derbentu se Petr dozvěděl, že jeho flotilu přepadla bouře a většina zásob byla ztracena. Jelikož v tomto pozdním období neexistovala žádná možnost jejich doplnění, zanechal car v Derbentu silnou posádku, vydal se na pochod zpět k řece Těrek, kde se nalodil, vrátil se do Astrachaně a začal s přípravou tažení pro příští rok.

Druhá fáze (1722/1723).

Vachtang VI., vládce království Kartli ve střední Gruzii, byl perským vazalem a strávil sedm let v zajetí. Vzhledem ke slabosti safíovského státu uzavřel dohodu s Ruskem. V září 1722 vytáhl se svým vojskem do Karabachu proti povstalým Dagestáncům. Poté co zabral ázerbájdžánskou Gjandžu, připojili se ke Gruzínům Arméni vedení katolikem Hasanem Esajem. Když se k nim ruské vojsko vzhledem k výše popsané situaci nepřipojilo, vrátili se Vachtang a Hasan Esaj zpět do svých sídel. Tento vynucený ústup měl za následek ničivou invazi do Kartli. Než opustil Astrachaň, vyslal car Petr 6. listopadu plukovníka Šipova v čele dvou praporů na jih, aby obsadil severoíránské město Rašt nedaleko jihozápadního pobřeží Kaspického moře. Místní obyvatelstvo zprvu vítalo Rusy jako pomoc proti Afgháncům, ale rychle změnilo názor. Perský šáh Tahmásp II. shromáždil 15 000 mužů a v únoru vypudil ruské síly z města, do konce března však Rusové Peršany porazili a toto významné město s konečnou platností obsadili.  Druhého perského tažení se zúčastnil znatelně menší vojenský kontingent, jemuž velel generál Michail Maťjuškin (1676–1737). Petr Veliký řídil tažení ze sídelního města. Kontingent tvořilo 15 válečných lodí, polní a obléhací dělostřelectvo a pěchota. Po dlouhém obléhání obsadily jednotky generála Maťjuškina 26. června 1723 perské město Baku a záhy i Širván na západě a poté tři íránské provincie na jižním pobřeží Kaspického moře. Tyto ruské úspěchy donutily Safíovce uzavřít s Ruským impériem 12. září v Petrohradu mírovou dohodu, podle níž měli Rusové vypudit z perského území Afghánce a obnovit vládu šáha Tahmáspa II. výměnou za odstoupení Derbentu, Baku a tří íránských provincií na jižním pobřeží Kaspického moře. Příštího roku se kníže Meščerskij vydal do Persie k podpisu smlouvy, ale nedokázal její podpis zajistit, a byl málem zabit.  Válka byla formálně ukončena Petrohradskou mírovou smlouvou z roku 1723, která uznávala ruské územní zisky, tj. zabrání západního a jižního pobřeží Kaspického moře. Smlouvou z Cařihradu z roku 1724 uznalo Ruské impérium osmanské územní zisky na západě Persie, zejména Gruzii a Arménii. Obě mocnosti si tak prakticky rozdělily Zakavkazsko. Rusové ztratili mnoho vojáků kvůli nemocem. Ve stejné době Nádir Šáh obnovil a upevnil v Persii vládu Tahmáspa II. V roce 1732 se Rusko po podpisu Smlouvy z Raštu se safíovskou Persií stáhlo na dobytých územích zhruba k dnešní Íránské hranici. V roce 1735 pak po podpisu Smlouvy z Gjandži ustoupilo na své původní hranice na řece Těrek.

Následky.

Válka přinesla oběma stranám citelné ztráty. Zatímco Persie ztratila značnou část území, Rusko přišlo o nemalý počet svých vojáků. Ze 61 039 mužů, kteří se zúčastnili tažení, se jich 36 664 nevrátilo Na okupovaných územích způsobili Rusové vážné škody. Tak třeba v provincii Gílán byl jedním z následků okupace rychlý úpadek hedvábnictví, neboť řada lidí, kteří v tomto oboru pracovali, uprchla. Trvalo řadu let než se toto odvětví vzpamatovalo.  Petr Veliký byl odhodlaný udržet si nově získaná území na Kavkazu a na severu Persie. Zajímal se však i o jejich bezpečnost, a proto nařídil posílit opevnění Derbentu a Svatého Kříže. Hodlal též připojit k Ruskému impériu provincie Gílán a Mázandarán. V květnu 1724 proto napsal ruskému veliteli v Raštu generálu Maťjuškiniovi, že by měl do zmíněných provincií pozvat „Armény, a pokud jsou, i další křesťany, aby se zde usídlili a tiše tak co nejvíc přečíslili počty muslimského obyvatelstva, aniž si to dotyční uvědomí“.  V roce 1732, v předvečer Rusko-turecké války, navrátila vláda Petrovy nástupkyně carevny Anny Ivanovny v rámci Smlouvy z Raštu část zabraných území Persii. V pozadí tohoto ústupku stála snaha vytvořit se safíovskou Persií alianci proti Osmanské říši. Po podpisu Smlouvy z Gjandži v roce 1735 navrátilo Rusko Persii i zbývající území včetně Derbentu, Baku a Tarki. Persie tak opět získala veškerá svá území v Zakavkazsku a v oblasti dnešního severního Íránu. Ruská vojska se však z perských území stáhla až v roce 1734.

Rusko-perská válka (1722–1723), v ruské historiografii známá jako Perské tažení Petra Velikého, byla válka mezi Ruským impériem a safíovskou Persií, kterou vyvolala carova snaha rozšířit ruský vliv v kaspické a kavkazské oblasti a zabránit územním ziskům rivalské Osmanské říše na úkor upadající Perské říše.

Der Russisch-Persische Krieg von 1722 bis 1723 (in Russland auch als persischer Feldzug Peters des Großen bekannt) war ein militärischer Konflikt zwischen dem Russischen Reich und Persien. Er wurde vom russischen Zaren betrieben, der russischen Einfluss auf die kaspische Region und den Südkaukasus auf Kosten Persiens ausdehnen sowie den Rivalen Osmanisches Reich von Territorialgewinnen abhalten wollte.


Historie.

Pravěk a středověk.

První osídlení je potvrzené už z doby kamenné. Oblast měla výborné podmínky pro rozvoj pastevectví. Historikové se domnívají, že první domestikace koně proběhla právě na kazašské stepi. Ve středověku vedla přes zemi tzv. Hedvábná stezka. Vzniklo zde několik významných center obchodu (Taraz, Turkestán). V 11. století vstoupili na území turkičtí Kumáni, kteří s dalším turkickým nomádským kmenem Kypčaky posléze vytvořili Kumánsko-Kypčackou konfederaci. Ve 13. století vpadl do Kazachstánu Čingischán se svými hordami. Kumáni byli poraženi a oblast se stala součástí Mongolské říše. Byla opět sjednocena v 16. století, kdy vznikl územně nesmírně velký Kazašský chanát. Tehdy se také ustavila kazašská národní identita a kazaština. V 17. století však klanová rivalita vedla k rozdělení chanátu na tři žuzy (Velký, Střední a Malý). Posléze chanát trpěl i nájezdy Čtyř Ojratů, což byla federace čtyř mongolských kmenů, z nichž nejagresivnější byli Džungarové, kteří obsadili centrální a východní oblasti země. Džungarové byli definitivně poraženi kazašským chánem Ablajem roku 1729 v bitvě u Anrakaje a Ablaj získal status národního hrdiny (batyra). Země byla opět sjednocena, avšak boji s Džungary vysílena. Toho využili nejprve povolžští Kalmykové a dobyli současný jihovýchodní Kazachstán, včetně hlavního města Almaty. Také Bucharský emirát (Uzbeci) zabral část země, včetně města Šymkent. Nakonec však oblast ovládlo Ruské impérium.

Nadvláda carského Ruska.

V průběhu 18. století vybudovalo carské Rusko na své jižní hranici soustavu pevností na obranu svého území před nájezdy kazašských a džungarských nomádů, mezi nimi Omsk, Semipalatinsk, Pavlodar, Orenburg a Petropavlovsk. Na obraně hranice se podíleli také kozáci. Během Pugačovova povstání využili Kazaši chaosu a podnikali nájezdy na osady Rusů a povolžských Němců. Ablaj-chán, který byl nejmocnějším vládcem tzv. Střední hordy, udržoval s Ruskem spojenectví.  Carské Rusko začalo obsazovat střední Asii v průběhu 19. století, v rámci tzv. Velké hry, tedy koloniálního soupeření s Britským impériem. Postupné ovládání území současného Kazachstánu Rusy lze vymezit léty 1813–1907. Formálně se stal součástí Ruska v roce 1846. Rusové zavedli na úřadech i ve školách ruštinu. To začalo vyvolávat od 60. let 19. století značný odpor obyvatelstva. Ke konci 19. století můžeme hovořit o vzniku kazašského národního obrození, s hlavním cílem zachránit kazaštinu. Ještě větší pnutí však vzniklo, když v 90. letech 19. století začaly do země proudit davy osadníků z evropské části ruské říše. Přicházeli hlavně ruští a ukrajinští rolníci, kteří se usazovali převážně na severu země. Velkým spouštěčem další migrační vlny bylo dokončení železnice mezi Orenburgem a Taškentem v roce 1906. Počet kolonizátorů krátce poté převýšil počet původních obyvatel. Ruská vláda migraci podporovala, vládním administrátorem tohoto procesu byl Vasilij Balabanov. V roce 1916 to nakonec vyvolalo ozbrojený odpor Kazachů, kteří začali napadat vesnice kolonistů, carské vojáky a kozáky (tzv. Basmačské povstání či hnutí basmačů). Povstání pak bylo vpleteno do Ruské občanské války a basmači se postavili na stranu Bílých proti bolševikům. Nakonec bylo poraženo a Kazachstán se tak stal součástí nově vznikající sovětské říše. Basmači operovali v afghánských horách do 30. let 20. století.

Sovětská nadvláda.

Po pádu carské vlády vznikl nakrátko na území Kazachstánu státní útvar zvaný Alašská autonomie kontrolovaný bělogvardějci, s hlavním městem Semejem. Území Kazachstánu se však už v roce 1919 dostalo pod kontrolu bolševiků. Poté přes 300 000 Kazachů odešlo přes hory do sousední Číny. 26. srpna 1920 byla zřízena Kyrgyzská autonomní socialistická sovětská republika (Rusové tehdy Kazachům říkali jaksi obecně "Kyrgyzové"), s hlavním městem Orenburgem, kde žili především etničtí Rusové. Byla součástí Ruské SFSR. V červnu 1925 byla republika přejmenována na Kazašskou a její správní centrum bylo přemístěno do města Kyzylorda. V dubnu 1927 se pak hlavním městem stala Alma-Ata (dnešní Almaty).  Jako všude jinde v Sovětském svazu bylo mnoho politických oponentů, kulaků a jiných režimu nepohodlných lidí popraveno či skončilo v kazašské stepi v pracovních táborech. Docházelo k násilné kolektivizaci, která na kazašské kočovníky, nezvyklé být upoutáni k půdě, dopadla obzvláště tíživě. Výsledkem byl mj. obří hladomor v letech 1931-1933, kdy v Kazachstánů zemřelo hlady 1,5 milionu lidí, z toho 1,3 milionu etnických Kazachů. Zemřelo tak v krátké době 38% kazašského etnika. Šlo o největší populační ztrátu jedné národnosti v celých dějinách Sovětského svazu. Násilná kolektivizace sovětského zemědělství vyvolala v letech 1932–33 hladomory také na Ukrajině a v Rusku. Někteří historici používají dokonce pojmu genocida a srovnávají událost s ukrajinským holodomorem, nebo vyhlazováním indiánského obyvatelstva v severní Americe. Navíc byly do Kazachstánu deportovány na rozkaz sovětského vůdce Josifa Stalina celé národy (Krymští Tataři, Povolžští Němci, Řekové). Etnické složení Kazachstánu je proto dnes velice pestré.  V roce 1936 byla republika vyčleněna z Ruské SFSR a stala se samostatnou federální republikou Sovětského svazu (tehdy jedenáctou): Kazašskou sovětskou socialistickou republikou. Během druhé světové války vzniklo na území pět divizí, které byly poslány bojovat na východní frontu. Pro válečné potřeby byl také vybudován první významnější kazašský průmysl, byť země zůstala převážně zemědělskou.  Po válce, v roce 1947, vznikl v oblasti u Semeje zkušební jaderný polygon. Právě zde byla v roce 1949 vyzkoušena první sovětská jaderná bomba. V této oblasti byly do roku 1989 provedeny stovky jaderných testů. V roce 1955 vznikla v Kazachstánu známá kosmická základna Bajkonur, ze které vystartovala první umělá družice světa Sputnik 1, první kosmonaut Jurij Gagarin i kosmická stanice Mir. V 50. a 60. letech byly z popudu sovětského vůdce Nikity Chruščova obrovské plochy neobdělávaných pastvin (celiny) přeměněny na ornou půdu. Tento projekt měl z Kazachstánu udělat obilnici SSSR. Dopad tohoto projektu na místní ekologickou rovnováhu byl katastrofální. Na konci 50. let se také zdálo, že rusifikační politika zvítězila: v roce 1959 se Kazaši stali menšinou, tvořili již jen 30% populace, zatímco etničtí Rusové 43%.  Na konci 80. let se objevily první známky odporu proti sovětské nadvládě. Významným se stalo protijaderné hnutí zvané Nevada Semipalatinsk, které mělo, vzhledem k jaderným zkouškám prováděným sovětskou vládou na území Kazachstánu, i jistý nacionální sentiment. V prosinci 1986 se v Almaty uskutečnily masové demonstrace mladých Kazachů, které byly později nazvány Želtoksan (Prosinec). Šlo o protest proti nahrazení prvního tajemníka Komunistické strany Kazašské SSR Dinmuchameda Konajeva Genadijem Kolbinem. Protože Konajev byl Kazach a Kolbin Rus, který navíc v Kazachstánu nikdy nežil, měl protest rovněž jistý nacionální aspekt (jinak ovšem byl Konajev komunista brežněvovské linie a Michail Gorbačov ho odstranil v roce 1986 kvůli obviněním z korupce). Vládní jednotky nepokoje potlačily, několik lidí bylo zabito a mnoho demonstrantů uvězněno.

