Poloha obce.

Zeměpisné souřadnice středu obce Velká Lehota jsou 48° 27'44" severní geografické šířky a 18° 33' 39" východní geografické délky. Střed obce se nachází v nadmořské výšce 650 m. n. m. Nejvyšším bodem je Veľký Inovec, který je s výškou 901 m. n. m. nejvyšším vrchem Pohronského Inovce. K 14. 12. 2007 evidovala obec 1235 obyvatel, z toho 625 mužů a 610 žen. Celková plocha katastru je 18 340 000 m, je tvořen 16 seskupeními rozesetého osídlení jako například Búrovci, Garajovci, Gabrišovci, Vaškovci a dvě osady Čigág a Inovec vzdálené od obce cca 2 km.  Obec Velká Lehota se nachází v pohoří Pohronský Inovec, administrativně je začleněna do okresu Žarnovica v Banskobystrickém kraji. Velká Lehota sousedí s pěti obcemi, konkrétně Malou Lehotou a Novou Baňou (okres Žarnovica), Jedľovými Kostoľany, Obycemi, a částečně i Tekovskými Nemci (okres Zlaté Moravce). Část katastrálního území obce tvoří hranici mezi okresy Žarnovica a Zlaté Moravce, respektive mezi Banskobystrickým a Nitranským krajem.  Obcí vede cesta II. třídy mezi Novou Baňou a Malou Lehotou a místní komunikace. Železnice obcí neprochází, nejbližší možnost železniční dopravy je v Nové Bani vzdálené 11 km. V obci se nachází oficiální pramen řeky Žitava ve výši 657 m. n. m.

Fyzickogeografické charakteristika.

Území obce se nachází v pohoří Pohronský Inovec, konkrétně v podcelku Veľký Inovec a Vojšín. Reliéf zde plynule přechází od planinového až po hornatý. Geologickou stavbu vytvářejí zejména neovulkanitů (zejména propylitizované, pyroxenické a anfibolicko-pyroxenické Andezity) z nichž vznikly i lávové proudy a efuzívne komplexy stratovulkánů.  Z hlediska klimatických předpokladů patří obec do mírně teplé oblasti do mírně teplého, mírně vlhkého pahorkatinného až pahorkatinného okrsku. Průměrné roční teploty vzduchu se pohybují kolem 8 °C s průměrnými červencovými teplotami cca 18 °C a lednovými cca −4 °C. Roční úhrn srážek dosahuje hodnoty kolem 770 mm.  V obci se vyskytuje několik půdních typů. Nejzastoupenějším jsou hnědé lesní půdy (kambizeme) modální nasycené až kyselé, kultizemné a modální kyselé. Ve vyšších nadmořských výškách v okolí Velkého Inovce se vyskytují i andozeme modální kyselé a kambizeme andozemné. Z půdních druhů se zde nacházejí štěrkovité hlinité půdy.  V obci se nachází oficiálně uznán pramen řeky Žitava, která patří do povodí Váhu. Obcí protéká i Veľkolehotský potok a nachází se zde několik málo významných pramenů podzemní vody.  Území obce patří do oblasti bukových a podhorských bukových lesů s typickými zástupci například buk lesní, habr obecný, javor mléčný. Oblast kolem Velkého Inovce patří do společenství javorově-lipových lesů v nižších polohách se zástupci javor mléčný, javor horský, lípa malolistá a jiné. V lesích se vyskytuje hlavně jelení, srnčí a divočáka zvěř.  V katastrálním území obce Veľká Lehota se nachází přírodní rezervace Bujak vrch, vyhlášená v roce 1997 s koncentrovaným výskytem koniklec velkokvětý. Druhým chráněným územím je přírodní památka Veľký Inovec, nejvyšší vrch pohoří Pohronský Inovec s výškou 901 m n. m., Který je tvořen reliktní formou andezitové proudu.

Významné rysy obce.

Obec se poprvé vzpomíná v roce 1345. V 18. století patřila pod panství Topoľčianky a ležela v severozápadní části Tekovské župy. Byla to oblast, kterou tvořili většinou chudší horské obce s rozlehlými méně úrodnými katastru pokrytými hlavně lesy a loukami. Vedle skromnějším obilnářství se lépe dařilo chovu dobytka a lesy na okolí dávali možnost výdělku dřevorubcem.  V současnosti žije v obci 1 235 obyvatel. Slouží jim zdravotní středisko, pošta, farní úřad, kulturní dům, který se využívá na různé akce a vystoupení, základní škola a mateřská škola, která byla postavena v 80. letech v rámci akce Z. V ní se nachází i školní jídelna, v které se stravují nejen žáci základní školy, ale i někteří obyvatelé obce. Svépomocí byla také postavena budova obecního úřadu, v níž má sídlo matrika i pro sousední obec Malou Lehotu. V rámci akce Z byl postaven i nový dům smutku. V obci je rozvinuté soukromé podnikání v obchodní činnosti, službách a strojírenské výrobě. V roce 1991 byla postavena a dána do provozu obecní pekárna, zaměstnávající 11 občanů obce. Výstavbou obecní pekárny se zčásti řešila i nezaměstnanost občanů. Výrobky, které vyrábějí v pekárně se prodávají nejen v obci, ale iv blízkém okolí.  Pro ochranu životního prostředí je v dolní části obce vybudována čistička odpadních vod a kanalizace obce. V obci je také zřízena obecní tržnice, která slouží občanům hlavně v letních měsících. Dále byla provedena regulace potoku a výstavby nových rodinných domů. V obci jsou k přechodnému pobytu přihlášení chataři a chalupáři. Celkem je 48 chatařů a chalupářů, kteří tráví svůj volný čas v obci. Veľká Lehota má vytvořeny velmi dobré podmínky pro zimní sporty, zejména pro lyžování. K dispozici jsou dva lyžařské vleky – na Vojšíne (380 m) a na Drozdovo (600 m). Sněhová pokrývka zde v zimních měsících dosahuje průměrné tloušťku 80–100 cm. Lyžařská sezóna trvá od listopadu až do poloviny března. V létě je atraktivní turistika. Zajímavé jsou turistické trasy na Sedlovou skálu, odkud je krásný výhled na novobanské kotlinu, stejně hezké jsou i túry na Inovec, Starohutský vodopád a Kamenný vrch.

Velká Lehota (,, do roku 1927 "Veľká Lehôta") je obec na Slovensku v okrese Žarnovica. V obci je římskokatolický kostel sv. Martina z roku 1809 a kaple Panny Marie Lurdské z roku 1968.

Veľká Lehota (bis 1927 slowakisch „Veľká Lehôta“; deutsch "Großhau" oder "Großhay", ungarisch "Nagyülés" – bis 1888 "Nagylehota") ist eine Gemeinde in der Mittelslowakei.


Taxonomie.

"Phelsuma grandis" byla dlouho považována za poddruh felsumy madagaskarské ("Phelsuma madagascariensis") a ve starších materiálech je proto uváděna pod jménem "Phelsuma madagascariensis grandis". Výsledky genetických studií z let 2007 a 2010 však znamenaly přehodnocení postavení tohoto taxonu, který byl povýšen na samostatný druh. Tuto klasifikaci aceptovaly ITIS i IUCN.

Vzhled.

Samec dorůstá délky okolo třiceti centimetrů, samička je o něco menší, asi 25 centimetrů. Kůže je světle zelená s červenými tečkami. Barva břicha je bíložlutá. Intenzita teček záleží na jedinci a hlavně na poddruhu. Felsuma madagaskarská patří stejně jako ostatní felsumy mezi šplhavé gekony, tudíž má na spodní straně prstů příchytné lamely, pomocí nichž se dokáže přichytit i na kluzkých površích, například na skle. Zornička je kulatá, protože felsumy jsou na rozdíl od ostatních gekonů aktivní převážně ve dne. Jako většina gekonů nemají také víčka, takže si oko čistí tak, že si ho olíznou jazykem.

Rozdíl mezi samcem a samicí.

Samec je obecně větší a pestřeji zbarvený než samice. Hlavní rozdíl, kterým se samec odlišuje, jsou pohlavní orgány hemipenisy, umístěné v páru pod kloakou. Dalším znakem je rozšířený kořen ocasu a preanální póry (vyústění kožních žláz v okolí kloaky). Samice jsou menší než samci a jsou více nenápadné. Samice mívají po stranách hlavy vaky, ve kterých mají uložené zásoby vápníku pro tvorbu vajec. Tyto rozdíly se poznají většinou až v jednom roce, kdy felsumy dospívají.

Výskyt.

P. grandis se vyskytují na ostrově Madagaskar v Indickém oceánu. Jelikož je Madagaskar na rovníku, panuje zde tropické klima. Felsumy obývají severní část ostrova a malé ostrůvky nedaleko pobřeží. Byly zaznamenány také na Havaji nebo na Floridě, kam byly zavlečeny a přežily díky dobrým podmínkám, které se podobají těm madagaskarským.

Prostředí.

Tyto felsumy nejsou příliš náročné na prostředí. Původně žily výhradně v tropických lesích, ale s nástupem člověka si zvykly žít i na zahradách a v lidských obydlích. Nepotřebují ani nijak vysokou vlhkost vzduchu, okolo 60 %. Teplota na Madagaskaru je asi 28 °C.

Potrava.

Tento gekon se živí hmyzem, pavouky a jinými bezobratlými. Výjimečně loví také malé hlodavce. Felsuma loví tak, že čeká před kořistí a pomalu se přibližuje. Z dostatečné vzdálenosti skočí po kořisti a chňapne. Kromě živé potravy líže nektar z květů a přezrálého ovoce.

Chování.

P. grandis je stejně jako ostatní felsumy silně teritoriální, proto se samci nesnesou společně na jednom místě. Felsumy většinou žijí v párech, které spolu vydrží po celý život. Jejich teritorium je celý strom. Někdy toto pravidlo neplatí, zvlášť u velkých stromů, a felsumy se mezi sebou vzájemně páří. Samec samici může pokousat, udržuje si tak její poslušnost. Zranění ale nebývají nijak nebezpečná, jejich kůže se rychle hojí. Felsumy také mění tmavost kůže podle nálady, ve stresu kůže ztmavne. To se ale stává i před jejím svlékáním.

Rozmnožování.

Období rozmnožování trvá od listopadu do května. Samec nejprve dělá na samičku dojem a když svolí, proběhne páření. Po páření zůstává samička nějakou dobu gravidní, až naklade vajíčka. Mají většinou podobu dvojvajíčka, tj. jsou to 2 spojená vajíčka k sobě. Taková dvojvajíčka může za rok naklást až 6 x. Vajíčka ale samice naklade i tehdy, když není oplodněná. Klade je ale méně častěji a nepravidelně. Vajíčka samice většinou lepí na kůru stromů, v zajetí na sklo. V tom případě se nesmí od povrchu odtrhnout, aby se nezničila. Vajíčka může klást i mezi listy nebo ve skulinách větví. Většinou klade opakovaně na jedno místo. Mláďata se z vajíček líhnou podle teploty. Při teplotě 28 °C se líhnou za 60 - 65 dní a dospívají v jednom roce.

Chov v zajetí.

Tito gekoni jsou jistě nejoblíbenějšími a nejčastěji chovanými felsumami. Nejlepší je chovat pár felsum. Dva samci nesmí být společně v jednom teráriu a u dvou samic je také riziko, že ta silnější poraní nebo dokonce zabije tu slabší. Pro pár felsum madagaskarských musí být velké terárium, nejlépe na výšku. Mělo by být osázené rostlinami, aby po nich zvířata mohla šplhat a klást na ně vejce. Doporučují se také klacky, bambusové tyče a jiné dekorace. Důležité je terárium osvětlovat UV zářivkou síly 10, která nahrazuje sluneční záření, které neprochází sklem. Vhodná je také žárovka, která poslouží jako zdroj tepla.