Nezávislost.

Kazachstán vyhlásil nezávislost 16. prosince 1991, když se SSSR v té době již de facto rozpadl na patnáct nástupnických států. Ze všech patnácti vyhlásil Kazachstán svou nezávislost jako poslední. Téhož roku se stal členem Společenství nezávislých států. Prezidentské volby v roce 1991 vyhrál bývalý vůdce místní komunistické strany Nursultan Nazarbajev. Hlavním městem se stala v roce 1997 Nur-Sultan, která vystřídala Almaty. Hlavním důvodem bylo položení Almaty v blízkosti hranic s Kyrgyzstánem, Tádžikistánem a Uzbekistánem, kde v té době probíhala občanská válka.  Volby do parlamentu se konají každé čtyři roky – v roce 2004 vyhrála prezidentova strana a ostatní křesla parlamentu obsadili členové stran, kteří sympatizují s prezidentem. Opozice získala jen jedno křeslo a mezinárodní pozorovatelé z OBSE prohlásili volby za nesvobodné. V roce 2005 byl Nazarbajev opět zvolen prezidentem a v roce 2007 parlament schválil prezidentovi velké pravomoci. De facto se Nazarbajev stal prezidentem a vůdcem státu do konce svého života. Téhož roku se konaly volby do parlamentu a koalice podporující prezidenta získala 88 % křesel, zatímco opozice pouze 7 %. Opoziční kandidáti označili volby za zkorumpované a nesvobodné.  V lednu 2012 se v Kazachstánu uskutečnily předčasné volby do Parlamentu (8 měsíců před řádným termínem). Voleb se zúčastnilo 72 % voličské základny. Hranici 7 % nutnou pro vstup do Parlamentu překonaly pouze tři strany: prezidentova Kazaši pro vlast (80,7 %), Demokratická strana (7,46 %) a Strana národních komunistů (7,2 %).

Geografie.

Horopis.

Kazachstán je největší vnitrozemskou zemí světa. Třebaže většinu území Kazachstánu zaujímají nízko položené plošiny a pahorkatiny, reliéf je i tak velmi rozmanitý; vcelku lze říct, že povrch Kazachstánu se zvedá směrem k východu. Na západě se v "Kaspické proláklině" (28 m pod hladinou světového oceánu) prostírá největší vnitrozemské jezero světa – Kaspické moře. Poblíž kaspického pobřeží leží v Karagijské proláklině nejnižší bod Kazachstánu (-132 m n. m.). Severní břehy Kaspického moře při dolním toku řeky Ural obklopuje Kaspická nížina, ohraničená na jihu plošinami "Mangystau" a "Ustjurt", na východě Mugodžarskými vrchy. Dále k východu se prostírá rozlehlá nížina Turanská s bezodtokým Aralským jezerem, do kterého ústí řeka Syrdarja. Zde, při uzbeckých hranicích, se nachází poušť Kyzylkum "(Rudé písky)". Nevýraznou Turgajskou plošinu na severozápadě země odděluje sníženina zvaná "Turgajská brána" od rozlehlé Kazašské plošiny, zaujímající střední část Kazachstánu. Z Kazašské plošiny vystupuje několik hornatin – "Ulytau" na západě, "Kokčetau" na severu a "Karakaly" s nejvyšším bodem "Aksoran" (1 565 m n. m.) na jihovýchodě. Severně od Kazašské plošiny se až za hranice Kazachstánu táhnou úrodné nížiny "Išimské" a "Kulundské stepi", náležející k Západosibiřské rovině. Tyto oblasti směrem k severu odvodňují řeky Išim a Irtyš. Od Kazašské plošiny směrem k jihu se táhne pustina Betpak-dala "(Hladová step)". Východně odtud, mezi Kazašskou plošinou a pohraničními horami leží bezodtoká Balchašsko-alakolská pánev.  Její západní část zaujímá velké protáhlé jezero Balchaš, celosvětový unikát, neboť je z poloviny plné sladké a z druhé poloviny slané vody; na východě se nacházejí dvě menší jezera Sasykkol a Alakol. Tato oblast závlahového zemědělství na jihovýchodě Kazachstánu je tradičně zvána Sedmiříčí "(Džesysu)". Východní a jihovýchodní hranice země představují skutečné velehory. Na samém severovýchodě dělí Kazachstán od Sibiře zalesněný Altaj (nejvyšší hora "Belucha" 4 506 m n. m.). Jižně od Altaje vytváří řeka Irtyš v kotlině jezero Zajsan, zvětšené ještě "Buchtarminskou přehradní nádrží". Dále k jihu se zvedá pás pohoří Tarbagataj s nejvyšší horou "Tastau" (2 992 m n. m.). I následující horstva se táhnou přibližně stejným směrem jako Tarbagataj, tedy od západu k východu. Nejprve je to Džungarský Alatau s nejvyšší horou "Besbakan" (4 463 m n. m.), poté následuje široké údolí, jímž z Číny přitéká řeka Ili, a na jihovýchodě ohraničuje Kazachstán pohoří Ťan-šan "(Nebeské hory)". Nejvyšší hora Kazachstánu (a druhá nejvyšší hora Ťan-šanu) Chan Tengri "(Vládce duchů)" dosahuje výše 7 010 m n. m.

Vodstvo.

V "Kazachstánu" je přibližně 48 000 jezer o celkové ploše 45 000 km2. 94 % z nich má rozlohu menší než 1 km2. Jsou to většinou záplavová a deltová jezera. Jezer s rozlohou nad 100 km2 je 21 (Balchaš, Zajsan – součást Buchtarminské vodní nádrže, Alakol, Tengiz, Seletyteniz, Sasykkol, Kušmurun, Markakol, Ulken-karoj – viz také Seznam jezer v Kazachstánu). "Kazachstánu" také patří severní a severovýchodní část Kaspického moře a severní část Aralského jezera (Severní Aralské jezero). Je zde více než 4 000 rybníků, přehrad a vodních nádrží. Většina jezer je bezodtokých. Úroveň jejich hladiny prudce kolísá podle sezóny i v průběhu let a obrysy i rozměry se periodicky mění. V suchých letech mnohá z nich vysychají nebo se proměňují na slaniska. Nejvíce jezer je v severní části "Kazachstánu", kde je mnoho uzavřených sníženin. Ve stepní zóně, v horách a v údolích velkých řek převládají sladkovodní jezera, zatímco v polopouštích, pouštích a mezihorských propadlinách slaná jezera. V mnohých jezerech se dobývají různé soli. Přibližně 30 jezer obsahuje léčivé bahno a solanku.  Největšími přehradními nádržemi jsou Buchtarminská a Usť-Kamenogorská na Irtyši, Čardarinská na Syrdarji a Kapčagajská na Ili. Říční síť země je velmi nepravidelná a hlavní toky se táhnou spíše okrajovými částmi země. Velkou část centrálního Kazachstánu zaujímají bezodtoké polopouště, v nichž se například ztrácejí řeky Sarysu a Ču. Naproti tomu lesostepní oblasti na severovýchodě jsou posety stovkami drobných jezer a protkány říčkami. Pro vodní toky, které stékají z velehor na jihovýchodě země je charakteristický maximální průtok v době letního tání horských ledovců, zatímco mnohé stepní řeky v této době vysychají. Velký význam má 500 km dlouhý kanál mezi Pavlodarem a Karagandou, spojující řeky Irtyš a Nura.  Nejvýznamnější řeky (viz také Řeky v Kazachstánu)

Klimatické podmínky.

Pro Kazachstán jsou typické velké rozdíly teplot: na jihu je rozdíl teplot mezi nejteplejším a nejstudenějším měsícem až 30 °C a na severu až 40°-41 °C, nejstudenější měsíc je leden, jeho průměrná teplota na severu je -19°, na jihu -8 °C, nejteplejším měsícem je červenec.

Politický systém.

Kazachstán je republikou, jeho politický systém je prezidentský a autoritářský. Od vyhlášení nezávislosti v roce 1991 je prezidentem opakovaně volen Nursultan Nazarbajev, který drží drtivou většinu moci. V současnosti je Nazarbajev v pátém funkčním období, mandát mu vyprší v roce 2020. V roce 2017 došlo k reformě a moc byla částečně přerozdělena. Na premiéra a vládu přešla odpovědnost za ekonomický a sociální rozvoj země. Prezident dále rozhoduje především o zahraniční politice, obraně a vnitřní bezpečnosti. Předsedou vlády je Askar Mamin.  Zákonodárným orgánem je parlament, který je dvoukomorový. Dolní komora se nazývá Mažilis. Má 107 poslanců, kteří jsou voleni na 5 let. Horní komora, Senát, má 47 členů, z toho osm jmenuje přímo prezident. Parlament na základě návrhu prezidenta schvaluje změny v Ústavě, státní rozpočet, musí potvrdit prezidentovu volby předsedy vlády a Národní banky. Parlament může rovněž vyhlásit referendum a vyjádřit nedůvěru vládě. Zcela dominantní silou v parlamentu i ve společnosti je prezidentská strana Nur Otan, v posledních volbách roku 2016 získala 82,15 % hlasů.

Administrativní členění.

Území státu je rozděleno do 14 oblastí a 4 samosprávných měst

Ekonomika.

Kazachstán má vlastní měnu – tenge.  Kazachstán je průmyslově-zemědělskou zemí s obrovskými zdroji černého uhlí, železných a chromových rud, ropy a dalších nerostných surovin. Kazachstán disponuje zhruba 21 % světových zásob uranu a v těžbě uranové rudy je světovou jedničkou (na druhé příčce je Kanada, která předtím vedla žebříček 17 let). Ložiska spravuje státní společnost Kazatomprom, ale samotné doly si mezi sebou z velké části rozparcelovaly především Rusko a Kanada. Většinu území zabírají pouště a polopouště, jen malá část je zalesněna nebo je hospodářsky využívána. V Kazachstánu se mimo jiné nachází proslulý kosmodrom Bajkonur, který Kazachstán pronajímá Rusku za 115 mil. amerických dolarů ročně. Právě z Bajkonuru zahájil v roce 1961 Jurij Gagarin první let člověka do vesmíru.  Výkonností je kazachstánská ekonomika podobná té ruské – má přibližně stejný HDP na hlavu, ale vyznačuje se rychlejším růstem poháněným těžbou nerostných surovin.  "The Wall Street Journal" zařadil Kazachstán na 41. místo v celosvětovém žebříčku ekonomické svobody (2018).

Obchod.

V Kazachstánu (podobně jako třeba v Číně) existuje deset speciálních ekonomických zón, kde mají investoři zvláštní podmínky (výjimky z daňových povinností, odpuštění cel apod). První zóna, Žajreb Atasujská, vznikla v roce 1991. Zdaleka nejvíce přímých zahraničních investic má na kontě Nizozemsko (42,7 %).  Kazachstán má celní unii s Ruskem a Běloruskem a je též člen Eurasijského ekonomického svazu. Přesto například v roce 2017 byla nejvýznamnějším obchodním partnerem Kazachstánu Evropská unie, s podílem 38,7 % na zahraničním obchodu. Následují Rusko (20,6 %), Čína (13,5 %), Uzbekistán (2,6 %), Turecko (2,4 %), Spojené státy (2,1 %) a Ukrajina (2,1 %). Ze zemí EU je nejvíce obchodní výměny s Itálií a Nizozemskem. Suroviny (hlavně ropa a plyn) se na exportu Kazachstánu podílí zcela zásadním způsobem (68,6 % exportu v roce 2017).

Obyvatelstvo.

K 1. červnu 2018 měl Kazachstán 18 253 300 obyvatel. Hustota osídlení je 6,68 obyvatel na km.  66,01 % obyvatel jsou Kazaši, 21,05 % Rusové, 3,07 % Uzbekové, 1,7 % Ukrajinci a 1,04 % Němci. Ostatní jsou přistěhovalci z bývalých zemí SSSR. Etnické složení se ve 20. i 21. století prudce proměňovalo. Sovětský vůdce Josif Stalin nechal do Kazachstánu násilně přemísťovat příslušníky mnoha národností, zejména Němce, Poláky, Ujgury a Kurdy. V roce 1989 ještě tvořili Kazaši jen 39,7 % obyvatel Kazachstánu, Rusů bylo 37,8 %, Němců 5,8% a Ukrajinců 5,4 %. Mnoho Rusů, Ukrajinců a Němců opustilo Kazachstán po rozpadu Sovětského svazu, jejich procentuální poměr v populaci dále snižuje nižší porodnost oproti Kazachům, ale stále tvoří vysoké procento obyvatel ve velkých městech a na severu Kazachstánu u ruských hranic.  Zajímavostí je, že v zemi byla i malá česká komunita, která však s pomocí české vlády přesídlila do České republiky. Vláda ČR přijala 1. listopadu 2006 nařízení o „"Postupu při dokončování přesídlení osob s prokázaným českým původem (krajanů) z Kazachstánu"". Celkem bylo přesídleno 157 krajanů, poslední tranzit se uskutečnil v říjnu 2007.  69 % obyvatel Kazachstánu vyznává sunnitský islám, 28 % je pravoslavných křesťanů a 2 % obyvatel jsou evangelíci. Vzhledem k tomuto složení populace vláda vsází na mezináboženský dialog a Nursultan Nazarbajev každé tři roky hostí v Nur-Sultanu velké setkání všech světových náboženství. V zemi je 3 129 svatostánků, z toho 2 229 mešit, 258 pravoslavných chrámů, 93 katolických kostelů, 6 synagog a přes 500 protestantských kostelů a modliteben. Islámský Svátek oběti i pravoslavné vánoce jsou v Kazachstánu státním svátkem.  57 % obyvatel žije ve městech.  Kazachstánská společnost je specifická v tom, že velkou roli v ní stále hraje tradiční klanová struktura, tedy rozdělení na kmenové svazy, tzv. Starší, Střední a Mladší žuzy. Uly žuz (Starší, nebo Největší) má kořeny v jižním Kazachstánu, Orta žuz (Střední) ve středním a východním a Kiši žuz (Mladší nebo Malý) se identifikuje se západní a severní částí Kazachstánu. Každý žuz se dělí na rody a plemena. Orta žuz má 12 rodů a plemen. Členové Uly žuzu se cítí být přímými potomky Čingischána.