Phelsuma grandis je velký druh gekona z Madagaskaru. Je součástí rodu "Phelsuma", který zahrnuje okolo 50 druhů stromových gekonů, celkem asi 70 druhů a poddruhů. Obývá pralesy severního Madagaskaru a žije na stromech. Její nejčastější potravou je hmyz, pavouci, ale i jiní bezobratlí. Patří mezi nejznámější a nejčastěji chovaný druh jak mezi felsumami, tak i mezi všemi gekony, díky jejímu nádhernému zbarvení, snadnému chovu a jednoduchému množení.

Der Große Madagaskar-Taggecko ("Phelsuma grandis") ist eine eigene Art innerhalb der Gattung der Taggeckos ("Phelsuma"). Bis 2007 wurde die Art als eine Unterart von "Phelsuma madagascariensis" angesehen.


Životopis.

Antanas Sniečkus vyrůstal v rodině bohatých sedláků. Otec, jakožto vzdělanější, byl volen staršinou gubernie. Za I. světové války se jeho rodiče uchýlili do Ruska, a Sniečkus studoval na Voroněžském gymnáziu. Roku 1917 se vrátil do Litvy.  Roku 1921 byl zatčen za protistátní komunistickou činnost, ale pro nedostatek důkazů byl po několika měsících propuštěn. Po doporučení ÚV KS Litvy v červenci 1921 nelegálně emigroval do Ruska a až do roku 1925 bydlel ve Smolensku. Ve Smolensku absolvoval Fakultu pracujících, v tiskárně ÚV KS Litvy byl redaktorem různých tiskovin, zúčastnil se operací "Части особого назначения" (rus.: "časti osobovo naznačenija" oddíly speciálního určení – neplést s "Osnaz" nebo "OMON"!) proti kverulantským sedlákům a jiným "protisovětským elementům". Předpokládá se, že v Sovětském svazu nebyl jen pouhým politickým emigrantem, ale i stranickým agentem SSSR pro boj proti "buržoazní Litvě". Ve Smolensku byl znám pod falešným jménem Ivan Aleksandrovič Bogomolov.  Roku 1924 se Sniečkus stal zástupcem Z. Angarietise (Alexy), což byl první zodpovědný stranický post, který mu otevřel dveře (spolu s podporou V. Kapsuka) k další politické kariéře. Roku 1925 vstoupil do moskevského Plechanovova institutu lidového hospodářství a zároveň pracoval v zastupitelství výkonného výboru KS Litvy při Kominterně. Po popravě zastřelením čtyř vedoucích straníků KS Litvy ("Komunardů" – Karolis Požėla – "toho měl nahradit ve funkci -", Juozas Greifenbergeris, Kazys Giedrys, Rapolas Čarnas) s cílem posílit organizační jádro LKP, Moskva k nelegální politické "práci" do Litvy vyslala několik spolehlivých lidí, mezi nimi i Sniečkuse. Po nelegálním přechodu hranice byl 6. ledna 1927 kooptován do členstva ÚV KS Litvy a zvolen členem ÚV, odpovědným za agitačně-propagandistickou a organizační práci. Prakticky to byla funkce prvního tajemníka ÚV, fakticky jím byl "zvolen" roku 1936 a s nepatrnou přestávkou jím byl až do roku 1974.  KS Litvy, která odsuzovala nezávislost Litvy a neuznávala litevskou ústavu, jednající ve prospěch cizího státu, byla postavena mimo zákon a neustále pronásledována. Tomu se nevyhnul ani Sniečkus. Poprvé byl odsouzen na 15 let, ale ve vězení pobyl 1930 – 1933, potom vyšel na svobodu výměnou za litevské politické vězně v SSSR a podruhé na 8 let (fakticky prosinec 1939 – červen 1940 – propuštěn, když začala okupace). Předpokládá se, že toto uvěznění si zvolil úmyslně.  Dne 21. května 1937 byl Sniečkus s kolegy povolán do Moskvy. Ve Výkonném Výboru Kominterny byla přijata rezoluce „O organizačních otázkách“, kde byly plánovány prověrky a čistky ve všech orgánech ÚV KS Litvy, okresních organizacích KSL a kaunaského městského výboru KSL v termínu 6 měsíců. V konfidenciálním pohovoru s jedním z tajemníků kominterny M. Trilisserem bylo "doporučeno" přerušit veškeré styky s většinou litevských komunistů. Na přímý rozkaz J.V.Stalina byla v roce 1938 rozpuštěna KS Polska, provedeny čistky a výměny ve vedení KS Estonska, Lotyšska, Jugoslávie, Rumunska, Československa, Maďarské Strany Práce a KS jiných zemí. 27. března 1938 byl zatčen Z. Angarietis (Alexa). Podobného osudu se dočkala většina litevských politických emigrantů v Sovětském Svazu.  Po těchto akcích roku 1938 byly vztahy mezi KS Litvy a Kominternou – VKS(b) bezmála úplně přerušeny (až do roku 1940). V tomto období se o Sniečkuse začaly zajímat orgány NKVD SSSR. Sniečkus se skrýval i před litevskou policií i před NKVD, ale v červnu – červenci roku 1940 byla KS Litvy neoficiálně rehabilitována a její pohlaváři dosazeni do vedoucích postů.  Protože uvěřil v nezbytnost "osvobozující" úlohy Sovětského proletariátu, vždy podporoval Sovětský Svaz a nedovedl si představit Litvu mimo poručenství SSSR. "Ano, jsme na straně Sovětského Svazu." prohlásil Sniečkus v lavici obžalovaných roku 1931, "Nebudeme litovat sil ani životů, abychom jej – Vlast pracujících celého světa – ubránili!". Panoval názor, že vyřešit všechny otázky, které Litvě vzniknou (dokonce i uskutečnit sociální revoluci), bude možné jen za pomoci velikého státu nebo národa, v tomto případě Sovětského Svazu.  Sniečkus se oženil se svojí spolubojovnicí, Židovkou Mirou Bordonaitė (byla také velmi dlouho vězněna pro politickou činnost) a měli spolu syna Vlada a dceru Marytė.

Okupace roku 1940.

Dne 19. června 1940 se Sniečkus stal ředitelem Oddělení Státní bezpečnosti (VSD – Valstybės saugumo departamentas). To jen potvrdilo předem naprogramovanou kolaborantskou úlohu litevských komunistů v sovětských okupačních strukturách oblastní vlády. Pravda je, že tím byl značně zklamán. Protože věděl o osudech pohlavárů této organizace, byl přesvědčen, že to souvisí se záměrem L. Beriji jej zlikvidovat. Ale osud byl k němu milosrdný. 15. srpna 1940 byl povolán ke stranické práci a zvolen generálním tajemníkem ÚV KS Litvy. V této funkci začal organizovat první masová vyhnanství litevského obyvatelstva (především inteligence) (jen dne 14. června 1941 bylo uvězněno více než 30 000 civilních obyvatel, mezi nimi žen a dětí). Do vyhnanství na Sibiř poslal dokonce svého vlastního bratra s rodinou, kde také bratr zemřel. Roku 1944 na Západ utekla jeho babička, jeho dva bratři a tři sestry.

Poválečná léta.

Po návratu ze SSSR (1944) pokračoval Sniečkus v organizování masových deportací litevského obyvatelstva (celkem bylo deportováno kolem jedné třetiny litevského obyvatelstva). V roce 1948 započal násilnou kolektivizaci v zemědělství (kolchozy a sovchozy) za pomoci teroru, vražd a deportací. K roku 1952 byla již naprostá většina zemědělského hospodářství kolektivizována. Zemědělská produkce (a zároveň i její kvalita) dramaticky poklesla na úroveň podobnou jako v ostatních sovětských republikách. Když prvním tajemník ÚV KSSS N. Chruščov dal svým programem amnestie propustit miliony vězňů Gulagu a umožnit návrat vyhnancům, zakázal Sniečkus většině z nich návrat do Litvy. Tito amnestovaní se proto stali bezprizorní a museli tedy hledat útočiště v jiných teritoriích SSSR – většinou zůstat na Sibiři. Ze všech sovětských republik se takovou přísností vyznamenal jediný Sniečkus.  Sniečkus byl důslednějším potíratelem církve a církevních svátků než většina ostatních vedoucích činitelů SSSR. Byl vyznamenán 11 sovětskými řády (mj. 8× Leninův řád).  Zemřel 22. ledna 1974, dle dobového tisku „za pobytu v sanatoriu v Druskininkai, v čekárně u holiče na náhlou příhodu srdeční“.

Kult.

Po jeho smrti bylo jeho jménem nazváno prakticky nově vzniklé (původě zde bylo jen pár osad, město vyrostlo pro zaměstnance Ignalinské jaderné elektrárny) město Sniečkus, dnešní Visaginas.

Antanas Sniečkus (vyslov: [Sněčkus]) (10. ledna 1903, Būbleliai, okres Šakiai, Ruské impérium (dnes na území Litvy) – 22. ledna 1974 v Druskininkai) byl politik, spolupracující s režimem SSSR; od mládí člen Komunistické strany, dlouholetý vůdce Komunistické strany Litvy (litevská zkr.: LKP (Lietuvos Komunistų Partija) (1936 – 1974), "Hrdina socialistické práce SSSR" (1973). Jediný vůdce ze všech Sovětských republik, který se udržel v sovětské politice jak za Stalina, tak za N. Chruščova i za L. Brežněva.

Antanas Sniečkus (* in Bubleliai bei Šakiai; † 22. Januar 1974 in Druskininkai) war der Führer der kommunistischen Partei (KP) Litauens und ab August 1940 bis zu seinem Tod ihr Erster Sekretär.


Kritika díla.

Podle některých muslimských autorit je dílo plánovitým znesvěcením islámu. Tato argumentace by se dala shrnout asi takto:  Tyto argumenty jsou ale trochu zavádějící, což se dá zjistit až po přečtení knihy (viz následující děj). Čtení této knihy je ale týmiž autoritami muslimům zakázáno.

Děj.

Hrdiny hlavní linie románu jsou dva cestující mezinárodního letu z Indie do Londýna. Letadlo se zřítí do kanálu La Manche a oba hrdinové jsou zázračně zachráněni. Začnou se ale měnit - jeden v bytost podobnou andělu, druhý v čerta. Čert prochází ponižujícím a rasistickým přijetím imigračních úředníků a jeho podoba mu pitoreskně komplikuje i osobní vztahy. Druhý hrdina začne mít sny, v nichž se vidí coby anděl Gabriel, diktující poněkud zmateně verše Prorokovi, zakládajícímu nové náboženství. Tato část příběhu odkazuje na titulní satanské verše, kdy se Prorok snaží zjistit, jestli mu toleranci k místním bohyním sdělil anděl či ďábel.  Po prožitých vidinách i utrpení se sice vrátí ke svým podobám, ale poněkud změněni svými zážitky.  V románu je mnoho vedlejších linií:

Intertextovost.

Nacházíme zde mnoho odkazů na Korán, Bibli, ale i na Othella či Carmen. Hlavním námětem díla je rozdílnost kultur.

Násilí, vraždy a pokusy o ublížení.

S ochranou policie Rushdie unikl přímé fyzické újmě, ale jiní spojení s jeho knihou utrpěli útoky. Hitoši Igaraši, japonský překladatel, byl 11. července 1991 ubodán k smrti. Ettore Capriolo, italský překladatel, byl v Miláně 3. července 1991 vážně zraněn bodnutím. Norský vydavatel William Nygaard byl třikrát střelen během pokusu o atentát v Oslu v říjnu 1993, ale přežil. Aziz Nesin, turecký překladatel, byl zamýšlen jako cíl během událostí, které vedly k masakru v tureckém městě Sivas 2. července 1993, což mělo za následek smrt 37 lidí.