Jazyky.

Úředním jazykem je kazaština. Státní instituce a samosprávné orgány však užívají i ruštinu, která je s kazaštinou rovnoprávná. V písmu se užívá vlivem ruštiny cyrilice a sporadicky i latinka, v současné době zejména pod vlivem turečtiny. Dne 12. dubna 2017 prezident Nazarbajev nařídil úřadům přejít postupně z azbuky na latinku. Od roku 2025 by se měla používat již jen latinka.  Kazaština patří do turkické jazykové skupiny, spolu s turečtinou, turkmenštinou, azerštinou, uzbečtinou či tatarštinou.

Další města.

Arkalyk, Kostanaj, Taraz, Uralsk (Oral), Taldykorgan, Zyrjanovsk, Petropavlovsk, Šu.

Kultura.

Památky a architektura.

V seznamu světového dědictví UNESCO je zapsáno pět památek:  Unikátním architektonickým celkem je nové hlavní město Nur-Sultan, které nechal vůdce Nursultan Nazarbajev postavit na konci 90. let 20. století, z menšího městečka Akmola (dříve Celinograd, Astana). Město bylo oficiálně otevřeno a hlavním městem prohlášeno v roce 1997. Architektonický plán hypermoderního města vytvořili známý japonský architekt Kišó Kurokawa a britský architekt Norman Foster, přičemž jejich spojení mělo symbolizovat spojení východu a západu, jímž kazachstánská kultura de facto je. K architektonickým unikátům patří Palác nezávislosti, Koncertní hala (dílo Manfredi Nicolettiho), Umělecká univerzita, prezidentský palác Ak Orda či Smaragdové věže. Věž Bajtěrek (jež je dokonce zobrazena na zadní straně všech kazachstánských bankovek), Palác míru a harmonie ve tvaru pyramidy a zábavní centrum Chan Šatyr ve tvaru jurty, jehož výstavba se vyšplhala ke 400 milionům dolarů, navrhl osobně Norman Foster. Výstavba podle Kurokawových urbanistických plánů má probíhat do roku 2030. Zajímavostí je, že na výstavbě Nur-Sultanu se podílela i česká firma VUCHZ Brno, která zde postavila moderní závod na výrobu biodieselu.

Literatura.

Zakladatelem kazašské literatury, jejím prvním klasikem a propagátorem sblížení s ruskou a evropskou kulturou na základě liberálního islámu byl v 19. století Abaj Kunanbajuly. Významným obrozencem byl i Ybyraj Altynsarin, který zavedl do kazaštiny cyrilici, jež je užívána dodnes (byť je postupně opouštěna). Prominentním kazašským autorem v sovětské éře byl Muchtar Auezov, jenž se dočkal mnoha veřejných poct. Naopak Saken Sejfullin byl v éře stalinismu mučen a popraven jako kazašský nacionalista. Stejný osud potkal i básníka a turkologa Achmeta Baitursynova. Objevem 60. let byl básník Mukagali Makatajev. V Kazachstánu se narodil i rusky píšící sci-fi spisovatel Sergej Lukjaněnko, autor slavné "Noční hlídky".

Hudba.

Hudební skladatel Kurmangazy Sagyrbajuly v 19. století využil folklórních zdrojů. Folklór později proslavil i zpěváka Žambyla Žabajeva. V populární hudbě se prosadila Roza Rymbajeva,, nebo skupina A’Studio. Ve folk-rockové hudbě skupina Ulytau.

Film.

V Hollywoodu se prosadil filmový režisér Timur Bekmambetov, mj. díky zfilmování "Noční hlídky" krajana Lukjaněnka. V sovětském filmu se proslavila herečka Natalja Arinbasarova. Na scénografii a kostýmech historických filmů pracoval architekt Almas Ordabajev, jinak též autor vlastních projektů.

Věda.

Jednou z největších vědeckých osobností Kazachstánu byl Šokan Valichanov, zakladatel moderní kazašské historiografie a etnografie. Založením vědecké databáze Sci-Hub na sebe nedávno upozornila Alexandra Elbakjanová. Na území Kazachstánu se v 9. století narodil významný filozof, logik, kosmolog a teoretik hudby Al-Fárábí, který je dnes vyobrazen na kazachstánské bankovce v hodnotě 200 tenge.

Sport.

Kazachstánským sportovcům se od počátku samostatné účasti na olympijských hrách daří, mají na svém kontě již šestnáct zlatých olympijských medailí. Kazachstán má především silnou boxerskou školu, boxeři přivezli z olympiád už 22 medailí, z toho sedm zlatých. Na nejvyšší metu dosáhli v ringu Bachyt Sarsekbajev, Serik Sapijev, Bekzat Sattarchanov, Vasilij Žirov, Jermachan Ibraimov, Bachtijar Artajev a Danijar Jelusinov. K největším sportovním hvězdám patří cyklista Alexandr Vinokurov, olympijský vítěz v silniční cyklistice a manažer známého závodního týmu Astana Team. Olga Rypakovová získala olympijské zlato v trojskoku, Jurij Melničenko v zápase řecko-římském, Olga Šišiginová v běhu na 100 metrů překážek, Dmitrij Balandin v plavání, Nijat Rahimov a Alla Važenina ve vzpírání, Alexandr Parygin v moderním pětiboji, Vladimir Smirnov v běhu na lyžích na 50 km. Ještě v dresu SSSR získal olympijské zlato basketbalista Alžan Žarmuchamedov, v Mnichově roku 1972, krom toho si připsal tři tituly mistra Evropy.  Stále větší popularitě se těší lední hokej. Kazachstán vyslal několik klubů do Kontinentální hokejové ligy, nejlepší z jeho klubů je Barys Nur-Sultan(Barys Astana). V severoamerické NHL se prosadil Jevgenij Nabokov. Velmi úspěšní jsou Kazaši v bandy hokeji, kde získali šest bronzových medailí na mistrovství světa. V posledním desetiletí se ve světě prosadili také kazašští tenisté, dva turnaje v Nur-Sultanu byly zařazeny do seriálu ATP a WTA. Zarina Dijasová a Julia Putincevová pronikly do první padesátky žebříčku světových tenistek, v první stovce je i Michail Kukuškin.

Kazachstán (kazašsky Қазақстан ) je stát, který se rozkládá ve střední Asii a malou částí svého území západně od řeky Ural zasahuje též do Evropy. Na severozápadě a severu hraničí s Ruskem, na východě s Čínou, z jižní strany jsou jeho sousedy Kyrgyzstán, Uzbekistán a Turkmenistán, na jihozápadě pak přiléhá ke Kaspickému moři. Co do rozlohy je Kazachstán devátý největší stát na světě (plocha 2 717 300 km2 – 34krát více než ČR) a vůbec největší vnitrozemský. Většina území je jen velmi řídce osídlena (18 milionů obyvatel představuje hustotu necelých 6 ob./km2). Nur-Sultan (dříve Celinograd a posléze Akmola a Astana) se v roce 1997 stal hlavním městem namísto Almaty.

Kasachstan [] (kasachisch "Қазақстан/Qazaqstan", russisch "Казахстан", amtlich Republik Kasachstan, Kasachisch "Қазақстан Республикасы/Qazaqstan Respýblıkasy", Russisch "Республика Казахстан/Respublika Kasachstan") ist ein Binnenstaat zwischen dem Kaspischen Meer im Westen und dem Altai-Gebirge im Osten. Gemessen an der Fläche ist Kasachstan der neuntgrößte Staat und der größte Binnenstaat der Erde. Er liegt in Zentralasien. Nimmt man für die Innereurasische Grenze die Grenzziehung von Strahlenberg her, würden etwa 5,4 % der Landesfläche dem äußersten Osteuropa zugerechnet.


Historie.

Důl Guido založil v roce 1855 hrabě Guido Henckel von Donnersmarck. Jako první se začala hloubit šachta Barbara (česky Barbora). Brzy však narazili na kuřavku (tekutý písek) a na tektonický zlom, takže v roce 1856 po pouhých 30 metrech bylo hloubení jámy přerušeno. Zároveň se začala hloubit šachta Concordia, v níž bylo brzy založeno první těžební patro 80 m. Zde však také nastaly potíže spojené s tektonickými poruchami, které ztěžovaly těžbu. V roce 1862 v hloubce 117 m šachta Concordia přerušila vodonosnou vrstvu a byla zaplavena. Aby se mohl shromáždit investiční kapitál na její odvodnění a další důlní práce, Donnersmarck založil společnost s Hornoslezskou železniční společností ("Oberschlesische Eisenbahn Gesellschaft").  V roce 1870 se začala šachta (která se mezitím přejmenovala na „Guido“) vysušovat a pak se přistoupilo k dalšímu hloubení. Roku 1872 se obnovila těžba na patře 80 m a rubanina se vytahovala výtahem s parním strojem. Současně probíhaly práce spojené s hloubením druhé šachty, která byla potřebná pro fungování dolu. Tato šachta byla pojmenována podle společníka „Eisenbahnschacht“ (polsky „Szyb Kolejowy“, česky „Železniční šachta“). V roce 1885 bylo vytěženo rekordní množství uhlí v dějinách dolu – 313 tisíc tun, avšak z důvodu celkově nízké rentability Donnersmarck už o dva roky později prodal důl pruskému státu. Od tohoto okamžiku byl důl státním majetkem. Byl začleněn jako jižní pole do státního dolu Královna Luisa (německy "Königin-Louise Grube", polsky "Kopalnia Królowa Luiza").  V prvních letech 20. století byl jižně od dolu Guido založen nový důl "Delbrück" (německy "Delbrückgrube", pozdější "důl Makoszowy") těžící koksovatelné uhlí. Vedle něj vznikla koksovna. V roce 1904 byly oba doly v podzemí propojeny a roku 1912 byl důl Guido formálně začleněn do dolu Delbrück.  V roce 1922 po rozdělení Horního Slezska mezi Německo a Polsko zůstal důl Guido i s dolem Delbrück na německé straně a staly se součástí státního koncernu Preussag. Po vytěžení ložisek uhlí ztratil důl Guido na významu. V roce 1928 šachta Guido byla vyřazena z provozu a Železniční šachta přestala plnit funkci těžní šachty. Stále jí však fárali horníci dolů a dopravoval se jí materiál (v blízkosti vzniklo rozsáhlé dřeviště). Na patře 170 m se instalovala odvodňovací zařízení, která brzy začala odvodňovat tři doly – Bielszowice, Makoszowy a samotný Guido.  Po druhé světové válce se důl stal nepracujícím revírem dolu Makoszowy (dříve Delbrück). V roce 1967 byl důl přeměněn na zkušební důl M-300. V roce 1982 byl v areálu bývalého dolu zprovozněn skanzen, jenž fungoval do roku 1996. V červnu 2007 byl provoz pro návštěvníky obnoven.

Hornický skanzen.

Guido je světový unikát, jelikož dochované důlní dílo nemá obdobu v jiných muzejních střediscích na světě. Skanzen tvoří chodby na patrech 170 a 320 metrů plus zástavba na povrchu spolu s technickým vybavením. Při prohlídce se fárá původní těžní klecí na dvě důlní patra – 170 m a 320 m. Patro 170 m bylo zpřístupněno 14. června 2007, patro 320 m pak 4. prosince 2008.  Důl Guido se nachází na Trase technických památek Slezského vojvodství jako jedna ze čtyř tzv. "hvězd", tedy jako jeden z nejvýznamnějších objektů této trasy. Je také na Evropské cestě průmyslového dědictví (ERIH), kde patří mezi čtyři "kotevní body" v Polsku, tedy mezi nejvýznamnější polské industriální památky.

Patro 170 m.

Na patře 170 se nacházejí stáje (na dole pracovali koně), ukázky výztuže, komora čerpadel. Patro 170 m od prosince 2015 je věnované patronce horníků – svaté Barboře. Jedna z komor byla přestavěna na velkou kapli sv. Barbory. Na několika místech jsou multimediální projekce ukazující práci horníků na přelomu 19. a 20. století.  Do roku 2015 se na tomto patře ukazovaly metody dobývání uhlí, práce horníků na přelomu 19. a 20. století a historie tohoto průmyslového odvětví v Horním Slezsku. Byly zde ukázky nářadí (mlátek a želízko, brázdicí stroj), simulace odpálení trhavin, hornické lampy, záchranná technika, izolační hráz, duch Skarbnik (protějškem na Karvinsku je Pustecký). Od prosince 2015 je toto patro věnováno problematice práce horníků na přelom 19. a 20. století, nebezpečí, kterým museli čelit (plyny, voda, výbuchy) a patronce horníků svaté Barboře.

Patro 320 m.

Důlní díla na tomto patře jsou udržována ve stavu co nejvíce původním, kdy horníci naposledy ukončili práci a opustili důl. Zde se lze dotknout uhlí, uslyšet a uvidět v provozu různé dopravníky a kombajny, prochází se zátinkou. Část prohlídkové trasy návštěvníci absolvují důlním vlakem – závěsnou dráhou. Některé komory na tomto patře slouží jako kulturní a konferenční zařízení, je zde i občerstvení a prodejna suvenýrů.

(Pod)patro 355 m.

Od února 2016 je zpřístupněna nová část v hloubce 355 m. Přístup do této části je z patra 320 m a je to ta část dolu, která fungovala až do roku 1995 v rámci zkušebního dolu M-300 (jak se tehdy důl Guido jmenoval). Pak byly vstupy do této části dolu uzavřeny (zazděny, izolační hráz). Opětovně byla tato důlní díla otevřena v říjnu 2014, v roce 2015 byly provedeny patřičné úpravy (výměna poškozené výztuže, zavedení protipožárního potrubí, telefonů atp.) pro otevření nové prohlídkové trasy. Tato trasa je určena jen pro zdatné návštěvníky a prohlídka je možná dvěma způsoby: buďto jako "šichta", kdy skupinka návštěvníků jde v plné hornické výbavě pod vedením průvodce-horníka provádět práce, které se na dolech opravdu provádějí (oprava dopravníku, montování lutny a protipožárního potrubí), nebo jako "prohlídka potmě", kdy skupinka návštěvníků prochází s průvodcem nerovnou trasou jen s důlními lampami.

Důl Guido (plným názvem "Historický kamenouhelný důl Guido", polsky "Zabytkowa Kopalnia Węgla Kamiennego Guido") je bývalý kamenouhelný důl v hornoslezském městě Zabrze nyní zpřístupněný návštěvníkům jako hornický skanzen a kulturní zařízení, je součástí Muzea uhelného hornictví ve městě Zabrze.

Das Bergwerksmuseum Guido () befindet sich in der polnischen Stadt Zabrze und öffnet für Touristen das unter Denkmalschutz stehende ehemalige Steinkohlebergwerk Guidogrube. Das Besucherbergwerk ist Ankerpunkt der Europäischen Route der Industriekultur.


Fyziologická funkce.

Enzym IDO hraje důležitou roli v imunitním systému a zároveň je jedním z mechanismů maligní transformace přispívajícím ke vzniku nádorového bujení. Exprese IDO je indukovaná IFNγ, což vysvětluje, proč je jeho aktivita zvýšená při zánětlivých onemocněních, jak infekčních, tak autoimunitních, stejně jako při tumorigenezi. Jelikož je tryptofan pro přežití patogenů nezbytný, působení IDO je dokáže spolehlivě zničit. Mezi mikroorganismy citlivé na nedostatek tryptofanu patří například bakterie rodu "Streptococcus" nebo viry jako herpes simplex nebo spalničky. IDO je důležitá molekula v mechanismech tolerance a mezi jeho fyziologické funkce patří potlačení potenciálně nebezpečných zánětlivých procesů v těle. Tento enzym může být produkován alternativně aktivovanými M2 makrofágy a jinými imunoregulačními buňkami. Aktivita IDO inhibuje funkci a proliferaci cytotoxických T lymfocytů, stimuluje T regulační lymfocyty a také aktivuje myeloidní supresorové buňky, velmi často přítomné v nádoru.

Klinický význam.

Dnes již s jistotou víme, že exprese IDO umožňuje nádorovým buňkám uniknout imunitnímu systému dvěma hlavními mechanismy. Prvním z nich je deplece tryptofanu z nádorového mikroprostředí, druhým je pak produkce katabolických produktů, takzvaných kynureninů, které působí cytotoxicky nejen na T lymfocyty, ale například i NK buňky. Nadměrnou expresi lidského enzymu IDO (hIDO) pozorujeme u celé řady lidských nádorových linií a tato skutečnost je často spojována s horší prognózou pacientů. Mezi nádory spojovanými se zvýšenou produkcí IDO patří například karcinom prostaty, vaječníků či pankreatu, nádory žaludku, hlavy, plic anebo akutní myeloidní leukémie. V nádorových buňkách je exprese IDO za normálních podmínek řízena genem "Bin1", který je nádorovou transformací poškozen. Dnes již existují klinické studie, které naznačují, že kombinací inhibitorů IDO s klasickou chemoterapií a radioterapií, by mohlo být dosaženo obnovení imunitní kontroly a zajištění terapeutické odezvy jinak rezistentních nádorů.

Inhibitory.

Norharman vykazuje neuroprotektivní vlastnosti prostřednictvím inhibice IDO a zabráněním vzniku neurotoxických metabolitů, jako je kyselina chinolinová, 3-hydroxy-kynurenin a syntáza oxidu dusnatého. Kyselina rosmarinová inhibuje expresi IDO prostřednictvím inhibice cyklooxygenázy. Inhibitory COX2 snižují aktivitu IDO, což vede ke snížení hladiny kynureninů a aktivity prozánětlivých cytokinů. Racemická směs 1-methyltryptofanu je dobrým inhibitorem IDO, ale přímé porovnání stereoizomerů v myších experimentálních modelech ukázalo, že D forma 1-methyltryptofanu lépe brání supresi T lymfocytů a je tedy vhodnější k posílení protinádorové imunitní odpovědi. 1-methyl-D-tryptofan označovaný také jako indoximod je běžně používanou látkou v klinických studiích různých typů lidských malignit. Mezi další inhibitory aktivity IDO patří látky epacadostat (INCB024360), navoximod (GDC-0919) a BMS-986205, které byly nebo právě jsou testovány v první či druhé fázi klinických zkoušek. Některé se dostaly dokonce do třetí fáze klinických testů a v kombinaci s moderní imunoterapií či klasickou léčbou představují nový způsob kombinované protinádorové terapie.

Indolamin 2,3-dioxygenáza (IDO nebo INDO EC 1.13.11.52) je enzym obsahující hemovou skupinu, který za fyziologických podmínek exprimuje řada tkání, mezi které patří například tenké střevo, plíce, ženský pohlavní trakt či placenta. U lidí je kódován genem "IDO1." Tento enzym se účastní metabolismu tryptofanu, přičemž katalyzuje první limitující krok přeměny tryptofanu na formylkynurenin. K enzymům zahajujícím takzvanou kynureninovou dráhu metabolismu tryptofanu patří také indolamin 2,3–dioxygenáza–like protein (IDO2) a tryptofan 2,3-dioxygenáza (TDO). IDO je důležitou součástí přirozené obrany těla proti patogenům. Má imunosupresivní funkci a jeho působení může vést k anergii efektorových T lymfocytů, aktivaci T regulačních buněk a může stimulovat dendritické buňky k diferenciaci na imunosupresivní fenotyp. Exprese IDO byla prokázána také u různých typů nádorových linií, jako jsou akutní myeloidní leukémie, rakovina vaječníků či kolorektální karcinom.

Indolamin-2,3-Dioxygenase (IDO) ist das Enzym, das Tryptophan zu N-Formylkynurenin abbaut. Im Gegensatz zur Tryptophan-2,3-Dioxygenase (TDO) wird IDO in allen Gewebetypen des menschlichen Körpers produziert, besonders aber in den Tonsillen und der Plazenta, wo der Abbau von Tryptophan einen über den normalen Katabolismus hinausgehenden Zweck hat: Unterstützung des Immunsystems bei Infektionen einerseits, und Verhinderung der Abstoßung des Fetus andererseits. Durch ihre immunsuppressive Wirkung ist sie ein vielversprechendes Target, um eine längere Akzeptanz von Transplantaten zu erreichen. Umgekehrt könnte ihre Hemmung die Tumorbekämpfung verbessern.


Průběh toku.

Pramení asi 4 km jižně od obce Kunžak na svazích vrchu Vysoký kámen (738 m), cca 400 m od pramene říčky Dračice. Teče západním směrem protéká Zadním lesem, Velkým Klikovským rybníkem, za obcí Člunek napájí Kačležský rybník, kde se stáčí na jihozápad protéká obcí Číměř a pod vsí Sedlo se stáčí k jihu, kde u bývalé pohraniční roty Peršlák míjí nejsevernější bod Rakouska a společně s Červeným potokem tvoří státní hranici mezi Rakouskem a Českou republikou, aby níže po proudu tvořil hranici Staňkovský rybník, pod kterým potok protéká rekreačním rybníkem Hejtman, pod jehož hrází se nachází Zámek Chlum u Třeboně. Po té co potok mine obec Hamr a jeho místní část Kosky, v místě zvaném U Kosařů ústí do řeky Lužnice.  Od místa, kde tvoří hranici s Rakouskem se nachází na území CHKO Třeboňsko.

Historický průběh toku.

Tok Hostice, tvořící do r. 1549 hranici s Rakouskem, se pod dnešním Hamrem stáčel k severozápadu a běžel přes dnešní rybníky Nový Kanclíř, Nové Jezero a Nový Hospodář a teprve pod dnešním kostelem v Majdaleně se vléval do Lužnice. Současné koryto od Hamru přes Kosky je korytem umělým, prokopaným v polovině 16. století Mikulášem Rutharem z Malešova, který tu pro pány z Landštějna - Krajířové z Krajku vystavěl Chlumeckou rybniční soustavu. Přeložil řečiště Hostice jižním směrem a zaústil jej asi o 3 km výše proti proudu Lužnice. Tím si otevřel možnost k vybudování dalších rybníků na pravém břehu toku (Kukla malá, Kukla velká, Vizír) a současně mohl říčku využít na stupni Kosky. Na odvodněném území pak vznikají výše zmíněné rybníky Nové Jezero a Nový Hospodář.

Koštěnický potok (dříve zvaný říčka Hostice či Hoštěnice, ) je potok v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji. Jeho délka je 41 km a odvodňuje území o rozloze 171 km2. Je pravostranný přítok Lužnice.

Der Neumühlbach, auch "Gatterschläger Bach" und "Chlumetzbach" (tschechisch "Koštěnický potok"), ist ein rechter Nebenfluss der Lainsitz in Tschechien und Österreich.


Dějiny.

Elej Sinaj ležela v pásmu Gazy, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. V roce 1982 rozhodla izraelská vláda, že v severní části pásma založí tři nové vesnice. Elej Sinaj byla zřízena 5. května 1983 skupinou osadníků, kteří se předtím museli po podpisu egyptsko-izraelské mírové smlouvy vystěhovat z izraelského města Jamit zbudovaného na Sinajském poloostrově. Šlo o sídlo bez větších zemědělských aktivit spíše rezidenčního charakteru. Většina obyvatel z Elej Sinaj dojížděla za prací do Aškelonu.  Během Druhé intifády se bezpečnostní situace v celé oblasti výrazně zhoršila. 2. října 2001 pronikl do Elej Sinaj palestinský útočník a zastřelil dva vojáky izraelské armády a dalších patnáct lidí zranil. 2. prosince 2001 byl poblíž Elej Sinaj zastřelen palestinskými ozbrojenci ve svém automobilu jeden muž. K útoku se přihlásilo hnutí Hamas. Hamas byl i za střetnutím s vojáky izraelské armády mezi osadami Elej Sinaj a Dugit, po kterém zemřeli tři izraelští vojáci.  Ještě v 2. polovině roku 2004 byla v osadě pozorována drobná stavební aktivita. Jenže mezitím během vlády Ariela Šarona byl zformulován plán jednostranného stažení, podle kterého měl Izrael vyklidit všechny osady v pásmu Gazy. Plán byl i přes protesty jejich obyvatel v létě roku 2005 proveden. Zdejší osady včetně Elej Sinaj byly vystěhovány a jejich zástavba zbořena. Obyvatelé se pak snažili o založení nové osady ve vlastním Izraeli. Ještě v roce 2009 se uvádělo, že část lidí vystěhovaných z Elej Sinaj žila v provizorních podmínkách v Aškelonu.

Demografie.

Obyvatelstvo obce Elej Sinaj bylo v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Šlo o malé sídlo. K 31. prosinci 2004 zde žilo 389 lidí. Během roku 2004 populace obce vzrostla o 11,5 %.

Elej Sinaj (: אֱלֵי סִינַי, doslova „"K Sinaji"“, : Elei Sinai nebo Alei Sinai) byla izraelská osada v Pásmu Gazy, v Oblastní radě Chof Aza, která byla v roce 2005 vyklizena v rámci Izraelského plánu jednostranného stažení. Nacházela se v nadmořské výšce cca 40 metrů v severní části pásma Gazy.

Elei Sinai () „Auf zum Sinai“ war eine von drei israelischen Siedlungen am Nordrand des Gazastreifens. Sie bildete mit den Siedlungen Dugit und Nisanit ein geschlossenes Gebiet israelischer Siedlungen und grenzte im Nordwesten ans Mittelmeer. Im Süden grenzte die Siedlungen an die palästinensische Stadt "Atrata".


Původ názvu.