Satanské verše (1988) je román spisovatele Salmana Rushdieho, psaný v autorově stylu magického realismu. Mnohavrstevné dílo vykresluje rozpory mezi způsobem vnímání rozdílných kultur, především muslimské mystiky a západního racionalismu. Za toto dílo byl autor odsouzen ájatolláhem Chomejním k trestu smrti. Na podporu tohoto trestu se konala shromáždění v Karáčí, Teheránu, Bombaji atd. Rushdie byl proto nucen se za pomoci Scotland Yardu skrývat. Překladatelé a nakladatelé díla jsou ohrožováni, někteří, jako Hitoši Igaraši, byli zavražděni.

Die satanischen Verse (er Originaltitel "The Satanic Verses") ist ein Roman des Schriftstellers Salman Rushdie, der von indisch-muslimischen Immigranten in Großbritannien handelt und teilweise vom Leben des islamischen Propheten Mohammed inspiriert ist. Das Erscheinen des Buches am 26. September 1988 im Verlag Viking Press löste eine Reihe von Protesten und Gewalttaten von Muslimen aus. Der iranische Revolutionsführer Chomeini rief am 14. Februar 1989 mittels einer Fatwa alle Muslime auf, Rushdie zu töten. Von verschiedenen privaten Organisationen wurde ein Kopfgeld auf Rushdie ausgesetzt, das mehrfach erhöht wurde, zuletzt im Februar 2016. Die Regierung des Iran distanzierte sich unter Präsident Khatami 1998 von Chomeinis Mordaufruf.


Průzkum.

Pyramida na Elefantině byla objevena roku 1907 a z počátku byla považována za pozůstatky městské zdi. Roku 1909 zde vedla výzkum francouzská expedice, jež rozvaliny pyramidy mylně označila za zbytky židovského chrámu. Jako pyramida byla identifikována až po výzkumu expedice německého archeologického ústavu vedené Günterem Dreyerem v letech 1978 až 1979.

Datování a stavebník.

Pyramida na Elefantině je datovaná do druhé poloviny 3. dynastie, přibližně mezi vládu Sechemcheta a Snofrua.  Poblíž pyramidy nalezl francouzský archeolog Henri Louis Gauthier žulový kužel o výšce 160 centimetrů, na kterém se nacházel nápis se jménem posledního panovníka 3. dynastie Huneje. Günter Dreyer, Werner Kaiser a Rainer Stadelmann předpokládají, že tento kužel byl původně umístěn na vnější straně pyramidy, a proto pyramidu datují do období Hunejovy vlády. Andrzej Ćwiek poukazuje na to, že text na kuželu odkazuje na palác na Elefantině a ne na pyramidu. Tvrdí, že kužel nejprve patřil k paláci na Elefantině a na stavbu pyramidy byl využit až později.

Funkce.

Názory na funkci malých stupňovitých pyramid se různí. Jean-Philippe Lauer je označil za kenotafy královen z provincií, kde se narodily. Vito Maragioglio a Celeste Rinaldi se domnívali, že označovaly posvátná místa spjatá s mýtem o Horovi a Sutechovi. Nabil Svelim je považuje za památníky slunečního kultu. Podle Güntera Dreyera a Wernera Kaisera se jedná o památníky postavené poblíž provinčních center, které měly připomínat královu autoritu a přítomnost v místech vzdálených od hlavního města. Tuto teorii však zpochybnil Iorwerth Eiddon Stephen Edwards, který poukázal na pyramidu v Síle, jež stála přímo na dohled pyramidy v Médúmu a tak blízko hlavního města, že zde bylo zbytečné královu autoritu připomínat. Dieter Arnold se domníval, že pyramidy zhmotňovaly myšlenku počátečního pahorku.

Popis.

Pyramida byla vystavěna z kusů žuly pospojovaných hlinitou maltou na upravené skalní plošině. Měla původně tři stupně a dosahovala výšky 20 až 25 metrů. Dnes je vysoká pouze 5,10 metrů. Základna pyramidy má velikost 23,70 metrů na 18,46 metru. Žádné chodby ani komory se v pyramidě zřejmě nenacházely. Západní strana je o 17° vychýlena k severozápadu, a je tak rovnoběžná s osou západního ramene Nilu, který obtéká ostrov. Sklon stěny pyramidy byl přibližně 82°30’ a 77°.

Pyramida na Elefantině patří spolu s pyramidami, jež se nacházejí v Edfu, Kule, Nakádě, Záwijit el-Mejjitínu, Síle a Sinki do skupiny sedmi velmi podobných malých stupňovitých pyramid, které jsou rozmístěny po celém Egyptě. Tato pyramida se nachází na ostrově Elefantina. Dochovaly se z ní jen rozvaliny.

Die Pyramide von Elephantine gehört zusammen mit den Pyramiden in Edfu-Süd, El-Kula, Ombos, Saujet el-Meitin, Seila und Sinki zu einer Gruppe von insgesamt sieben sehr ähnlichen kleinen Stufenpyramiden, die alle fernab der großen Zentren Ägyptens errichtet wurden und über die sehr wenig bekannt ist. Sie befindet sich im Nordwest-Teil der aus dem Alten Reich stammenden Stadt im Süden der Nil-Insel Elephantine. Entdeckt wurde das Bauwerk bereits 1907, es konnte jedoch erst nach erneuten Grabungen durch das Deutsche Archäologische Institut 1978/79 als Pyramide identifiziert werden.


Obsah "Summorum pontificum".

Dokument papež podle vlastních slov vydal „v důsledku naléhavých proseb věřících, po vyslechnutí otců kardinálů na konsistoři, po hlubokém zvážení všech aspektů, vzývání Ducha svatého a spoléhajíce se na pomoc Boží“.  Na počátku se papež v dokumentu zmiňuje o tom, že liturgická forma, jak ji podává misál Jana XXIII., nebyla nikdy zrušena a má se jí pro její ctihodnost a starobylost prokazovat potřebná úcta. Označuje ji za mimořádnou formu římského ritu vedle řádné formy, kterou je pokoncilní způsob slavení. Dokument poté nahrazuje podmínky pro užívání starší litrugie stanovené předcházejícími dokumenty za pontifikátu Jana Pavla II. "Quattuor abhinc annos" a "Ecclesia Dei".  V dokumentu papež poté stanovuje, že:  Dokument pak končí slovy: „Nařizujeme, aby všechno to, co jsme stanovili tímto Apoštolským listem daným Motu proprio, bylo pokládáno jako „ustanovené a nařízené“ zachovávat ode dne 14. září tohoto roku, na slavnost Povýšení Svatého Kříže, navzdory všemu, co by s tím mohlo být v rozporu.“

Dopis Beneditka XVI. biskupům.

V dopise, který Benedikt XVI. zaslal všem biskupům popisuje důvody, které ho vedly k sepsání dokumentu a snaží se taktéž odpovědět na některé námitky. Za dvě obavy, které se dokumentu nejvíce stavěly na odpor považuje obavu z oslabení autority II. vatikánského koncilu a poté obavu z toho, že vznikne jakási rozpolcenost ve farnostech. Tyto námitky označuje v dopise za neopodstatněné a zdůrazňuje, že misál Jana XXIII. nebyl v katolické církvi nikdy zakázán a tak možnost podle něj slavit existovala stále, pouze nebyly dány přesné pokyny k jeho užívání. V dopise Benedikt XVI. připomíná motu proprio "Ecclesia Dei" Jana Pavla II., kde Jan Pavel II. vyzval biskupy k velkodušnosti vůči „oprávněným touhám“ věřících po starší formě slavení. Zdůraznil taktéž, že starší formu slavení nepožadovaly jen skupiny na pokraji katolické církve jako FSSPX, ale že na vlastní oči viděl, „jak hluboce byly svévolnými deformacemi Liturgie zraňovány ty osoby, které byly naprosto zakořeněny ve víře Církve“. To mluví o době po koncilu, kdy se podle něj „na mnoha místech necelebrovalo věrně podle pokynů nového Misálu, který byl dokonce chápán jako určitá autorizace či rovnou povinnost jakési kreativity, jež vedla často k deformacím Liturgie na mezi snesitelnosti“.  Svoji pozitivní motivaci k vydání dokumentu pak v dopise popisuje slovy:  Např. tradicionalistické Kněžské bratrstvo svatého Pia X. se již dříve vyjádřilo tak, že svolení k vysluhování mší podle misálu z roku 1962 je první podmínkou k navázání jakéhokoliv věroučného dialogu se Svatým stolcem.  V dopise pak papež také zmiňuje povinnost považovat za posvátné liturgické formy starších generací, neboť mezi nimi a formou dnešní nemůže být žádný rozpor. Doslova píše: „V dějinách Liturgie je růst a pokrok, ale žádný zlom. Co bylo posvátné pro předcházející generace, zůstává posvátným a velkým i pro nás, a nemůže být znenadání zcela zakázáno nebo dokonce pokládáno za škodlivé.“

Reakce.

Většina reakcí uvnitř církve oceňovala papežovu snahu o smíření. Objevili se však i kritikové z řad katolických představených a židů.

Tradicionalisté uvnitř církve.

Dokument vřele přijali zejména tradicionalisté uvnitř církve, kteří k předkoncilní liturgii obecně lnou. Tyto skupiny (např. Kněžské bratrstvo svatého Petra) tuto liturgii podle starších podmínek slavily již dříve. Existuje i mezinárodní společenství převážně mladých katolických laiků Juventutem, které vzniklo v roce 2006 a které se nyní na dokument "Summorum pontificum" přímo odvolává. Dokument pochvalně ocenily i různá národní společenství pro latinskou mši a zejména jedna z vůbec největších tradicionalistických skupin – Kněžské bratrstvo svatého Petra.

Kněžské bratrstvo sv. Pia X..

Představený Bratrstva sv. Pia X. Bernard Fellay označil dokument za „dar Milosti, který představuje nejenom krok, ale přímo skok správným směrem“. Zároveň se však zástupci Bratrstva zmínili i o tom, že překážky ve vztazích se Svatým stolcem stále jsou, ale že doufají, že pozitivní atmosféra, která byla tímto navozena, pomůže do budoucna problémy řešit. Dalším významných krokem Benedikta XVI. vůči FSSPX bylo poté zrušení exkomunikace čtyř jejich biskupů v roce 2009.

Kritika uvnitř katolické církve.

Uvnitř církve se objevila taktéž kritika papežova kroku. Kritici se vyjadřovali o "Summorum pontificum" tak, že je krokem zpět v progresivních změnách II. vatikánského koncilu. Italský biskup Luca Brandolini, člen liturgické komise italské biskupské konference, řekl, že se nemůže ubránit slzám, a že jde o nejsmutnější den jeho života jako člověka, kněze i biskupa. Nicméně na druhou stranu vyjádřil svoji poslušnost vůči papeži.  Další námitky pak biskupové vznesli proti praktickému uplatňování dokumentu. Za problém označovali nalézt kněze, kteří podle staršího misálu sloužit umí, popř. starší liturgické texty vůbec sehnat.  Arcibiskup Malcolm Ranjith, sekretář Kongregace pro bohoslužbu a svátosti, mluvil po vydání dokumentu o tom, že se někde setkal s kritikou dokonce z řad biskupů a kardinálů a s místními dokumenty nepřímo omezujícími dopad "Summorum pontificum". Za těmito aktivitami dle něj stojí jednak ideologické předsudky, jednak pýcha. Navíc řekl, že biskupové, kteří se snaží aplikaci "Summorum pontificum" nějak omezovat, se dobrovolně stávají nástroji ďábla a obvinil je z neposlušnosti či dokonce vzpoury proti papeži, na kterou nemají právo.