Liberecký jazykovědec Erich Gierach publikoval v roce 1931 stať, podle které údajně zjistil, že nejstarší podoba jména Oldřichov je latinská. Pochází z roku 1287 a zní "Vlrici villa". Dále se používaly zkomolené podoby německé od "Vlrichsdorf" z roku 1381, přes "Ulyrsdorff" z roku 1454, až k "Ullersdorf" z 16. století.  Název obce "Oldřichov na Hranicích" pochází z roku 1923, kdy došlo k českému označení všech významnějších sídel a krajinných celků pojmenovaných v oblasti Sudet pouze německy. Většina původních německých jmen byla doslovně přeložena, ta nepřeložitelná byla počeštěna a oficiálně se používaly obě podoby. Úředníci pro české pojmenování využili německý název, dochovaný v jakémsi urbáři z roku 1381, který zněl "Ulrichsdorf", tedy "Oldřichova ves". Dodatek "na Hranicích" měl obec odlišit od "Horního Oldřichova" (dnes Kopaczów), tak od nedalekého Oldřichova v Hájích. Po skončení druhé světové války se jméno Oldřichov na Hranicích stalo jediným oficiálním pojmenováním.

Historie vsi.

Existence vesnice je doložena už roku 1287. K administrativnímu rozdělení původního Ullersdorfu na Český Oldřichov ("Böhmisch Ullersdorf") a Horní Oldřichov ("Ober Ullersdorf") došlo již v 16. století, kdy severní část připadla k panství Frýdlant, jižní k panství Grabštejn (obě panství však zůstaly součástí zemí Koruny české). Pro místní obyvatele významnou změnu přinesla třicetiletá válka, kdy v roce 1635 uzavřel rakouský císař Ferdinand II. Štýrský se Saskem mír a daroval mu za to Horní a Dolní Lužici. Až do roku 1849, kdy zde byla stanovena moderní státní hranice, měla státní hranice velice komplikovaný průběh, přičemž součástí Saska byl celý severovýchod Oldřichova, jakož i střed zástavby (v tomto středu zástavby se nacházejí čísla popisná 43, 44, 46, 50, 51, 52, 129, 133, 157, 158, 159). Celou situaci značně znepřehledňovalo celkem osm exkláv Čech, z nichž sedm se nacházelo na území moderního Polska a dále dva výběžky, rovněž na území moderního Polska, přičemž v těchto někdejších českých výběžcích a několika exklávách už tehdy stála část zástavby dnešního polského Kopaczówa.  Po komunistickém puči v roce 1948 se poměry přiostřily – na hranici byly vztyčeny sloupy se čtrnácti řadami ostnatých drátů, okolí hranice bylo rozoráno.

Vstup do Schengenského prostoru.

O půlnoci na 21. prosince 2007 došlo k zapojení České republiky, Polska a dalších zemí do rozšířeného Schengenského prostoru. Hlavní oslavy se odehrály na česko–německo–polském trojmezí mezi nedalekými městy Hrádek nad Nisou, Porajów a Žitava, kde německá kancléřka Angela Merkelová, polský premiér Donald Tusk, český premiér Mirek Topolánek a předseda Evropské komise José Barroso symbolicky přeřízli dřevěnou maketu hraniční závory.  Místní politici – starosta Hrádku Martin Půta a starosta polské Bogatyně Andrzej Grzmielewicz otevřeli v minulosti přísně střeženou hranici, přeřízli a odstranili železné zátarasy z mostku přes hraniční Oldřichovský potok, které dělily Oldřichov na Hranicích od Kopaczowa.

Podnikatelské aktivity v obci.

Mimo zastavěné území obce probíhá těžba štěrkopísku.

Oldřichov na Hranicích ("německy Böhmisch Ullersdorf)" je polovina historické vesnice "Ullersdorf", která je dnes částí města Hrádek nad Nisou v okrese Liberec. Nachází se asi 2,5 km na severovýchod od Hrádku nad Nisou. Oldřichov na Hranicích je také název katastrálního území o rozloze 5,55 km.

Oldřichov na Hranicích (deutsch "Ullersdorf") ist ein Ortsteil der Stadt Hrádek nad Nisou in Tschechien. Er liegt zwei Kilometer nordöstlich von Hrádek nad Nisou an der Grenze zu Polen und gehört zum Okres Liberec.


Život.

Jako 14letý studoval Chorin na Mattersdorfské ješivě, ve studiu pak pokračoval u rabína Ezechiela Landaua v Praze, kde se mu dostalo znalostí ve všeobecné filosofii, naučil se němčině a začal se zajímat o kabalu. Roku 1783 se oženil a neúspěšně se pokusil o kariéru obchodníka. Roku 1789 byl jmenován rabínem v rumunském Aradu a tento úřad vykonával až do své smrti. V roce 1803 v Praze publikoval svou knihu "Emek ha-šave", v níž napadal tehdejší zvyky, jež podle jeho prohlášení nemají žádné podklady v židovství, přičemž své reformní kroky založil na zákonech z Talmudu. Kniha v ultraortodoxních kruzích vyvolala bouři hněvu a byla označena za kacířskou. Mordechaj Benet z Mikulova požadoval po aradské obci, aby nad knihou vyhlásila klatbu („cherem“). Chorin byl předvolán k rabínskému soudu, po jehož rozsudku měla být kniha spálena a na Chorinovi bylo požadováno písemné odvolání. Chorin však podal nové odvolání u uherské vlády, po němž byl rozsudek zrušen. Nejdůležitější novoty, jichž se Chorinovo dílo dotýká byla synagogální liturgie. Pozměnil text některých modliteb, vyňal modlitbu Kol nidre, povolil modlitby v místním jazyce bez pokrývky hlavy a povolil použití varhan při šabatu. Navíc povolil jízdu na koni a psaní o šabatu a zkrátil sedm dní smutku držených po smrti člena rodiny („šiva“). Jako přesvědčený bojovník za světské vztahy a za zlepšení sociálního a kulturního statusu Židů v Uhrách podpořil založení rabínského semináře a školy, kde se Židé měli naučit řemeslným a zemědělským znalostem. Ve svém článku "Kin'at ha-emet" ("Žárlivost pravdy") podpořil reformy zavedené Izraelem Jacobsonem. V "Davar be-ito" ("Slovo doby", německy "Ein Wort zu seiner Zeit", vydaném hebrejsky a německy v roce 1820) zdůraznil, že Boží láska a lidství mají mít přednost před pozitivními příkazy. Jeho článek "Hillel", sepsaný ve formě dialogu mezi rabi Hilelem a jeho žákem Jochananem ben Zakajem, je naspaný ve stejném duchu. V ortodoxních kruzích byl označován pohrdavě jako "Acher" ("jiný"), což je za prvé akronym jeho jména "Aaron Chorin Rabbi" a za druhé bylo toto označení použito jako přezdívka pro Elišu ben Abuja po jeho apostázii.

Áron Chorin nebo Aaron Chorin (3. srpna 1766 v Hranicích na Moravě – 24. srpna 1844 v Aradu) byl maďarský reformní rabín.

Aaron Chorin, auch Áron Chorin (* 3. August 1766 in Mährisch Weißkirchen; † 24. August 1844 in Arad) war ein ungarischer Rabbiner und ein früherer Unterstützer für Religiöse Reform.


Historie.

Archeologické nálezy ukazují, že oblast dnešního Dorstenu byla osídlena již v pravěku. Objevená pohřebiště vypovídají o osídlení v mladší době kamenné a později také v době bronzové. V 1. tisíciletí před našim letopočtem vznikla na území dnešního města zemědělská osada, která byla obývaná germánským kmenem Sugambrů. V roce 18 před našim letopočtem se oblast snažili obsadit Římané, ale byli poraženi a neuspěli. V roce 12 před našim letopočtem napadl germánský kmen Sugambrů římskou pevnost Drusua, ale byli vytlačeni zpět až za řeku Vezeru. Dorsten se tak dostal pod správu Římanů a stala se z něj pevnost Aliso. Pro Římany měla význam především poloha na řece Lippe. V roce 9 před našim letopočtem nechal Drusův bratr Tiberius přesídlit asi 40 tisíc Sugambrů do oblasti Dolního Porýní a v roce 4 před našim letopočtem musel čelit dalším germánským povstáním. Stále častější střety Germánů s Římany vedly v roce 9 našeho letopočtu k bitvě v Teutoburském lese, kde utrpěli Římané drtivou porážku a padl i jejich vůdce Publius Quinctilius Varus. V následujících letech žili v oblasti především Brukterové. Až do 5. století mělo místo charakter venkovské osady zvané Durstina. V roce 693 došlo k vpádu kmene Sasů ze severu. Dorsten se jako součást Franské říše zapojil do Saských válek pod vedením Karla Martela a později Karla Velikého.  Od 8. století bylo město panstvím. Po dohodě kolínského kurfiřta a vévody z Kleve v roce 1175 bylo sídlo označováno jako villa Durstine a mělo charakter městysu. Městys se rozrůstal především díky výhodné podobě na řece Lippe (byl zde dlouhou dobu jediný most mezi městy Wesel a Haltern am See) a procházela tudy obchodní stezka do Kolína nad Rýnem. V roce 1251 získal Dorsten městská práva po dohodě kolínského arcibiskupa Konrada von Hochstadena a vévody z Kleve. V roce 1260 byl v okolí města vybudován vodní příkop a palisáda. Roku 1275 zde vznikla mincovna. V roce 1334 zde byly vybudovány první městské hradby. V období pozdního středověku v roce 1488 vznikl v Dorstenu františkánský klášter, který existuje dodnes. Od 14. století bylo město členem sdružení Hanzy. Od roku 1576 má Dorsten vlastní radnici. V letech 1588 a 1589 bylo ve městě zdokumentováno několik čarodějnických procesů. Během 16. století, především v období třicetileté války, došlo k útlumu obchodu ve městě a také činnost Hanzy byla na nějakou dobu pozastavena. V roce 1641 během třicetileté války byl Dorsten obléhán. Od roku 1816 bylo město součástí Pruska.  Během 19. století zasáhla Dorsten průmyslová revoluce a začala se rozvíjet různá odvětví průmyslu, především textilní a hutní průmysl. Roku 1912 započala těžba uhlí. V roce 1933 byl starostou zvolen člen NSDAP, což ovlivnilo život ve městě. V průběhu druhé světové války bylo při náletech poničeno až 80 % historického jádra města. Dorsten byl na konci války osvobozen americkými vojáky. V 70. letech vznikl projekt na výstavbu města Neue Stadt Wulfen, který byl částečně realizován (Wulfen je dnes městskou částí Dorstenu). V roce 1978 byla v historickém centru města zřízena pěší zóna. Od 90. let došlo ke změnám v ekonomice města, byla pozastavena činnost uhelných dolů a došlo k posílení cestovního ruchu. Město se snaží navenek prezentovat jako „malé město na řece Lippe“ a „most mezi Münsterlandem a Porúřím“.

Obyvatelstvo.

1. srpna 1929 byla k městu přičleněna část obce Gahlen (dnes městská část Hardt). K 1. dubnu 1943 byly do Dorstenu sloučeny obce Hervest a Holsterhausen a počet obyvatel se pohyboval okolo 24 tisíc. V roce 1970 zde žilo necelých 40 tisíc obyvatel. K výraznému nárůstu obyvatel až na hodnotu 65 tisíc došlo v roce 1975, kdy byly k městu připojeny samostatné obce Altendorf-Ulfkotte, Lembeck, Östrich, Rhade a Wulfen a některé části dalších obcí. Nejvyššího počtu obyvatel dosáhlo město v roce 2001, kdy zde žilo přes 81 tisíc obyvatel. V roce 2012 měl Dorsten přes 76 tisíc obyvatel.

Dorsten je město v německé spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Leží v zemském okrese Recklinghausen ve vládním obvodu Münster. Nachází se na rozhraní dvou oblastí, a to v severní části průmyslového Porúří a v jižní části země Münsterland. Dorsten je situován na řece Lippe asi 24 km východně od jejího ústí do Rýna. Protéká jím také kanál Wesel-Datteln. Dorsten je součástí Regionálního sdružení Porúří. Ve městě sídlí Židovské muzeum Vestfálska. V roce 2012 zde žilo přes 76 tisíc obyvatel.

Die Stadt Dorsten liegt im Übergang vom südlichen Münsterland zum nördlichen Ruhrgebiet im Bundesland Nordrhein-Westfalen an der Lippe, etwa 24 km von deren Mündung in den Rhein entfernt. Als kreisangehörige Stadt wird Dorsten im Regionalverband Ruhr (RVR) durch den Kreis Recklinghausen vertreten, zudem ist sie Teil der Metropolregion Rhein-Ruhr.


Ohřívání.

ICM se zahřívá na vysoké teploty pomocí gravitační energie, která se uvolňuje při vytváření kupy z drobných struktur. Kinetická energie získaná z gravitačního pole se během nárazů přemění na tepelnou. Vysoká teplota zajišťuje, že prvky v ICM jsou ionizované. Lehké prvky v ICM ve svých jádrech nemají žádné elektrony.

Složení.

ICM je složeno převážně z baryonů (především ionizovaný vodík a helium). Tato plazma je také obohacena těžkými prvky, například železem. Množství těžkých prvků ve vztahu k vodíku je zhruba třetina hodnoty na slunci. Většina baryonů v kupě (80-95%) se nachází spíše v ICM než ve světelné hmotě, jako jsou galaxie a hvězdy. Nicméně většina hmoty v kupě galaxií se skládá z temné hmoty.  I když ICM celkově obsahuje většinu baryonů v kupě, není příliš hustý, s typickými hodnotami 10 částice na centimetr krychlový. Střední volná dráha částic je přibližně 10 m, nebo asi jeden světelný rok. Silné gravitační pole kup znamená, že mohou udržet i prvky vytvořené vysokou energií supernov. Studium složení ICM v proměnlivém rudém posuvu (což má za následek pohled na různá fakta z minulosti) může poskytnout záznam tvorby prvků ve vesmíru, jestliže se jedná o běžné chemické prvky.

Pozorování.

Vzhledem k tomu že je ICM tak horké, většinou vyzařuje rentgenové záření procesem brzdného záření a emisními rentgenovými čarami z těžkých kovů. Tyto rentgenové paprsky je možné pozorovat pomocí rentgenového teleskopu. V závislosti na teleskopu, lze tvořit zobrazení ICM (rentgenové záření je úměrné hustotě ICM na druhou) a získat rentgenové spektrum. Jas rentgenového záření vypovídá o hustotě plynu. Spektrum umožňuje měření teploty a metalicitu ICM.  Hustota ICM stoupá směrem ke středu kupy se silným vrcholem. Kromě toho teplota ICM typicky klesne na 1⁄2 nebo 1/3 vnější hodnoty v centrální oblasti. Metalicita stoupá od vnějšího kraje směrem ke středu. V některých kupách (například kupě Centaurus) může metalicita plynu stoupat výš než na Slunci.

Chlazení průtoku.

Jak je ICM v jádru mnoha kup galaxií husté, vysílá mnoho rentgenového záření (záření je úměrné hustotě na druhou). V nepřítomnosti ohřívání, by mělo být ICM chlazeno. Jak se ochladí, bude teplejší plyn nahrazovat průtok (chladicí tok). Problémem chladicího toku je nedostatek důkazů o chlazení ICM.

V astronomii je mezihvězdné médium (ICM) přehřátá plazma přítomná v centru kupy galaxií. Tento plyn se zahřívá na teplotu řádově 10 až 100 megakelvinů a je složený hlavně z ionizovaného vodíku a helia, obsahující většinu baryonického materiálu v kupě.

Als Intracluster-Medium (ICM, wörtlich "Medium innerhalb der Haufen") bezeichnet man in der Astronomie das dünne heiße Gas, das den Raum zwischen den Galaxien in Galaxienhaufen füllt.


Sportovní kariéra.

Sportovnímu zápasení se věnovala od svých 12 let v rodném Lvově. Připravovala se pod vedením Oresta Skobelského. V ukrajinské ženské reprezentaci se pohybovala od roku 2006 ve váze do 48 kg. V témže roce získala titul mistryně Evropy, o který však záhy přišla kvůli pozitivnímu dopingovému nálezu na látku snižující tělesnou hmotnost (furosemid). Dostala dvouletý zákaz startu, ale podařilo se jí prokázat neúmyslné užítí a trest jí byl snížen na jeden rok.  Začátkem roku 2007 jí reprezentační vedení sdělilo, že pro olympijskou kvalifikaci v roce 2008 počítá jako s reprezentační jedničkou Irynou Merleniovou, která se vracela po mateřské pauze. V témže roce přijala nabídku reprezentovat Ázerbájdžán, který poprvé reprezentovala na jeho domácí půdě na mistrovství světa Baku. Ke konci roku se vdala za svého jmenovce Andrije Stadnyka, se kterým má syna a dceru.  V roce 2008 se kvalifikovala na olympijské hry v Pekingu. Potom co v úvodním kole zaváhala s Kanaďankou Carol Huynhovou se přes opravy probojovala do souboje o třetí místo, ve kterém porazila Tetjanu Bakaťukovou z Kazachstánu a získala bronzovou olympijskou medaili. V roce 2010 měla mateřskou pauzu. V roce 2012 startovala na olympijských hrách v Londýně. V semifinále porazila svou dlouholetou rivalku Irynu Merleniovovu a ve finále vyhrála úvodní kolo proti Japonce Hitomi Obaraové. Další dvě kola však s Japonkou prohrála a získala stříbrnou olympijskou medaili. V roce 2013 měla mateřskou pauzu. V roce 2016 startovala na svých třetích olympijských hrách v Riu výborně přípravená. Do finále proti Japonce Eri Tosakaové postoupila bez ztráty bodu a nad svou finálovou soupeřkou vedla v poslední minutě 2:0 na body. Neodolala však závěrečnému náporu Japonky, v posledních sekundách jí pustila své nohy a prohrála 2:3 na body. Získala stříbrnou olympijskou medaili.

Marija Vasylivna Stadnyková (roz. Stadnyková) (* 3. června 1988 Lvov) je ukrajinská zápasnice – volnostylařka, olympijská medailistka z roku 2008, 2012 a 2016, která od roku 2007 reprezentuje Ázerbájdžán.

Mariya Vasilyevna Stadnik (/"Marija Wassyliwna Stadnyk"; * 3. Juni 1988 in Lemberg, Ukrainische SSR, Sowjetunion) ist eine Freistilringerin, die zunächst für ihr Heimatland Ukraine und seit 2007 für Aserbaidschan startet.


Historie.

Vznik.

V roce 1908 bulharský kníže Ferdinand vyhlásil ve Velikém Tarnovu nezávislost Bulharska na Osmanské říši a přijal titul cara a vládl jako car Ferdinand I. Mezinárodně bylo Bulharsko také uváděno jako království.

Balkánské války.

Roku 1912 se Bulharsko zapojilo spolu se spojenci Balkánského spolku do první balkánské války s Osmanskou říší. Bulharská armáda dobýla město Drinopol, dnes Edirne v Turecku, a jen o několik hodin prohrálo s Řeckem "závod" o obsazení Soluně. Vzhledem ke sporům se Srbskem o Makedonii (Srbové odmítli vydat tzv. nesporné pásmo) a bezvýsledným mírovým jednáním vydal bulharský car Ferdinand I. v červnu 1913 rozkaz zaútočit na srbské pozice. Druhá balkánská válka dopadla pro Bulhary katastrofálně, Osmanské říší museli odstoupit Drinopol, Rumunsko si vynutilo předání jižní Dobrudže.

Bulharsko za první světové války.

Po počáteční neutralitě vstoupilo Bulharsko do první světové války v roce 1915 na straně ústředních mocností a vyhlásilo válku Srbsku. Cílem bylo zvrátit výsledky druhé balkánské války. První světová válka skončila pro Bulharsko druhou národní katastrofou. Přestože mu byl smluvně garantován přístup k Egejskému moři, po řecko-turecké válce o něj v důsledku přesídlování maloasijských Řeků přišlo.

Bulharsko v meziválečné době.

Dne 3. října 1918, ve chvíli nejtěžších politických, ekonomických a náboženských krizí, nastoupil na trůn Boris III. Hned po nástupu do funkce musel svou monarchii bránit proti dvěma republikánským stranám – Agrární straně Aleksandra Stambolijského a komunistické straně.  Stejně jako jeho otec Ferdinand byl i Boris rozvážný a tichý panovník, který nikdy nešel do sporů. Po převratu dne 9. června 1923 následoval chaos a následně rozpad Agrární strany. V září téhož roku ji následovala strana komunistická. Carovo postavení se upevnilo.  Jeho zahraniční politika byla opatrná. Za oblasti nových zemí (jižní Dobrudža), které získal od Rumunska, dostal titul "„car osvoboditel"". Jeho diplomatické schopnosti se projevily v rokovaní se státy "Velké síly" na začátku druhé světové války. Ta však nedokončil, protože 28. srpna 1943 zemřel.  V roce 1932 vznikla Nacionálně socialistická strana.

Bulharsko za druhé světové války.

Na začátku druhé světové války vyhlásilo Bulharsko neutralitu, pod tlakem ekonomických okolností ale v roce 1941 vstoupilo do válečného konfliktu na straně nacistického Německa. Válku Sovětskému svazu nicméně Bulharsko nevyhlásilo. Po smrti Borise III. se carem stal jeho tehdy šestiletý syn Simeon jako car Simeon II. ale vládla za něj regentská rada. Už od roku 1944 měla největší moc v Bulharsku komunistická strana. V roce 1944 vstoupila na území Bulharska Rudá armáda. Konce světové války už se Bulharsko zúčastnilo na straně spojenců.

Zánik monarchie.

V roce 1946 bylo referendem zrušeno carství a Bulharsko se stalo republikou. Mladý Simeon II. odcestoval po zrušení monarchie v roce 1946 s rodinou ze země do Egypta. Bulharsko se pak stalo součástí východního bloku.

Bulharští carové.

"Dynastie:Sasko-Kobursko-Gothajská"

Bulharské carství či království (bulharsky "Царство България", "Carstvo Bălgarija") byl nezávislý stát na Balkáně v letech 1908–1946. Bulharské carství vzniklo po v roce 1908 vyhlášením Bulharského carství (království) a zaniklo komunistickým převratem a lidovým referendem (za dohledu Rudé armády) v září 1946. Bývá také označováno jako "Třetí bulharská říše".

Das Zarentum Bulgarien (/Zarstwo Balgarija) bestand vom 5. Oktober 1908 bis zum 15. September 1946 auf dem Gebiet der heutigen Republik Bulgarien. Es war auch als "Drittes Bulgarisches Reich" bekannt.


Demografie.

Podle sčítání obyvatel, které proběhlo v roce 2010, má Dallas 1 197 816 obyvatel. Průměrné stáří obyvatel Dallasu je 31,8 let.  Podle téhož sčítání lidu populaci tvoří z 50,7 % běloši (28,8 % nehispánští běloši), 25 % černoši nebo Afroameričané, 0,7 % domorodí Američané a domorodí obyvatelé Aljašky, 2,9 % Asijci a 2,6 % míšenci. 42,4 % z celkového počtu obyvatel jsou Hispánci či Latinoameričané. Průzkum American Community Survey z let 2006-2010 zjistil, že hispánskou populaci Dallasu tvoří 36,8 % Mexičanů, 0,3 % Portoričanů, 0,2 % Kubánců a 4,3 % jiných Hispánců a Latinoameračanů.  Sčítání z roku 2010 ukázalo, že se v Dallasu nachází celkem 458 057 domácností, ve 29,1 % bydlí i děti do 18 let, 36,1 % domácností obývají manželské páry žijící společně, v 16,0 % je hlavou domácnosti pouze žena bez manžela a 42 % jich je klasifikováno jako nerodinné domácnosti. 33,7 % všech domácností obývá jeden nebo více osob mladších 18 let a 17,6 % obývá minimálně jeden člověk starší 65 let. Průměrná domácnost má 2,57 členů a průměrná rodina 3,42 členy.  Sčítání z roku 2010 zkoumalo i věkové rozložení populace města: z celkové populace je 26,5 % mladších 18 let a 8,8 % starších 65 let. Průměrné stáří obyvatel je 31,8 let. 50 % populace tvoří muži a 50 % ženy.  Podle průzkumu American Community Survey z let 2005–2007 činí průměrný roční příjem dallaské domácnosti 40 147 dolarů (zhruba 810 000 Kč) a průměrný roční příjem rodiny je 42 670 dolarů (přibližně 860 000 Kč). Muž zaměstnaný na plný úvazek má průměrný příjem 32 265 dolarů (cca 650 000 Kč) a žena 32 402 dolarů (asi 652 000 Kč). Příjem per capita činí 25 904 dolarů (okolo 520 000 Kč). 18,7 % rodin a 21,7 % lidí z celkové populace Dallasu žije pod hranicí chudoby, 33,6 % z nich jsou osoby do 18 let a 13,4 % osoby nad 65 let. Dům stál průměrně 129 600 dolarů (asi 2 600 000 Kč).  Populace Dallasu byla v minulosti převážně bílá (v roce 1930 tvořili nehispánští běloši 82,8 % jeho populace), nicméně v souvislosti s růstem velikosti i významu města se populace v průběhu dvacátého století stala pestřejší, a to až do té míry, že nehispánští běloši v současné době představují méně než jednu třetinu obyvatel města. Kromě toho nedávné údaje ukázaly, že 26,5 % populace Dallasu a 17 % obyvatel celé metropolitní oblasti se narodilo v cizině.  Dallas je hlavním cílem mexických přistěhovalců, a to jak legálních, tak i nelegálních. Jihozápadní a jihovýchodní části města, zejména čtvrti Oak Cliff a Pleasant Grove, jsou převážně obývány černými a hispánskými obyvateli, přičemž v těch jižních oblastech města žijí převážně černoši a v západních a východních zase Hispánci. Naopak sever Dallasu obývají většinou běloši, i když je pravda, že i tam nalezneme mnoho enkláv převážně černých a hispánských obyvatel.  Navíc je Dallas a jeho předměstí domovem i velkého počtu asijských obyvatel – Korejců, Tchajwanců, Číňanů, Filipínců, Vietnamců, Thajců, Indů, Bangladéšanů, Pákistánců, Srílančanů, Nepálců a Arabů, kteří mají v této oblasti velké zastoupení, zejména na předměstích Arlington, Garland, Richardson, Plano, Carrollton, Irving, Frisco, Flower Mound a Allen. V Dallasu žije i mnoho lidí ze států Afrického rohu – přistěhovalci z Etiopie, Eritrey a Somálska. Právě kvůli vysokému počtu přistěhovaleckých skupin jsou často k vidění vícejazyčné nápisy.  Přibližně polovina obyvatel Dallasu se narodila mimo území Texasu. Mnozí se do Dallasu přistěhovali z jiných částí země, zejména ze Středozápadu, Severovýchodu a z Kalifornie.

Doprava.

Leteckou dostupnost Dallasu obstáravají letiště Dallas/Fort Worth International Airport a starší Dallas Love Field.

Veřejná Doprava.

Veřejnou dopravu obstarává DART – Dallas Area Rapid Transit ve formě autobusů a rychlodrážních tramvají. V Dallasu byla v roce 1996 postavena první rychlodrážní tramvajová linka na jihovýchodě Spojených států. Nyní existují čtyři linky – červená, modrá, zelená a oranžová.