Reakce židů.

Některé židovské skupiny proti rozhodnutí papeže protestovaly, neboť ve znění modlitby, která je součástí velkopáteční liturgie dle misálu z roku 1962, se vyskytovaly výrazy (např. vyjádření o „slepotě" židů.), se kterými někteří židé nebyli spokojeni. Papež jejich protestům vyhověl a pasáže, které vyvolávaly konflikty, nahradil jinými. Současné znění modlitby zní: „Všemohoucí věčný Bože, který chceš, aby všichni lidé byli spaseni a došli poznání pravdy, uděl milostivě, aby vstupem do plnosti národů v Tvé Církvi, byl spasen celý Izrael.“ Zástupci Antidefamační ligy dokument označili jako teologický krok zpět a ránu 40letému vývoji katolicko-židovských vztahů.

Summorum pontificum je apoštolský list papeže Benedikta XVI., vydaný "motu proprio" (z vlastního popudu). Dokument specifikuje pravidla a možnosti slavení starší liturgické formy podle misálu Jana XXIII. z roku 1962 (tzv. tridentská mše), kterou ustanovuje jako mimořádnou formu římského ritu ("forma extraordinaria"). Řádnou formou zůstává stále mše podle misálu Pavla VI., který reagoval na liturgické návrhy druhého vatikánského koncilu. Obecně řečeno "Summorum pontificum" možnost slavení podle staršího způsobu oproti dřívějšku usnadňuje.

Summorum Pontificum („SP“) ist der Titel eines Apostolischen Schreibens (Motu Proprio) "De usu extraordinario antiquae formae Ritus Romani" von Papst Benedikt XVI., das am 7. Juli 2007 veröffentlicht wurde und am 14. September 2007 in Kraft trat. Seine Anfangsworte greifen die Formel „Summorum Pontificum cura“ auf, mit der seit Papst Pius XII. der päpstliche Herausgeber auf dem Titelblatt römischer liturgischer Bücher das Wirken seiner Vorgänger zusammenfasste. Mit dem Motu proprio Benedikts XVI. sind nunmehr zwei, beide gleichermaßen rechtgläubige, jedoch nicht gleichberechtigte Ausformungen des Römischen Ritus anerkannt:


Definice.

Sebevražda, označovaná rovněž jako dokonaná sebevražda, je „akt odnětí si vlastního života“. Pokus o sebevraždu nebo sebevražedné chování bez fatálních následků jsou pak charakterizovány jako sebepoškození motivované touhou ukončit vlastní život, které však nemá za následek smrt. Asistovaná sebevražda je typ sebevraždy, kdy jednotlivec nepřímo pomáhá druhému člověku přivodit si smrt, a to poskytnutím rady nebo prostředků k jejímu spáchání. Tím se asistovaná sebevražda liší od eutanazie, při níž druhá osoba hraje mnohem aktivnější roli. Sebevražedné myšlenky jsou myšlenky na ukončení vlastního života.

Označení.

Slovo "sebevražda" je spojením zvratného zájmena a slova "vrah"/"vražda" (má základ v praslovanském výrazu "vorgъ" – nepřítel; v češtině došlo k posunu významu). Pro označení vykonání sebevraždy je v češtině ustálené slovní spojení „"spáchat sebevraždu"“. Slovo "spáchat" se přitom v češtině pojí s negativními jevy (spáchat zločin, spáchat hřích). To souvisí také s vlivem křesťanského náboženství, které tento skutek považuje za těžký hřích, sebevrahům byl v minulosti dokonce odepřen křesťanský pohřeb. Přitom toto spojení se začalo používat až v 19. století.

Rizikové faktory.

Mezi faktory, které ovlivňují riziko sebevraždy, patří genetická dispozice, psychiatrické poruchy, narkomanie, různé psychické stavy, kulturní, rodinné a společenské situace a genetika. Duševní onemocnění a zneužívání návykových látek jsou často souběžnými jevy. Mezi další rizikové faktory patří předchozí pokusy o sebevraždu, snadná dostupnost prostředků k jejímu spáchání, předchozí sebevražda v rodině nebo traumatické poranění mozku. Příkladem je počet sebevražd v domácnostech se střelnými zbraněmi, který je vyšší než v domácnostech, které střelné zbraně nevlastní. Socioekonomické faktory, například nezaměstnanost, chudoba, bezdomovectví a diskriminace jsou další skutečnosti, které mohou myšlenky na sebevraždu vyvolat. Přibližně 15–40 % osob zanechává dopis na rozloučenou. Má se za to, že genetika stojí za přibližně 38 % až 55 % případů sebevražedného chování. Váleční veteráni jsou ohroženi vyšším rizikem sebevraždy částečně i v důsledku vyššího počtu případů duševních onemocnění a zdravotních problémů souvisejících s válkou.

Genetické dispozice.

Vědci předpokládají, že lidé s abnormální verzí genu SKA2 mohou mít větší problémy zastavit příliv hormonů, které jejich tělo produkuje v reakci

Duševní poruchy.

Duševní poruchy jsou v okamžiku sebevraždy častým jevem; odhady se pohybují mezi 27 % a více než 90 % případů. U osob přijatých na psychiatrické oddělení je doživotní riziko dokonané sebevraždy přibližně 8,6 %. Celá polovina osob, jež zemřely v důsledku sebevraždy, pravděpodobně trpěla depresí; tato nebo některá z dalších afektivních poruch, například bipolární porucha, zvyšuje riziko sebevraždy dvacetinásobně. Mezi další významné příčiny sebevražd patří schizofrenie (14 %), poruchy osobnosti (14 %), bipolární porucha a posttraumatická stresová porucha. Na následky

Užívání návykových látek.

Zneužívání návykových látek je druhým nejběžnějším rizikovým faktorem sebevraždy po depresi a bipolární poruše. Se sebevraždami souvisí jak chronické zneužívání látek, tak akutní intoxikace. V kombinaci s osobním zármutkem, například z důvodu úmrtí blízké osoby, se riziko ještě dále zvyšuje. Zneužívání látek je také spojováno s poruchami duševního zdraví. Většina osob je v okamžiku spáchání sebevraždy pod vlivem sedativně-hypnotických látek (jako je například alkohol nebo benzodiazepiny); alkoholismus hraje roli u 15 % až 61 % případů. V zemích s vysokou spotřebou alkoholu a vyšší hustotou míst, kde se alkohol rozlévá, je rovněž vyšší počet sebevražd, přičemž tato souvislost se vztahuje zejména na konzumaci destilovaných alkoholických nápojů, nikoli na konzumaci alkoholu obecně. Přibližně 2,2–3,4

Gamblerství.

Gambleři (patologičtí hráči) jsou v porovnání s běžnou populací spojováni s častějšími myšlenkami na sebevraždu a pokusy o ni. O sebevraždu se pokusí

Nemoci.

Mezi sebevražedností (suicidalitou) a zdravotními problémy existuje jistá souvislost; ke zmíněným zdravotním potížím mimo jiné patří chronická bolest, traumatické poranění mozku, rakovina, hemodialýza, HIV nebo systémový lupus erythematodes. Diagnóza rakoviny riziko následné sebevraždy přibližně zdvojnásobuje. Zvýšená sebevražednost přetrvává i po vypořádání se s depresivním onemocněním nebo závislostí na alkoholu. U osob s více

Psychosociální stavy.

Riziko sebevraždy zvyšuje řada psychosociálních stavů. Patří mezi ně pocit beznaděje, ztráta radosti ze života, deprese a úzkostlivost. Roli hraje rovněž snížená schopnost řešit problémy, ztráta dřívějších schopností a snížená kontrola impulzivního chování. U starších osob je významným faktorem vnímání sebe sama jako přítěže pro ostatní.  Riziko zvyšují také nedávné stresující životní situace, například ztráta člena rodiny nebo přítele, ztráta zaměstnání, společenská izolace (např. osamělý život). Vyššímu riziku jsou vystaveni i ti, kteří nikdy nevstoupili do manželského svazku. Riziko sebevraždy může snížit aktivní víra člověka. To je přičítáno negativnímu postoji, který k sebevraždě mnohá náboženství zaujímají, a větší vztahové pospolitosti, kterou náboženství může poskytovat. U muslimů, stejně jako jiných skupin věřících, byl

Média.

Důležitou roli v problematice sebevražd hrají média, včetně internetu. Způsob, jakým sebevraždu prezentují, může mít v důsledku velkého množství zpráv, prominentně a opakovaně uváděných a sebevraždu glorifikujících nebo romantizujících, negativní vliv. Je-li uveden podrobný popis toho, jak konkrétními prostředky sebevraždu spáchat, může se četnost použití tohoto způsobu sebevraždy napříč celou populací zvýšit.  Tento spouštěcí faktor epidemií sebevražd nebo tzv. inspirovaných sebevražd je známý jako Wertherův efekt, pojmenovaný po protagonistovi Goetheho

Racionální sebevražda.

Racionální sebevražda je promyšlené a odůvodněné odnětí si vlastního života, ačkoli někteří se domnívají, že sebevražda není logická nikdy. Akt dobrovolného odchodu ze života ve prospěch druhých je známý jako altruistická sebevražda. Příkladem může být starý člověk, který svůj život ukončí proto, aby mladším lidem v komunitě zanechal větší množství potravy. V některých eskymáckých kulturách je tento krok vnímán jako projev vážnosti, odvahy nebo moudrosti.  Sebevražedný útok je politický čin, při kterém se útočník dopouští násilí na ostatních,

Způsoby provedení sebevraždy.

Nejčastější způsoby provedení sebevraždy se v různých zemích liší. K těm nejběžnějším patří zejména sebevražda oběšením, otrávením pesticidy a za použití střelné zbraně. Má se za to, že tyto rozdíly existují částečně v důsledku dostupnosti prostředků pro spáchání sebevraždy jistým způsobem. Průzkum provedený v 56 zemích ukázal, že ve většině z nich je nejběžnější formou sebevraždy oběšení, kterému se přičítá 53 % sebevražd mužů a 39 % sebevražd žen.  30 % sebevražd na celém světě je spácháno za použití pesticidů. Četnost využití tohoto postupu se však značně liší - od 4 % v Evropě až po více než 50 % v Tichomoří. Běžný je rovněž v Latinské Americe, protože pro zemědělské obyvatelstvo je nejpřístupnější. V mnoha zemích stojí předávkování léky za přibližně 60

Druhy sebevražd.

Plánovaná, bilanční.

Jde o naplánované rozhodnutí, člověk nevidí důvod, proč dál setrvávat na světě. Lze dokonce konstatovat, že detaily provedení připravuje a plánuje velice pečlivě, někdy až zálibně. Velmi často ji plánuje v naprostém soukromí. Je velice obtížné této

Impulzivní.

Vznikne z náhlého popudu, a to i při dlouhodobých depresích, může působit velmi náhle. Šok z momentálního psychického úrazu překryje vše ostatní a dokáže překrýt i pud

Předstíraná.

Předstíraná sebevražda je velmi oblíbený nástroj citového vydírání, při kterém je obětí jednoznačně okolí. Sebevrah si zajistí, aby někdo přišel

Forma protestu.

Jsou známy i případy (neteroristických) aktů sebevraždy, které vyjadřují politické postoje a burcují veřejnost. Často jsou pak oslavovány jako hrdinské činy. Z českého prostředí sem patří sebeupálení Jana Palacha a Jana Zajíce v roce 1969 na protest proti okupaci Československa vojsky

Sebezabití.