Dallas je třetí nejlidnatější město ve státě Texas (po Houstonu a San Antoniu) a deváté v USA. Město je velké i územně, rozkládá se na 997 km2 (385 mi2). Dallas County je devátý největší okres v zemi. Dallas patří mezi 11 měst USA, která jsou zařazena mezi tzv. globální města, a byl označen vysokým stupněm „Gamma World City“. Město je pojmenováno po Georgi Mifflinu Dallasovi, což byl americký viceprezident (1845–1849).

Dallas ([]) ist nach Houston und San Antonio die drittgrößte Stadt im Bundesstaat Texas und die neuntgrößte Stadt der Vereinigten Staaten. Die Stadt hat eine Fläche von 997,1 km und ist auch Verwaltungssitz des gleichnamigen Countys. Dallas hat 1,3 Millionen Einwohner (Stand 2016) und ist das kulturelle und ökonomische Zentrum des zwölf Countys umfassenden Großraums Dallas-Fort-Worth-Arlington. Dallas ist eine von elf Weltstädten der USA.


Historie.

Založení Křižanova.

Pověst vypravuje o jakémsi poutníkovi, který si dělal v hustých lesích, pokrývající celou krajinu křížky, aby nezabloudil. Osada tak obdržela jméno od zakladatele "Křižanov". Podle tradičního podání ale Křižanov vznikl po založení hradu v Meziříčí asi v roku 686 již v době Sámově. Obyvatelé meziříčské tvrze postihlo několik bezúrodných roků, takže se dostavil hlad. Zásoby v hradních zásobárnách byly již malé, proto hleděl jeden druhého jakýmkoli způsobem vyhladit, aby bylo co nejvíce zásob uchráněno. Tato nenávist rozdělila obyvatelstvo na dvě části, které mezi sebou bojovaly. Slabší strana byla poražena. Ti, kteří, se zachránili, utekli v malém hloučku na místa, kde stojí Křižanov. Na místě, kde stojí zámek, se štvanci zastavili, byli vyčerpáni a vysíleni. Postavili si zde chýši a živili se rostlinnou potravou, až se rozmnožili na tolik členů, že se mohli bránit, postavili si na místě dnešního zámku tvrz. Poloha a okolí dnešního zámku nasvědčují těmto vyprávěním.  První písemná zmínka o obci ovšem pochází až z roku 1239 ("Pribizlaus, nobilis vir de Crisanoue"). Křižanov byl tehdy různě pojmenován (Chrysan, Czyzans, Chrysansis). Později byl na místě původní tvrze postaven hrad.

Zámek.

Na místě dnešního zámku stával hrad, jehož původ spadá do 13. století, kdy zde sídlil nejstarší známý majitel pan Přibyslav z Křižanova, otec sv. Zdislavy. Tento hrad ležel v letech 1466–1560 v sutinách. Pobořený hrad koupil roku 1560 Zdeněk Lhotský ze Ptení a provedl jeho přestavbu na renesanční zámek s arkádovým dvorem. Po ohni roku 1710 byl zámek barokně upraven.  Roku 1865 získali Křižanov šlechtici Josef, Vilém a Mořic Teuberovi. V této době byly příkopy zasypány, zbořeno předhradí se zdmi a bránou a zámek přestavěn v pseudorenesančních formách. Nádvoří zámku má arkády, v přízemí a prvním poschodí jsou původní, ale nyní jsou prosklené. V přízemí se nachází také zazděný starý znak žďárského kláštera. Kolem zámku je krajinářský park. Jeho působivost zvyšují dva rybníky, mezi kterými je zachována část starých porostů. Parková úprava vznikala v letech 1867–1880. Počátkem 20. století následovala další, ale na řešení parku již velký vliv neměla. Byly zde dosázeny azalky a pěnišníky. Dodnes lze obdivovat mohutnost některých původně vysázených stromů.  V roce 1945 byli majitelé Teuberovi jako Němci odsunuti. Roku 1949 byl zámek i s přilehlými budovami přidělen křižanovskému MNV. Vznikly zde soukromé byty, v části byly kanceláře pro stavební správu a pro stavbu dráhy. V roce 1950 se do zámku přestěhovala národní škola a byly zde zřízeny třídy pro mateřskou školu. Sídlo zde měla i strojní a traktorová stanice. Když byla roku 1952 škola přestěhována do nově postavené budovy, byla část zámku pronajata na skladiště textilu. V hospodářských budovách nově založené JZD roku 1958 zřídilo kravín.  Od roku 1960 byl zřízen rozhodnutím krajského národního výboru na zámku ústav pro zdravotně postiženou mládež. Hned tohoto roku bylo přijato prvních 25 dětí a postupnými opravami se zámek přeměňoval, aby odpovídal potřebám provozu ústavu.

Křižanov podle Vlastivědy Moravské.

Dříve zván Chrysan 1287, Cryzans 1297, Crysanlis, Crzysans, městečko na náhorní rovině 526 m nad mořem. Potokem Libochůvkou dělí se Dolní a Horní město. Ulice Zámecká, Sychrov, Ořechovská, Meziříčská a Dlouhá, na tomto Hornoměstské náměstí a ulice Jakubovská, dnes nazvaná "Budín". Na náměstí v Dolním městě kostel s farou, radnice, býv. stará škola, býv. špitál, býv. vrchnostenská pekárna a socha P. Marie. Na Horním městě škola a kaplička sv. Jana Nepomuckého. Do městečka vbíhá 5 silnic. Kolem roku 1400 bylo zde domů 130 s 800 obyvateli národnosti české i německé. Chyběly tehdy dnešní Benátky a domy od staré školy k mostu.  Z obyvatel XV. věku je známo, že tu bydleli zemané: Svach z Telče, který držel půl vsi Sklenného. Markéta Slepá Vaňková seděním na Křižanově měla zde větší dvůr. Obyvatelé zabývali se rolnictvím a řemesly. V počátku XVII. století mělo městečko 142 domy, po třicetileté válce přiznáno vrchnosti obydlených domů 48. Roku 1724 povolal Jan Josef z Schwalbenfelda zemského měřiče Jana Knytla z Brna, aby každému zaměřil pole dle lánské komise z roku 1657. Občané zabývali se řemesly a hospodařením. Roku 1900 měl Křižanov 246 domů, 1481 obyvatel: z nichž 1455 Čechů, 21 Němců, 11 evangelíků, 14 židů, ostatní katolíci. Katastr městečka 1199 km2. Politicky byl připojen Kozlov a Bojanov. V obvodě nynějšího městečka stávala "na Kopečku" a v "Ořechovské ulici" osada "rázu hradištného".  Prvním historicky známým majitelem Křižanova byl pan Přibyslav z Křižanova vynikající jak bohatstvím, tak i výtečnými vlastnostmi. Statky jeho byly rozsáhlé, prostírající se kolem Křižanova, Žďáru a Něm. Brodu. Z toho, že se psával "z Křižanova", lze důvodně se domýšlet, že Křižanov byl střediskem jeho statků a hlavním sídlem. Za manželku měl ovdovělou Sibylu, dvorní dámu královny Kunhuty, s níž měl 5 dětí, z nichž Petr a Libuše zemřeli záhy, a na živu zůstaly tři dcery: Zdislava, provdaná za Havla Lemberka (z Jablonného) a zemřelou podle pověsti ve svatosti na hradě Lemberku a pochovánou pod kostelem sv. Vavřince v Jablonném, Eufemie, jež měla Bočka z Jaroslavic a ze Zbraslavi, maršálka markrabího, podkomorníka brněnského a purkrabí znojemského, Eliška, manželka Smila z Lichtenburka (z Žitavy). Majetek Přibyslavův přešel na pány z Kunštátu a z Lichtenburka. Křižanov dědila Eufemie, jejíž matka se opět vdala za Jindřicha z Žitavy, otce svého zetě Smila. Jindřich však zemřel brzy. Po matce ovdověla i dcera, když Boček dokonal život svůj dne 20. prosince 1255 (odpočívá v klášteře Žďárském). Po něm připadl Křižanov paní Eufemii. Po smrti Bočkovy zůstaly 3 děti: Smil († 1268), Gerhard a Anežka, z nichž prostřední byl pánem rodinného statku (Obřan). Anežka, jež dědila po matce Křižanov, měla nejprve za manžela Hruta a po něm Vítka ze Švábenic.  O tom, jak tehdy husitské války zasáhly do dějin Křižanov, existují dvě zprávy. První z doby bezprostředně následující, že "kostel křižanovský shořel v ty války minulé", druhá v zemských deskách (XII., 112) z roku 1466, kde se připomíná pobořený křižanovský hrad. Roku 1486 byl přikoupen i Horní Křižanov a tím sloučeno celé městečko Křižanov pod jednu vrchnost. Jiří Křínecký moravským stavům roku 1612 "skrze suplikací svou přednesl, kterak jsouc nemalá silnice do království Českou i jinam skrze městečko jeho Křižanov". Králem Matyášem byl roku 1613 povolán za zem. soudce. Nový pán na žádost purkmistra, konšelů a vší obce křižanovské osvobodil zdejší měšťany od ponůcek na hradě. Za to uvolili se roku 1616 Křižanovští dobrovolně odevzdávat ročně 15 zl. Již dne 22. listopadu 1865 bylo prodáno dědici za 525 000 zl. panství Josefovi, Vilémovi a Mořici Teubrům, z nichž Josef měl polovici, zbývající dva po 1/4. Josef Teuber obdržel roku 1873 šlechtictví za zásluhy o průmysl.  Obecní jmění – Roku 1548 koupila si obec od Jana z Pernštejna 70 měr pastvin "Loučky" za 100 zl. Roku 1562 koupeny úřadem na Šibečničním vrchu kutiny s borovinami, rybníčky, okolními rolemi za 38 zl. od Markéty Bartošovy. Roku 1749 70 měr lesa, rybníků na 12 kop kaprů a 27 5/4 kopy potěru. Městečku patřilo: radnice, chudobinec (dříve pastoušky) č. 173, hájenka (dříve pazderna), chudobinec (dříve pazderna č. 200), škola, dům staré školy (v němž je c. k. pošta a pokračovací škola), špitál č. 247. Veřejný majetek dělal 26,87 ha. Peněžní ústavy byly: Obecní spořitelna (od roku 1904), vzájemná záložna a kontribučenská. Radnice (radní dům) byla vystavěna v 16. stol. na místě dvou gruntů – Karkalovského a Tučkovského, zde se choval bohatý a urovnaný městský archív. Obec měla tržní právo a mívala i soudní pravomoc. Krevní právo se připomíná v městských knihách z počátku 16. století. V kriminálních příčinách brávalo se naučení u města Brna. Dosud se zachovala jména "Šibeník" a "Šibenice" (vrch šibeničný). Poprava dvou zločinců roku 1750 vyžadovala 127 zl. 57 kr., mistr popravčí sem přijížděl z Brna a z Bíteše. Z šibenice prý zbyl kamenný sloup. Křižanov náležel k brněnské župě a kraji. Roku 1287 byl vsí, již o šest let později se nazývá městečkem. Městečko mělo telegrafní (1894) a telefonické spojení (1907), elektrické osvětlení (1906), veřejnou knihovnu a čítárnu, spořitelnu a kruhovky. Z četných rodáků zasluhují zmínky: Zámek o dvou poschodích byl Josefem Teubrem vystavěn v renesančním slohu roku 1866 na základech starého hradu, jenž se podobal spíše nějakému vězení než panskému obydlí. V nejstarších dobách připomínaný hrad ležel v letech 1466–1560 v sutinách, Zdeněk Lhotský obnovil pobořený hrad. Po ohni roku 1710, jemuž podlehl i hrad, byl opraven v téže podobě, v jaké se dochoval do roku 1866, kdy byly valy zasypány, předhradí se zdmi a branou (od roku 1678) zbořeny a na park proměněny. Nádvoří zámku má v přízemí arkády, jež se dochovaly ze starého hradu. Zazděný znak pod nimi, jest znak žďárského kláštera. Při zámku a za ním byl dvůr s hospodářskými budovami a s úřednickými byty.  Neštěstí a jiné události – Za francouzských válek mimo potraviny, šatstvo a píci vyplatili Křižanovští 1500 zl. výpalného. Roku 1793 dne 13. června bylo veliké krupobití. V letech 1804–1811 panovala drahota: míra žita byla za 15 až 17 zl., pšenice za 17 až 20 zl., ječmen za 13 až 14 zl., oves za 6 až 7 zl. Lidé pojídali nejvíce boby, poněvadž za libru hovězího masa musili platit až 15 kr., vepřového 20 kr., za máz piva 8 kr., za sud mladého vína 140 zl., za sud starého vína 200–400 zl. Roku 1861 dostoupila drahota nejvyššího stupně. Lidé mleli na mouku nejvíce oves, jiní jedli otruby pšeničné a žitné. Roku 1832 řádila cholera ve všech přifařených obcích, minula jen Kozlov. Na Dolním městě vypukl dne 11. července 1858 požár a zničil 18 domů. 10. června 1872 byly postiženy Křižanov a Kundratice silným krupobitím; ohněm 1875 (3 domy), roku 1884 (8 domů na Horním městě) a roku 1889 5 domů.

Novější dějiny.

K roku 1931 se dle dochovaných údajů uvádí městys s 1358 obyvateli, 526 m nad mořem, 9,12 km od Velkého Meziříčí, ležící na náhorní rovině v blízkosti rozsáhlého rybníku. Obec měla od dávných dob tržní právo. V době rozkvětu řemesel byl Křižanov sídlem cechu: řeznického, krejčovského, stolařského, tkalcovského, ševcovského, kovářského a bednářského. Jsou zachovány cechovní razítka a truhlice. V roce 1931 to byli stolaři, zámečníci a krejčí, kteří vedli živnostenské provozovny. Řezníků byl značný počet a náleželi k Řádovému společenstvu v Křižanově. Zásluhu o urovnání městského archívu má dr. Jindřich Chylík, vedoucí tajemník obchodní a živnostenské komory, křižanovský rodák.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status městyse. V letech 1994–2010 působil jako starosta Antonín Kania, od roku 2010 tuto funkci vykonává Marie Smejkalová.