Úmrtí vlastním přičiněním, ale bez

Biická a patická.

Biická sebevražda - motiv má původ v realitě, když člověk např. kvůli dluhům

Rozšířená sebevražda.

Je sebevražda, při které se rozhodne sebevrah rozhodnout i o osudu svých blízkých. Má přitom představu, že sebevražda

Patofyziologie.

Pro sebevraždu ani depresi neexistuje žádná jednotná základní patofyziologie. Má se však za to, že je výsledkem souhry řady behaviorálních, socioenvironmentálních a psychiatrických faktorů.  Nízká hladina mozkového neurotrofického faktoru (BDNF) je se sebevraždou spojována přímo i nepřímo prostřednictvím jeho role v depresi, posttraumatické stresové poruše, schizofrenii a obsesivně kompulzivní poruše. Pitevní studie zjistily sníženou hladinu BDNF v hipokampu

Prevence.

Prevence sebevražd je pojem používaný pro kolektivní snahy s cílem snížit počet sebevražd prostřednictvím preventivních opatření. Snížení přístupu k určitým prostředkům, například ke střelným zbraním nebo jedům, riziko sebevraždy snižuje. Mezi další opatření patří omezení přístupu k dřevěnému uhlí (zapříčiňující otravu oxidem uhelnatým) a bariéry na mostech a ve stanicích metra. Účinná může být také léčba závislosti na drogách a alkoholu, léčba deprese a léčba osob, které se v minulosti o sebevraždu pokusily. Někteří jako preventivní strategii navrhují omezení přístupu k alkoholu (například snížením počtu barů). Ačkoli jsou krizové linky běžné, pro potvrzení či vyvrácení jejich efektivity existuje jen málo důkazů. U adolescentů, kteří v nedávné době o sebevraždě přemýšleli, výsledky podle všeho zlepšuje kognitivně behaviorální terapie. Ekonomický rozvoj může díky svému vlivu na šíření chudoby počet sebevražd také snížit. Snahy o zvýšení frekvence společenských styků, zejména u starších mužů, mohou být rovněž účinné.

Vyšetření.

O dopadu soustavného vyšetřování celkové populace na výsledný počet sebevražd existuje jen minimum údajů. Jelikož počet osob, jejichž výsledek je po provedení testu pozitivní, aniž by u nich existovalo

Duševní nemoci.

U osob s problémy s duševním zdravím může riziko sebevraždy snížit řada léčebných postupů. Aktivně sebevražedné osoby mohou být přijaty do psychiatrické péče na základě dobrovolného rozhodnutí či proti jejich vůli. Osobní věci, které by dotyčný mohl použít k sebepoškození, jsou obvykle zabaveny. Někteří kliničtí lékaři dávají svým pacientům k podpisu smlouvu o prevenci sebevraždy, ve které pacienti souhlasí, že si v případě propuštění neublíží. Důkazy však žádný významný vliv této praxe nedokládají. Pokud je u osoby riziko

Léčba.

Po pokusu o sebevraždu (pokud neskončí smrtí) bývá často nezbytné psychiatrické vyšetření

Epidemiologie.

Sebevraždou ukončí svůj život přibližně 0,5 % až 1,4 % lidí. Na přelomu let 2008/2009 byla sebevražda globálně desátou nejčastější příčinou úmrtí, přičemž ročně takto zemře zhruba 800 000 až milión lidí; úmrtnost je tedy 11,6 na 100 000 obyvatel ročně. Od 60. let 20. století do roku 2012 vzrostl počet sebevražd o 60 %; výrazné zvýšení bylo zaznamenáno zejména v rozvojovém světě. Na každou sebevraždu končící smrtí připadá 10 až 40 pokusů o sebevraždu.  Mezi jednotlivými zeměmi a časovými obdobími existují velké rozdíly v počtu sebevražd. V roce 2008 tvořily sebevraždy v Africe 0,5 % z celkového počtu úmrtí, v jihovýchodní Asii 1,9 %, v Severní a Jižní Americe 1,2 % a v Evropě 1,4 %. Počet úmrtí sebevraždou na 100 000 obyvatel dosáhl v Austrálii 8,6, v Kanadě 11,1, v Číně 12,7, v Indii 23,2, ve Spojeném království 7,6 a v USA 11,4. Sebevražda byla v roce 2009 desátou nejčastější příčinou smrti ve Spojených státech (tehdy došlo k přibližně 36 000 případů). Kolem 650 000 lidí ročně je v důsledku pokusu o sebevraždu přijato na pohotovostní oddělení. V Litvě, Japonsku a Maďarsku byl zaznamenán nejvyšší poměrný počet sebevražd. Zeměmi s absolutně nejvyšším počtem sebevražd jsou Čína a Indie, kde dochází k více než polovině případů. V Číně je sebevražda dokonce pátou nejčastější příčinou smrti.

Pohlaví.

V západním světě umírá sebevraždou třikrát až čtyřikrát více mužů než žen, i když ženy se o ni pokoušejí čtyřikrát častěji. Příčinou je skutečnost, že muži užívají k ukončení života podstatně nebezpečnější prostředky. Tento rozdíl je ještě výraznější u osob starších 65 let; v této věkové kategorii páchá

Věk.

U statistického zpracování a interpretace záleží, jakým způsobem je míra sebevražednosti vyjádřena. V řadě zemí je počet sebevražd nejvyšší u osob středního věku nebo starších lidí. Absolutní počet sebevražd je ale nejvyšší ve věku mezi 15 a 29 lety, neboť tato věková skupina je nejpočetnější. Ve Spojených státech jsou údaje nejvyšší u mužů europoidní rasy starších

Sebevražednost v Česku.

Sebevražda je v ČR nejčastější příčinou nepřirozeného úmrtí.  V období let 2001–2005 bylo v Česku zaznamenáno 8 023 sebevražd (pro srovnání v tomto období zemřelo 7 010 osob při dopravní nehodě), což tvoří 1,48 % celkového počtu úmrtí a 23,3 % úmrtí vnějšími příčinami. V roce 2007 v Česku dobrovolně odešlo ze světa celkem 1 375 lidí, v roce 2012 to bylo 1 647 lidí a v roce 2013 pak 1 740 lidí.  Mnohem častěji (80 % případů) sebevraždu páchají muži. V roce 2012 se v Česku zabilo 277 žen a 1 370 mužů, v roce 2013 pak 332 žen a 1 408 mužů. Podle odborníků je tento poměr způsoben zejména tím, že muži jsou v této činnosti důslednější. Pokud se k takovému kroku rozhodnou, čin skutečně vykonají. Volí přitom střelnou zbraň nebo

Historie.

Ve starověkých Aténách nebyl osobě, která spáchala sebevraždu bez svolení státu, umožněn normální pohřeb s příslušnými poctami. Takový člověk byl pohřben osamoceně na okraji města, bez nároku na náhrobní kámen nebo jiné označení hrobu. Ve starověkém Řecku a Římě byla sebevražda považována za odpovídající vyrovnání se s vojenskou porážkou. Ačkoli byl tento způsob odchodu ze života ve starověkém Římě zpočátku povolen, v pozdějších obdobích byl považován za zločin proti státu kvůli

Společnost a kultura.

Legislativa.

Ve většině západních zemí již není sebevražda považována za trestný čin, od středověku do přinejmenším 19. století tomu tak ale v mnoha případech bylo. Řada islámských států ji stále považuje za zločin.  V Austrálii sebevražda trestným činem není. Trestným činem však je radit, podněcovat nebo podporovat či jinak napomáhat druhému v pokusu o sebevraždu, a zákon výslovně umožňuje každé osobě použít „takovou sílu, která je nezbytná“, k tomu, aby bylo spáchání sebevraždy jinému člověku znemožněno. V Severním Teritoriu Austrálie byla lékařem asistovaná sebevražda krátce legální (v letech 1996 až 1997).  Žádná země Evropy v současné době nepovažuje sebevraždu nebo pokus o sebevraždu za trestný čin. Anglie a Wales dekriminalizovaly sebevraždu vydáním Zákona o sebevraždě z roku 1961, Irská republika je následovala roku 1993. Výraz „spáchat“ se používal v souvislosti s nelegálností tohoto aktu, mnohé organizace se však proti tomu postavily kvůli negativnímu významu

Náboženské hledisko.

Ve většině forem křesťanství je sebevražda pokládána za hřích, což vychází zejména ze spisů vlivných křesťanských myslitelů středověku, jako byli svatý Augustin a svatý Tomáš Akvinský; podle byzantského křesťanského Justiniánova zákoníku však sebevražda považována za hřích nebyla. Katolická církev zakládá svůj postoj k sebevraždě na přikázání „Nezabiješ“ (stanoveného na základě Nové smlouvy Ježíšem v Matoušově evangeliu 19,18) a na myšlence, že život je dar daný nám Bohem, který by neměl být zavrhován, že sebevražda je proti „přirozenému řádu“ a tedy proti Božímu plánu se světem.  Existuje však domněnka, že psychické onemocnění nebo velký strach z utrpení snižují zodpovědnost člověka, který se rozhodl sebevraždu spáchat. Argumenty proti sebevraždě pak uvádějí mimo jiné následující skutečnosti: Páté přikázání lze přesněji přeložit jako „Nezavraždíš“, což se nemusí nutně vztahovat na jedince uvažujícího o zabití sebe sama; Bůh dal lidem svobodnou vůli; ukončení vlastního života neporušuje Boží zákon o nic více než léčba nemoci; v Bibli je zaznamenána řada sebevražd Božích následovníků, aniž by tyto byly

Filozofie.

Filozofie sebevraždy se zabývá řadou otázek, včetně toho, co je podstatou sebevraždy, zda může být racionální volbou nebo ne či zda je sebevražda morálně přípustná. Filozofické argumenty o morální přípustnosti sebevraždy zahrnují celou škálu postojů - od silné opozice (pohlížející na sebevraždu jako neetický a amorální počin) až po vnímání sebevraždy jako posvátného práva každého (dokonce i mladého a zdravého člověka), kdo je přesvědčen, že na základě pečlivého racionálního uvážení se může rozhodnout ukončit svůj vlastní život.  K oponentům sebevraždy patří křesťanští filozofové jako Augustin z Hippa a Tomáš Akvinský, dále Immanuel Kant a

Sociologický pohled.

Tomáš Garrigue Masaryk.

Významný český politolog, filosof a státník Tomáš Garrigue Masaryk se mimo jiné věnoval otázce sebevraždy a v roce 1879 se ve Vídni habilitoval sociologickou prací o sebevraždě. Ve svém díle «Sebevražda hromadným jevem společenským moderní osvěty» (německy: «Der Selbstmord als soziale Massenerscheinung der Gegenwart», doslova: «Sebevražda jako masový sociální jev přítomnosti») se snažil popsat a vysvětlit příčiny vzniku trendu sebevražd v moderní společnosti, které shledával nejzávažnějším civilizačním problémem své doby. Kniha byla vydána v roce 1881 v německém znění a o 23 let později v roce 1904 vyšla i v českém jazyce, kde knihu místy pozmněnil a doplnil. Masaryk knihu rozdělil do šesti hlav, dále na jednotlivé části a oddíly. Jednotlivé hlavy pak analyzují problematiku sebevražd z různých úhlů pohledu.

Emile Durkheim.