Železnice.

První návrh na stavbu železnice v této části Vysočiny je z roku 1836 od Václava Lichtnera. Tři návrhy na železnici vypracoval roku 1838 vrchní inženýr Společnosti severní dráhy Karel Ghega, pozdější projektant dráhy přes Semmering. Centrem západní části Českomoravské vysočiny se stával Německý Brod (dnešní Havlíčkův Brod). Teprve 1. září 1885 byla odevzdána do provozu trať Brno–Tišnov. Další část se neuskutečňovala pro neochotu vídeňské vlády.  Nový pokus o stavbu trati byl až roku 1926, realizace projektu se ale nepovedla. Byl prosazován projekt přestavby na dvoukolejnou trať pro vyšší rychlosti. Ten byl schválen v roce 1936. V listopadu 1938 byla schválena trasa Německý Brod – Žďár nad Sázavou – Křižanov – Tišnov – Brno, s odbočkou z Křižanova do Velkého Meziříčí. V roce 1939 se začalo se stavbou. Roku 1943 byla pro válečné události stavba zastavena a pokračovala až po válce. Dne 20. prosince 1953 byl v Křižanově slavnostně zahájen provoz na celé, tehdy převážně jednokolejné trati a 7. listopadu 1966 byl zahájen pravidelný elektrický provoz. Na trati ovšem ještě řadu let dosluhovaly, převážně u osobních vlaků, parní lokomotivy.  Železniční stanice Křižanov leží mimo zástavbu, vzdálena cca 2 km na západ, převážně v sousedním katastrálním území Kozlov.  Od nového jízdního řádu na konci roku 2016 přestaly v Křižanově zastavovat rychlíky, místní proti tomu protestovali. Změnou jízdního řádu od 11. 6. 2017 bylo zastavování rychlíků obnoveno.

Křižanov (, "Kržižanau") je městys v okrese Žďár nad Sázavou v Kraji Vysočina. Jeho součástí je místní část Bojanov. Celkem zde žije obyvatel.

Křižanov (deutsch "Krizanau", "Krzizanau", "Krischanau" bzw. "Krisans") ist ein Městys in Tschechien. Er liegt acht Kilometer nordöstlich von Velké Meziříčí und gehört zum Okres Žďár nad Sázavou.


Osobní profil.

Osobní profil umožňuje uživateli zveřejnit kontaktní informace, vzdělání, vědecké zaměření (vědní disciplínu, specifickou oblast výzkumu, odborné poradce výzkumu, spolupracovníky apod.), znalosti a dovednosti, zájmy atd. Na svém profilu může uživatel také prezentovat výsledky své dosavadní vědecké činnosti, stát se členem různých zájmových skupin a spojit se s dalšími uživateli. Profil umožňuje nastavení různých úrovní zabepečení.

Skupiny.

ResearchGate svým uživatelům umožňuje vytváření a sdružování se v zájmových skupinách. Skupiny mohou zakládat všichni uživatelé bez jakéhokoli omezení. V září 2010 čítal ResearchGate více než 2600 skupin, které se často zabývají určitou vědeckou problematikou, či výzkumem. Tzv. collaborative software umožňuje členům skupiny společnou tvorbu a editaci textových souborů. Každá skupina má k dispozici kalendář sloužící k plánování online schůzek. Dále mohou členové využít také aplikace ‚Polls‘, která umožňuje provádění dotazníků v rámci skupiny.

Literatura.

ResearchGate funguje jako jednotná informační brána zpřístupňující jak komerční vědecké databanky (PubMed, CiteSeer, arXiv nebo NASA Library), tak i databáze fungující na OpenAccess bázi. Celkový počet zpřístupněných abstraktů vědeckých článků dosahuje 35 milionů, počet zpřístupněných plných verzí je v řádech desetitisíců.

Nabídka pracovních příležitostí.

Mezinárodní vědecké instituce prezentují v rámci aplikace "Job Board" volná pracovní místa. Databáze pracovních příležitostí může být prohledávána dle zaměstnavatele, pracovní pozice, vědeckého zaměření, země v níž zaměstnavatel danou pozici nabízí, či volitelného klíčového hesla.

Research Blog.

Research Blog je oficiálním blogem platformy ResearchGate. Tato aplikace byla spuštěna v říjnu 2009 a funguje jako aktualizovaný zdroj novinek z nejrůznějších oblastí vědy a výzkumu. Uživatelé se mohou na oficiálním blogu prezentovat přes své osobní blogy v profilu uživatele (tzv. „mikroblogy“) nebo použitím aplikace „microarticles“. Předpona "micro" ve slově „microarticle“ referuje k maximální povolené délce příspěvku, která činí 306 znaků.. Obě aplikace umožňují mimo jiné např. shrnutí již publikované práce, či prezentování výsledků aktuálního výzkumu. Uveřejňovány jsou nejen pozitivní, ale i negativní výsledky, což podle zakladatele ResearchGate Dr. Ijada Madische může ostatním vědcům ušetřit snažení a čas, jenž by jinak bylo třeba při nevědomé duplikaci v minulosti již proběhlého výzkumu, který se kvůli negativním výsledkům nedočkal publikování. ResearchGate také nabízí funkci RSS, díky níž se uživatel může přihlásit k odběru novinek z osobních blogů či mikročlánků od konkrétních uživatelů.

ResearchGate je sociální síť speciálně vytvořená pro vědeckou komunitu. Platforma má uživatelům usnadnit vzájemnou komunikaci a spolupráci a umožnit bezplatný přístup k vědecké literatuře. V září 2011 čítala platforma téměř 1 400 000 uživatelů ze 192 zemí světa.

Researchgate (Eigenschreibweise "ResearchGate") ist ein kommerzielles soziales Netzwerk und eine Datenbank im Internet für Forscher aus allen Bereichen der Wissenschaft, das auch als Dokumentenserver für Publikationen genutzt wird. Der kommerzielle Dienst, betrieben von der "Researchgate GmbH" mit Sitz in Berlin, wurde im Mai 2008 gestartet und hat bis Juli 2016 rund 10 Millionen Mitglieder weltweit gewonnen.


Sportovní kariéra.

Zápasit začal v rodné Achmetě a již v dětském věku následoval svého bratrance Zuraba Zviadauriho do Tbilisi. V Tbilisi se věnoval cíleně judu pod vedením Gurama Modebadzeho a byl členem gruzínské dorostenecké reprezentace. V roce 2002 využil nabídky k reprezentování Řecka, které lákalo zahraniční sportovce a trenéry pro úspěch na olympijských hrách v Athénách v roce 2004. Pro urychlení získání řeckého občanství využil možnosti adopce a přijetí příjmení svého adoptivního otce Nikose Iliadise, Řeka narozeného v Gruzii. Řecko mu poskytlo v raném juniorském věku velmi dobré podmínky pro seberealizaci v profesionálním sportu. Jeho trenérem je jeho adoptivní otec. Většinu roku tráví tréninkem ve své rodné zemi (sparring).  Poprvé se na seniorském mistrovství světa objevil v 17 letech v roce 2003. V roce 2004 se před zraky domácích diváků stal olympijským vítězem. Jeho sportovní kariéru doprovází problémy s váhou. Pro jeho technicko-silový styl zápasu mu vyhovuje střední váha, ale na jaře a v zimních měsících do ní s problémy shazuje. Na častou změnu váhy jsou náchylná jeho kolena, kvůli kterým dokonce zvažoval ukončení sportovní kariéry po neúspěšném olympijském roce 2008. Tyto problémy však dokázal překonat a od roku 2010 se vrátil do své dřívější pozice.  V roce 2012 patřil mezi největší favority na zlato na olympijské hry v Londýně. Ve čtvrtfinále však nezvládl hru nervů na juko (šido) s Rusem Děnisovem, který mu úspěšně bránil v úchopu na zádech a tím pacifikoval jeho veškerou snahu o vítěznou techniku. Musel se spokojit s bronzovou olympijskou medailí.  Na jaře 2014 podstoupil operaci menisku a vynechal mistrovství Evropy. V dalších letech své dřívější pozice postupně opouštěl. V roce 2016 se mu výsledkově nedařilo. Na olympijských hrách v Riu vypadl v prvním kole s Číňanem Čcheng Sün-čao. Číňan ho zaskočil hned v první minutě osobní technikou levým o-soto-gari na ippon.

Problémy s identifikací.

V začátcích jeho sportovní kariéry bylo o jeho původu známo nemnoho informací. Situaci komplikoval i fakt, že za Řecko zápasil jeho jmenovec Ilias Iliadis (Ilias of Mirman Iliadis) narozený v roce 1984. Novináři oba sportovce spojovali dohromady a u jeho jména tak často figurovalo nesprávné datum narození. Na nejznámější judistické databázi judoinside.com jsou některé jejich výsledky stále sloučeny dohromady. Později se oba zápasníci odlišovali variantovou jména svých otců. V některých výsledcích turnajů tak lze narazit na podobu jeho jména "Ilias of Nikos Iliadis". Sportovní kariéra Iliase of Mirman Iliadise skončila s juniorskými kategoriemi.

Ilias Iliadis (: ) vlastním jménem Džardži Zviadauri (: ) (10. listopadu 1986 v Achmetě, Sovětský svaz) je gruzínský zápasník – judista, který od roku 2002 reprezentuje Řecko. V roce 2004 se stal olympijským vítězem v judu.

Ilias Iliadis (, * 10. November 1986 in Achmeta, Georgische SSR) ist ein aus Georgien stammender griechischer Judoka, der ursprünglich "Dschardschi Swiadauri" hieß.


Životopis.

Narodila se a vyrostla v Montréalu v Kanadě. Její otec je učitel angličtiny a matka je psycholožka. Její rodina pochází z Francie a Irska. Má tři sestry. Mluví anglicky a francouzsky.  Navštěvovala soukromou středí školu Contennial Academy a později studovala umění na Dawson College. Divadlo studovala na Walnut Hill School a o titul ve vzdělávání a literatuře se pokoušela na McGillově univerzitě, ale školu nikdy nedokončila.

Kariéra.

Začátky a sága "Stmívání".

Zatímco pracovala jako servírka v sushi baru ve Westmountu, jejím zákazníkem se stal kanadský televizní producent, který ji pozval na první konkurz do sit-comu "Křik studentů". Roli nezískala, ale zalíbila se produkci a tak získala roli Stacey Hanson v kanadském seriálu "Vlkodlak Tommy."  Objevila se ve filmu "Milujte svého zabijáka", režírovaném Georgem Clooneym. Po přestěhování do Hollywoodu se objevila ve filmu "Dárek z lásky "a "Hlava v oblacích". V roce 2004 si zahrála ve filmu "Pod hladinou." Dále pokračovala se seriálovými rolemi, objevila se v seriálech: "Life on a Stick", "Pool Guys", "What About Brian", "Čarodějky" a "Undressed."  V roce 2008 získala role upírky Victorie Sutherland ve filmu "Stmívání", založeném na stejnojmenné novele od Stephenie Meyer. Objevila se i v sequelu filmu nazvaném "". Roli si znovu nezahrála v pokračování "", kde byla nahrazena herečkou Bryce Dallas Howard. Studio Summit Entertainment prohlásilo, že změna proběhla kvůli problémům s natáčecím rozvrhem.

Od roku 2009.

V roce 2009 se objevila v mini-seriálu stanice CBC Obchod se smrtí a dokončila filmu "Casino Jack", po boku Kevina Spaceye. Herečku Brittany Murphy nahradila ve filmu "The Caller."  V lednu 2010 si zahrála v pilotní epizodě dramatického seriálu stanice ABC "The Deep End". Doktorku Ryan Clark si zahrála v seriálu "Off the Map, "vytvořeným Shondou Rhimes. Seriál byl zrušen po 13. epizodách. V roce 2011 byla obsazena do dramatického seriálu stanice CBS "Muž s posláním". Získala jednu z hlavních rolí seriálu "Pod kupolí", seriálu založeném na stejnojmenné novele Stephena Kinga. Připojila se tak k Deanovi Norrisovi, Miku Vogelovi, Colinu Fordovi a Britt Robertson. V roce 2017 si zahrála ve druhé řadě seriálu "Mary Kills People." V roce 2018 získala hlavní roli v seriálu stanice Fox "Proven Innocent".

Osobní život.

V červnu roku 2009 začala chodit s hercem Jamie Kingem. Od srpna 2013 chodí s Chrisem Crarym, soutěžícím americké reality-show "Top Chef".

Rachelle Lefevre (* 1. února 1979, Motréal, Quebec, Kanada) je kanadská herečka. Zahrála si v televizních seriálech "Vlkodlak Tommy" a vedlejší roli v seriálu "What About Brian, Kauzy z Bostonu" a "Swingtown". Získala roli upírky Victorie ve dvou filmech ságy "Stmívání, "než byla nahrazena Bryce Dallas Howard, kvůli problémům s rozvrhem. V roce 2011 hrála v doktorském dramatu "Off the Map", následoval seriál "Muž s posláním" (2011-12) a "Pod kupolí" (2013–2015).

Rachelle Marie Lefèvre [engl., frz. ] (* 1. Februar 1979 in Montreal) ist eine kanadische Schauspielerin. Bekannt ist sie vor allem als Vampirin "Victoria Sutherland" in dem Film "Twilight – Biss zum Morgengrauen" und der Fortsetzung "New Moon – Biss zur Mittagsstunde" nach den Romanen von Stephenie Meyer.