Ve svém hlavním díle “Sebevražda” (Le Suicide, 1897) francouzský sociolog Emile Durkheim rozebírá fenomén sebevraždy ze sociologického pohledu. Toto dílo se právě považuje za “klasiku metodologie”, protože pomoci analýzy existujícího statistického výzkumu Durkheim dokazuje, že rozhodující roli v otázce sebevraždy nehrají psychologické příčiny jedince, ale sociologické faktory.  Durkheim vytvořil vlastní definici sebevraždy: “Sebevražda je aplikována na všechny případy smrtí vyplývající přímo či nepřímo z pozitivního nebo negativního činu oběti, který ví, že jeho čin způsobí tento výsledek"."“  Durkheim rozdělil sebevražední činy do čtyř kategorií: Egoistické sebevraždě předchází stav apatie a melancholie. Egoista se cítí lhostejně ke svým povinnostem včetně pracovních. Tím pádem chápe chybně smrt jako radost a možnost být bez starostí (osvobození od povinností). Předchází jí energie a vášeň. Společnost dovádí jedince k sebevraždě za vyšším cílem. Jde o velice vysoké propojenosti s náboženstvím. Člověk považuje sebeobětování bohu za jediný smysl svého života, zejména v tradičních kulturách. Anomické sebevraždě předchází podráždění a zoufalství. Spácháním sebevraždy člověk vyjadřuje protest proti životu obecně nebo proti tomu, kdo otravuje mu život. Fatalistické sebevraždě Durkheim se v knize věnuje nejméně. Je výsledkem hněvu a zklamání. Je způsobena nadbytkem regulací a existencí zbytečných pravidel, proti nimž člověk je bezmocný.

Obhajoba.

Sebevražda je obhajována v mnoha kulturách a subkulturách. Japonská armáda během 2. světové války podporovala a oslavovala útoky kamikaze, což byly sebevražedné útoky vojenských letců japonského císařství na námořní lodi spojenců v závěrečných fázích tichomořské kampaně tohoto konfliktu. Japonská společnost jako celek byla charakterizována jako „sebevraždu tolerující“ (viz sebevražda v Japonsku).  Při hledání informací o sebevraždě na

Lokality.

Některé z kulturních nebo přírodních památek prosluly vysokým počtem pokusů o sebevraždu. Patří k nim třeba most Golden Gate v San Francisku, japonský les Aokigahara, jihoanglický útes Beachy Head nebo torontský viadukt v ulici Bloor Street.  Počet těch, kteří od postavení mostu Golden Gate v

Jiné živočišné druhy.

Jelikož sebevražda vyžaduje vědomé rozhodnutí zemřít, někteří se domnívají, že z toho důvodu o ní nelze hovořit u jiných živočišných druhů než je člověk. Sebevražedné chování bylo pozorováno u bakterií salmonelly snažících se překonat jiné, konkurenční bakterie tím, že spustí odpověď imunitního systému proti nim. V Brazílii bylo rovněž zaznamenáno sebevražedné obranné chování dělníků mravenců rodu "Forelius pusillus", kdy

Pozoruhodné případy.

Příkladem hromadné sebevraždy je "jonestownská" kultovní sebevražda z roku 1978, při níž 918 členů tzv. Chrámu lidu, americké sekty vedené Jimem Jonesem, ukončilo svůj život po vypití hroznového nealkoholického nápoje Flavor Aid, do něhož byl přidán kyanid. V posledních dnech bitvy o Saipan v roce 1944 spáchalo sebevraždu přes 10 000 japonských civilistů; někteří ukončili svůj život skokem z Útesu sebevrahů a Útesu Banzai.  Irská hladovka roku 1981, vedená Bobbym Sandsem, měla za následek 10 mrtvých. Jako příčina smrti bylo koronerem uvedeno „dobrovolné vyhladovění“ a nikoli sebevražda; původní „vyhladovění“ bylo na úmrtních listech opraveno po protestech rodin zemřelých stávkujících. O Erwinu Rommelovi bylo během 2. světové války zjištěno, že předem věděl o spiknutí 20. července, zaměřeném proti Hitlerovi, a bylo mu vyhrožováno veřejným soudním procesem, popravou a represáliemi vůči jeho rodině, pokud si sám nevezme život.

Sebevražda (latinsky "suicidium") je čin, kterým člověk úmyslně zapříčiní vlastní smrt. „Z psychologického hlediska je sebevražda agresí obrácenou proti sobě. Lze si však představit i jiné psychologické mechanismy včetně projevu zoufalství, existenciální tísně a neschopnosti dál žít.“ Příčinou může být deprese, bipolární porucha, schizofrenie, alkoholismus, narkomanie aj. Svou roli nezřídka hrají i stresové faktory, jako například finanční potíže nebo problémy s mezilidskými vztahy. Snaha zabránit sebevraždám se odráží v omezení přístupu ke střelným zbraním, v léčbě duševních nemocí, v psychoterapii, v terapii při zneužívání návykových látek i zlepšování ekonomického rozvoje. Nejběžnější způsoby sebevraždy se v různých zemích liší a částečně souvisejí s dostupností prostředků k jejímu provedení. Mezi časté formy patří oběšení, otrava pesticidy a použití střelné zbraně. Na následky sebevraždy každoročně zemře přibližně 800 000 až 1 000 000 osob, což celosvětově činí sebevraždu desátou hlavní příčinou úmrtí. Mezi sebevrahy je více mužů než žen, přičemž u mužů je pravděpodobnost, že se zabijí, třikrát až čtyřikrát větší než u žen. Každý rok dojde přibližně k 10 až 20 miliónům neúspěšných pokusů o sebevraždu; ty jsou častěji zaznamenány u mladších osob a u žen. Názory na sebevraždu byly vždy ovlivňovány širšími existenčními tématy, jako jsou náboženství, čest a smysl života. Abrahámovská náboženství sebevraždu tradičně považují za urážku Boha, neboť vyznávají posvátnost života. Během samurajské éry v Japonsku byl rituál seppuku uznáván jako prostředek odčinění selhání nebo forma protestu. Satí, nyní nezákonný hinduistický pohřební obřad, očekával od vdovy sebeupálení na manželově pohřební hranici, ať už dobrovolně nebo pod nátlakem ze strany rodiny a společnosti.

Ein Suizid (veraltet auch "Suicid"; von lateinisch "sui" „seiner [selbst]“ und "caedere" „töten, morden“) ist die vorsätzliche Beendigung des eigenen Lebens. Synonym werden Selbstmord, Selbsttötung und Freitod verwendet. Der Europäische Gerichtshof für Menschenrechte hat am 20. Januar 2011 das Recht auf Beendigung des eigenen Lebens als Menschenrecht anerkannt.


Účastnícká místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto je rozdělení týmů v letech 2008-09 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2007, ne 2008. Obhájce titulu, Manchester United FC, získal místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2008/09:  1. předkolo: (28 týmů)  2. předkolo: (28 týmů)  3. předkolo: (32 týmů)  Skupinová fáze: (32 týmů)

Účastníci.

Obhájce poháru

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 1. července 2008 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 15. a 16. července, odvety 22. a 23. července 2008.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 29. a 30. července, odvety pak 5. a 6. srpna 2008.

3. předkolo.

Los se uskutečnil 1. srpna 2008. Úvodní zápasy se odehrály 12. a 13. srpna, zatímco odvety 26. a 27. srpna. Poražené týmy nastoupily v 1. kole Poháru UEFA.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 28. srpna 2008 v Monaku.

Play off.

Osmifinále.

Los se uskutečnil 19. prosince 2008 v Nyonu. Úvodní zápasy se hrály 24. a 25. února, odvety pak 10. a 11. března.

Čtvrtfinále.

První čtvrtfinálová utkání proběhnou 7.–8. dubna, odvety 14.–15. dubna

Semifinále.

Semifinálová utkání se odehrají 28.–29. dubna, odvety 5.–6. května.

Finále.

Finálové utkání se odehrálo 27. května ve 20:45 na Olympijském stadionu v Římě.

Sezóna 2008/09 Ligy mistrů byla 54. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem soutěže byl anglický klub Manchester United FC. Finálový zápas se odehrál na římském stadionu Stadio Olimpico 27. května 2009. Vítěz turnaje, FC Barcelona, se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2009, stejně jako do Superpoháru UEFA 2009.

Die UEFA Champions League 2008/09 war die 17. Spielzeit des wichtigsten europäischen Wettbewerbs für Vereinsmannschaften im Fußball unter dieser Bezeichnung und die 54. insgesamt. Am Wettbewerb nahmen in diesem Jahr 76 Klubs aus 52 Landesverbänden teil. Lediglich Liechtenstein stellte keinen Vertreter. Der bulgarische Meister ZSKA Sofia wurde nicht zur Qualifikation zugelassen, da er aus finanziellen Gründen keine UEFA-Lizenz erhalten hatte. Seinen Platz nahm Vizemeister Lewski Sofia ein. Der FC Porto, wegen eines Schiedsrichterbestechungsskandals in der Saison 2003/04 in erster Instanz von der Gruppenphase der UEFA-Champions League ausgeschlossen, erhielt in zweiter Instanz die Spielberechtigung für die Champions League.


Biografie.

Narodil se dne 7. července 1958 do maďarské rodiny v Bratislavě v tehdejším Československu. V letech 1977 – 1982 studoval na Slovenské technické univerzitě v Bratislavě. Poté pracoval jako strojní inženýr v Závodech těžkého strojírenství ("Závody ťažkého strojárstva") v Bratislavě–Petržalce. Před listopadem 1989 nebyl politicky aktivní.

Politická kariéra.

Jeho prvním politickým úspěchem se stalo zvolení do předsednictva Maďarského křesťanskodemokratického hnutí v roce 1990.  Ve volbách roku 1990 byl zvolen do slovenské části Sněmovny národů Federálního shromáždění (volební obvod Západoslovenský kraj) za hnutí Maďarské kresťanskodemokratické hnutie, respektive za koalici hnutí Együttélés a Maďarského křesťanskodemokratického hnutí. Ve Federálním shromáždění setrval do voleb roku 1992.  V roce 1992 se stal předsedou MKDH. Ve volbách v roce 1992 usedl za MKDH do Slovenské národní rady, která se v roce 1993 po vzniku samostatného Slovenska přetvořila v Národní radu Slovenské republiky. V ní pak zasedá trvale od té doby a mandát obhájil ve všech volbách, tedy ve volbách roku 1994, volbách roku 1998, volbách roku 2002, volbách roku 2006, volbách roku 2010 i volbách roku 2012.  Po sloučení třech stran maďarské menšiny stran a vzniku jednotné SMK-MKP v roce 1998 se stal předsedou této strany. V letech 2002 – 2006 byl místopředsedou NR SR, po abdikaci Pavla Hrušovského z funkce předsedy NR byl od 7. února 2006 do konce volebního období pověřen plnit všechny ústavní kompetence předsedy NR SR. V letech 2006 až 2010 byl členem výboru NR SR pro obranu a bezpečnost.  V červnu 2009 založil, po odchodu z SMK-MKP, novou politickou stranu MOST-HÍD, jejímž předsedou byl zvolen 11. července.  Tuto novou stranu do vedl do parlamentních voleb 2010, v nichž získala 14 mandátů a stala se součástí koaliční vlády Ivety Radičové. Bugár však jako předseda strany jakékoliv ministerské křeslo odmítnul.

Kandidatura na prezidenta SR 2019.

Dne 9. června 2018 oznámil, že se bude ucházet o post slovenské hlavy státu v prezidentských volbách 2019. Podle vlastních slov chce "být prezidentem všech občanů Slovenska. Slováků, Maďarů, Rusínů, Romů, úspěšných i méně úspěšných, mladých i starých, městských i vesnických. Protože jsem přesvědčen, že prezident by takový měl být."

Soukromý život.

Hovoří maďarsky a slovensky.  Je ženatý, má jednu dceru. S rodinou žije v podunajském městě Šamorín (Somorja) v Trnavském kraji.

Béla Bugár,, (* 7. července 1958, Bratislava) je slovenský a československý politik a strojní inženýr maďarské národnosti, současný poslanec a místopředseda Národní rady Slovenské republiky. Významná politická osobnost maďarské menšiny na Slovensku: v letech 1992 až 1998 předseda MKDH, poté mezi lety 1998 a 2007 předseda SMK-MKP, v současné době od roku 2009 předseda parlamentní strany MOST-HÍD. Od června 2018 je kandidátem na post prezidenta SR ve volbách 2019.

Béla Bugár (* 7. Juli 1958 in Bratislava) ist ein slowakischer Politiker ungarischer Volkszugehörigkeit. Er war Vorsitzender der "Partei der ungarischen Koalition" von ihrer Gründung 1998 bis 2007, mit Pál Csáky als Nachfolger. Seit 1992 ist er Mitglied des Nationalrates der Slowakischen Republik. Er wurde 2002 zum Vizepräsidenten des slowakischen Parlaments gewählt.


Muzeum a budova.

Muzeum založila a od roku 1937 spravuje nadace Solomon R. Guggenheima a Guggenheimovy sbírky tvoří jeho základ. Z podnětu pozdější ředitelky muzea H. von Rebay začal Guggenheim počátkem 30. let sbírat moderní umění. Nakoupil díla Vasilije Kandinského a mnoha dalších, roku 1937 založil Guggenheimovu nadaci ("Solomon R. Guggenheim Foundation") na podporu moderního umění a roku 1939 otevřel v New Yorku "Museum of Non-Objective Art", kde zpřístupnil své sbírky. Roku 1943 pověřil architekta F. L. Wrighta, aby navrhl novou budovu muzea. Na projektu spolupracoval konstruktér českého původu Jaroslav Josef Polívka, který vyřešil konstrukci stoupající rampy ve volném prostoru bez nutnosti podpory sloupů. Dnešní Guggenheimovo muzeum bylo postaveno teprve po Wrightově smrti v letech 1956-1959.  Nápadná a provokativní, i když poměrně malá spirálovitá budova je v ostrém kontrastu k obřím pravoúhlým krabicím ve svém okolí a vyvolala zprvu kritiku. Galerie je i uvnitř uspořádána do spirály bez oken a sluneční světlo prosvěcuje pouze skleněnou kopulí. Galerii to ovšem nevadí, pro obrazy je vhodnější jemné, zčásti umělé světlo. V roce 1992 k ní přibyla vyšší a pravidelná věž podle návrhu G. Siegela. Tento celek dnes patří k „ikonám“ města New Yorku, velmi často se filmuje a podobně.

Sbírky.

Jádrem sbírek "Solomon R. Guggenheim Museum" je původní sbírka Guggenheimova, orientovaná hlavně na „abstraktní“ umění. Z obrazů Vasilije Kandinského jsou zde například obrazy "V černém čtverci" a "Kompozice 8" z roku 1923. Dále je zde "Kontrast forem" od Fernanda Légera nebo "Simultánní okno" Roberta Delaunaye. Později ale kupoval Guggenheim i díla Marca Chagalla, například "Paříž viděná oknem" a "Zelený houslista".  Z pozůstalosti obchodníka Karla Nierendorfa získalo muzeum v roce 1948 730 předmětů, mimo jiné 110 děl Paula Klee, 24 od L. Feiningera, 18 Kandinských, šest Chagallů a dva obrazy Joana Miró. Oskar Kokoschka zde zastupuje Expresionismus a M. Beckmann Surrealismus. Ze soch je zde "Adam a Eva" od C. Brancusiho a mnoho dalších. Cézannův "Muž se založenýma rukama" z roku 1899 překračuje hranici 20. století.  Nákupem "Thannhauser Collection" se roku 1963 sbírky rozšířily o díla impresionistů: "Kopce u Saint-Rémy" od Vincent van Gogha, "Haere Mai" od Paul Gauguina, "Před zrcadlem" od Édouard Maneta a Pissarrova "Krajina u Pontoise" z roku 1867, zatím nejstarší obraz sbírky. Od P. Picassa je zde "Le Moulin de la Galette", "Žena se žlutými vlasy" a "Harmonikář", takže Guggenheim má jednu z největších veřejných sbírek tohoto malíře. Od počátku 90. let se sbírka rozšířila o díla minimalistického a konceptuálního umění a fotografie.

Odkazy.

Externí odkazy.

Guggenheimova muzea - oficiální stránky

Guggenheimovo muzeum čili The Solomon R. Guggenheim Museum v New Yorku je jedna z nejznámějších galerií moderního umění. Stojí na rohu Páté Avenue a 89. Street, mezi "Central Park" a "East River" v horním Manhattanu. Budovu muzea navrhl architekt Frank Llloyd Wright.

Das Solomon R. Guggenheim Museum, auch kurz Das Guggenheim genannt, ist ein 1939 gegründetes Museum für moderne Kunst in New York City. Es liegt an der Fifth Avenue im Stadtviertel Upper East Side von Manhattan zwischen dem Central Park und dem East River. Das Museum wird von der Solomon R. Guggenheim Foundation betrieben und ist das älteste und bekannteste der Guggenheim-Museen. Das Museumsgebäude wurde von Frank Lloyd Wright entworfen und 1959 eröffnet. Der Schwerpunkt der gezeigten Sammlung liegt auf der abstrakten Kunst, sie enthält jedoch auch Werke des Impressionismus, Post-Impressionismus, Expressionismus und Surrealismus.


Vznik a vývoj.

Okolnosti vzniku.

V polovině 90. let 20. století byl vozidlový park ÖBB již silně zastaralý – některé řady vozidel, jmenovitě 1010, 1110, 1040 i další odpovídaly stavu techniky 40. a 50. let. ÖBB sice až do roku 1995 pořizovaly nové elektrické lokomotivy řady 1044, ale tato vozidla s kompaudními motory již také neodpovídala tehdejšímu stavu techniky. Již v roce 1987 nastal v oboru elektrické trakce zlom dodáním série lokomotiv řady 120 DB s asynchronními trakčními motory.  Toho všeho si byli představitelé ÖBB vědomi, proto zadali vývoj lokomotiv řad 1012, 1014 a 1822 a asynchronními pohony. Z různých důvodů vznikly tehdy tři různé typy lokomotiv namísto jednoho univerzálního. V případě 1012 hrála roli příliš vysoká cena - 70 mil. ATS (asi 5,1 mil. EUR), u řady 1822 technické komplikace a nejasná koncepce využití a u ř. 1014 příliš nízký výkon - pouhé 3 MW.

Vznik a vývoj.

Z uvedených důvodů ustanovily ÖBB v červnu 1996 projektovou skupinu, která měla vytvořit koncepci nových elektrických hnacích vozidel. V prosinci byla zveřejněna zadávací dokumentace a do února 1997 měly být předloženy nabídky. Tou dobou již bylo zřejmé, že kontrakt bude rozdělen na dvě části – na jedno- a dvoufrekvenční lokomotivy. Přihlásilo se šest zájemců:  Po vícerých diskusích a jednáních byly z cenových důvodů zamítnuty nabídky SLM, Ansaldo a pracovní skupiny 1012. Např. nabídka SLM se tehdy pohybovala kolem 60 mil. ATS (cca 4,38 mil. EUR).  Zbylé nabídky byly porovnány bodovým systémem, přičemž v prvním kole vítězila nabídka GEC-Alsthom pro dvoufrekvenční lokomotivy a Adtranz pro jednofrekvenční lokomotivy. Obě nabídky v tomto kole předčily nabídku Siemens. V červenci 1997 byli tito tři potenciální dodavatelé vyzváni ÖBB k předložení konečných nabídek. Zakázka byla zadaná ještě týž měsíc, a to firmě Siemens, jejíž nabídka byla o 0,8 % levnější, než nabídka Adtranz a mnohem levnější, než Alsthom. ÖBB tak objednaly 50 jednofrekvenčních a 25 dvoufrekvenčních lokomotiv s opcí na dalších 325 dvoufrekvenčních. Cena jedné lokomotivy tak vyšla na 2,63 mil. EUR, celková hodnota kontraktu činila 2,7 mld. ATS.  První Taurus byl ÖBB oficiálně představen 12. července 1999 u firmy Krauss-Maffei v Mnichově - Allachu. Od ledna 2000 bylo postupně nasazeno do zkušebního provozu po šesti strojích od obou typů. 18. ledna 2001 vydal rakouský drážní úřad typové schválení pro řady 1016 a 1116.  V Německu byly lokomotivy schváleny EBA již v červnu 2000.. Přesto se nasazení v Německu neobešlo bez problémů. 19. července 2000 pozoroval strojvůdce nákladního vlaku na lokomotivě ř. 1016, že se před vlakem neuzavřel přejezd. Tato událost nezůstala ojedinělá, došlo k dalším nepravidelnostem. Proto byl 3. 8. provoz řady 1016 na síti DB Netz zakázán. Příčiny se podařilo objevit a odstranit, takže již 5. září mohl být zákaz zrušen.  Ve dnech 11. - 17. března 2001 bylo uskutečněno s řadou 1116 celkem 903 zkušebních jízd pro schválení na švýcarské železniční síti.

Popis lokomotivy.

Lokomotiva typu ES64U2 je univerzální lokomotiva pro napájecí systém 15 kV (pouze 50 kusů ÖBB řady 1016). Patří do skupiny lokomotiv prezentovaných firmou Siemens pod označením EuroSprinter. Jejími předchůdci byly lokomotivy řad 152 a 120 DB, resp. DB AG.  Střecha lokomotivy je osazena dvěma polopantografovými sběrači. Skříň lokomotivy je provedena s hladkými bočnicemi, bez oken v oblasti strojovny. Strojovna je přístupná z vnějšku jednokřídlými dveřmi v každé bočnici. Přístup na stanoviště strojvedoucího je umožněn pouze skrz strojovnu (na rozdíl od ES64U4). Pojezd lokomotivy je charakteristický dvounápravovými podvozky s oddělenými rychloběžnými hřídeli s brzdícími kotouči – tzv. Hohlwellen-Antrieb mit Bremswelle (HAB), česky pohon dutým hřídelem s brzdícím hřídelem. Dále je pro tento typ podvozku typické vedení dvojkolí trojúhelníkovitými ojničkami.  Asynchronní trakční motory jsou napájeny z měničů osazených vodou chlazenými GTO tyristory.

Emise hluku.

Lokomotiva je specifická typickými zvuky při rozjezdu.  Z hlediska hudební vědy se zvuk dá popsat takto:  Zvuková frekvence se mění po tónových a půltónových krocích, v rozsahu jedné oktávy a sexty. Je to vzestupná lydická stupnice vycházející od tónu F. Kdyby se vzal za výchozí konečný (vrchní) tón, jednalo by se o dórskou stupnici se základním tónem D.  Novější typ ES64U4 (ÖBB 1216) má již odlišnou regulaci trakce s IGBT tranzistory, takže se hudebně neprojevuje.

Nasazení.

Lokomotivy ÖBB.

Lokomotivy ÖBB nesou název Taurus (latinsky býk – mytologický symbol síly). Tento název je ochrannou známkou ÖBB, nazývat takto lokomotivy jiných vlastníků, jak se obvykle děje, není zcela správné. ÖBB si pořídily celkem 50 lokomotiv řady 1016 a 282 strojů řady 1116. Díky dodávkám těchto lokomotiv mohly být do roku 2003 zcela vyřazeny z provozu lokomotivy řad 1110, 1010, 1040, 1041 a 1141.  V létě 2008 byly mnohé z těchto lokomotiv opatřeny reklamními potisky při příležitosti Mistrovství Evropy ve fotbale 2008 s motivy fotbalistů a vlajek zúčastněných zemí.  Některé lokomotivy ř. 1116 byly upraveny pro provoz s vysokorychlostními taženými soupravami Railjet, se kterými poprvé využily svoji konstrukční rychlost 230 km/h. Úpravy spočívaly především v částečném zakrytí spodku a v přizpůsobení nátěru těmto soupravám.  Lokomotivy ř. 1116 jsou také pronajímány dceřiným firmám DB AG pro provoz IC-vlaků, autovlaků i nákladních vlaků.

Provoz v ČR.

Lokomotivy jsou od prosince 2009 schváleny Drážním úřadem pro provoz na tratích Břeclav st. hr. – Břeclav, H. Dvořiště – Č. Budějovice a Šatov – Znojmo. V osobní dopravě zajíždějí tyto lokomotivy na území ČR na všech jmenovaných tratích převážně s vratnými soupravami osobních vlaků ÖBB.

Lokomotivy DB AG.

V roce 2001 odmítly rakouské úřady schválení lokomotiv řady DBAG řada 152 v Rakousku kvůli vysokým příčným silám. Z toho důvodu změnily DB AG objednávku posledních 25 kusů řady 152 na 25 kusů typu ES64U2 – ř. 182, která odpovídá rakouské řadě 1116.  V červenci 2001 byla první lokomotiva předána DB Cargo.  U DB AG byly lokomotivy spolu s řadou 152 přiděleny skupině Railion (dnes DB Schenker Rail). Tak se nejrychlejší lokomotivy DB AG ocitly v oblasti, kde nebyly využité. V letech 2009 – 2010 vzniknul dočasný nedostatek lokomotiv ve vozbě IC vlaků, takže byla využita řada 182. Nejednalo se však o vlastní lokomotivy, ale o pronajaté od MRCE Dispolok.  Jako následek krize v roce 2009 vzniknul přebytek lokomotiv v nákladní dopravě. Navíc byla v Rakousku schválena řada 185, takže původní důvod pořízení lokomotiv ř. 182 pominul. DB Regio proto zvážilo a vyzkoušelo použití těchto lokomotiv v osobní dopravě. Od prosince 2010 má jezdit 22 lokomotiv na lince S1 drážďanské S-Bahn a na trase Eisenach – Erfurt – Halle (Saale).

Maďarsko.

Maďarské státní dráhy (MÁV) vlastní 10 dvoufrekvenčních lokomotiv označených řadou 1047. Dalších 5 stejných strojů vlastní společnost GySEV. Pro odlišení jsou označeny řadou 1047.5

Lokomotivy ostatních dopravců.

60 lokomotiv patří Dispolok-poolu (dříve Siemens, nyní MRCE) a jsou pronajímány různým dopravcům – např. NetLog/boXXpress, Hupac AG, R4C, RAG Bahn und Hafen a TX Logistik. Také DB Fernverkehr si pronajímá tyto stroje u MRCE (řada 117). Další dvě lokomotivy vlastní Mittelweserbahn.

Odvozené typy.

Mechanická část lokomotivy ES64U2 se stala spolu s elektrickou částí typu ES64F4 základem nové lokomotivy označené ES64U4.

Lokomotiva typu Siemens ES64U2 je univerzální střídavá elektrická lokomotiva s asynchronními motory konstruovaná na bázi EuroSprinter, nasazená z počátku jako řada 1016 a 1116 Rakouskými spolkovými drahami (ÖBB) pod ochrannou známkou (Taurus). Mechanická část této lokomotivy se stala základem typu ES64U4.

Die Siemens ES64U2 sind Elektrolokomotiven der EuroSprinter-Familie des Herstellers Siemens Transportation Systems. Die Loks werden bei den ÖBB seit dem Jahr 2000 als Reihen 1016 und 1116 und unter der geschützten Bezeichnung Taurus geführt. Die Deutsche Bahn besitzt 26 Maschinen dieses Typs (geführt als Baureihe 182), die ungarische Bahngesellschaft Magyar Államvasutak und die Raaberbahn/GySEV führen sie als Baureihe 470. Hector Rail besitzt 7 Maschinen (geführt als Baureihe 242). Dazu kommen zahlreiche Loks bei privaten Eisenbahnverkehrsunternehmen in Deutschland und Österreich. Eine Weiterentwicklung der ES64U2 ist die Siemens ES64U4, die unter anderem als ÖBB-Baureihe 1216 seit 2005 im Einsatz ist. Die für alle je gebauten Maschinen zuständige Werkstatt ist die Hauptwerkstätte der ÖBB in Linz an der Donau.


Klubová kariéra.

Profesionální fotbalovou kariéru zahájil ve Feyenoordu, s nímž vyhrál v sezóně 2007/08 nizozemský fotbalový pohár (KNVB beker) po výhře 2:0 ve finále nad Rodou Kerkrade. 27. února 2011 zavěsil při výhře 5:1 čtyři branky do sítě FC Groningen.  V červenci 2011 přestoupil za 5 milionů eur do konkurenčního PSV Eindhoven, se kterým se mu v sezóně 2011/12 opět podařilo vyhrát nizozemský pohár (výhra 3:0 ve finále nad Heracles Almelo).  V červenci 2015 odešel na své první zahraniční angažmá do anglického klubu Newcastle United, kde podepsal pětiletou smlouvu. 18. října 2015 vstřelil 4 góly v zápase Premier League proti týmu Norwich City FC, čímž výrazně přispěl k výhře 6:2.  V červenci 2016 přestoupil do klubu Liverpool FC za částku 25 miliónů liber (23 miliónů přestupová částka + 2 milióny v bonusech), kde podepsal pětiletou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Wijnaldum byl členem nizozemských mládežnických výběrů od kategorie U17. V červnu 2013 byl nominován na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let konané v Izraeli. 6. června se podílel jedním gólem na výhře Nizozemska 3:2 v základní skupině B nad Německem a 9. června opět jednou brankou na vysoké výhře Nizozemska 5:1 v základní skupině B nad Ruskem. Nizozemský tým si tímto výsledkem (a díky příznivé situaci v dalším utkání) zajistil účast v semifinále, kde vypadl po porážce 0:1 s Itálií.  V A-mužstvu Nizozemska debutoval 2. září 2011 pod trenérem Bertem van Marwijkem v kvalifikačním zápase se San Marinem. Nastoupil na hřiště v 86. minutě a v 90. minutě zaznamenal svůj první gól v národním týmu, kterým uzavřel skóre na konečných 11:0.  Trenér Louis van Gaal jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Nizozemci se dostali do boje o třetí místo proti Brazílii, vyhráli 3:0 a získali bronzové medaile. V zápase o bronz vstřelil v závěru jeden gól.

Georginio Gregion Emile Wijnaldum (* 11. listopadu 1990, Rotterdam, Nizozemsko) je nizozemský fotbalový záložník surinamského původu, který v současnosti působí v klubu Liverpool FC. Hraje většinou ve středu zálohy. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Georginio Gregion Emile Wijnaldum (* 11. November 1990 in Rotterdam, Niederlande) ist ein niederländischer Fußballspieler, der beim FC Liverpool unter Vertrag steht und für die Nationalmannschaft der Niederlande spielt. Er kommt vor allem im offensiven Mittelfeld zum Einsatz.


Systém dle Adla a kol..

Založeno na systému "Revisions to the Classification, Nomenclature, and Diversity of Eukaryotes", který v r. 2019 přepracoval Sina M. Adl s kolektivem z předchozích klasifikací protistů z r. 2005 a 2012. Systém byl primárně vytvořen pro jednobuněčná eukaryota a vyznačuje se volným členěním (bez názvů taxonomických úrovní jako kmen, třída či řád), přičemž směšuje na stejné úrovni různé taxonomické ranky (namísto monotypických taxonů uvádí rovnou taxon podřízený). V co největší míře se snaží vyhnout nepřirozeným skupinám, proto obsahuje značný počet "incertae sedis" (v následujícím přehledu uváděny vždy na začátku dané skupiny, aby se vyloučilo jejich mylnému přiřazení k poslední podskupině).  Systém se ve své poslední revizi se stal primární úvodní referencí pro taxonomické studie vyvíjené v rámci mezinárodní taxonomické iniciativy „UniEuk“ s cílem implementace v INSDC ("International Nucleotide Sequence Database Collaboration") a ENA ("European Nucleotide Archive").  Skupiny, u kterých se sice předpokládá monofylie, ale jejich potenciální nepřirozenost není dosud spolehlivě vyloučena, jsou označeny (P). Značka (X) označuje taxony, pro které neexistují dostatečná molekulárně genetická data a jejich struktura či pozice v systému může být v budoucnosti podstatným způsobem revidována. V hranatých závorkách za názvem taxonu se uvádějí používaná synonyma nebo alternativní názvy, včetně názvů nekorektních (s ohledem na příslušné nomenklaturní kódy) či názvů nemajících nomenklaturní prioritu.  Pro přehlednost je systém redukován na 8 nejvyšších úrovní a jsou vypuštěny úrovně rodů a druhů, pokud nejsou reprezentanty monotypických taxonů vyšší úrovně nebo jsou takovým taxonům postaveny na roveň. DOMÉNA: EUKARYOTA "syn." EUKARYA

Systém dle Thomase Cavaliera-Smithe.

Systém vznikl již v r. 1998 (i když koncepci 6 říší, z toho 5 eukaryotických, publikoval Cavalier-Smith poprvé již v r. 1981), nadále aktualizovány ale byly a stále (2018) jsou pouze jeho části věnované protistním eukaryotům.. Vychází z aktualizovaných představ o evoluci eukaryot a navrhuje nové členění protistů, přitom zachovává tradiční říše Plantae, Fungi a Animalia (ve smyslu Metazoa, tedy bez prvoků). Soustředí se však na jednobuněčná eukaryota a nezabývá se podrobnou klasifikací hlavních skupin mnohobuněčných (Metazoa/Animalia, Plantae/Archaeplastida a Neomycota/Dikarya u hub). Systém je založen na hypotéze, že kořen fylogenetického stromu se nachází mezi skupinou Euglenozoa a ostatními exkaváty.  Klasifikační systém Cavaliera-Smithe se stal základem protistního a chromistního systému v řídicí klasifikaci živých organismů použité pro projekty Catalogue of Life a Species 2000.  Systém připouští jako taxony i parafyletické skupiny (značeny (P)). Značka (X) označuje taxony, pro které neexistují dostatečná molekulárně genetická data a jejich struktura či pozice v systému může být v budoucnosti podstatným způsobem revidována. V hranatých závorkách za názvem taxonu se uvádějí používaná synonyma nebo alternativní názvy, včetně názvů nekorektních (s ohledem na příslušné nomenklaturní kódy) či názvů nemajících nomenklaturní prioritu.  Pro přehlednost je systém redukován na vyšší taxonomické úrovně (nejníže do úrovně podřádu).  NADŘÍŠE: EUKARYOTA "syn." EUKARYA

Animalia.

Klasifikace (mnohobuněčných) živočichů, naposledy v rámci tohoto systému podrobně publikovaná v r. 1998, je značně zastaralá a proto zde není uvedena (podrobnější aktuální systém, na kterém se Cavalier Smith také podílel, najdete v článku Klasifikace živočichů).

Plantae.

Klasifikace rostlin, naposledy v rámci tohoto systému podrobně publikovaná v r. 1998, je značně zastaralá a je zde proto uvedena v obecnější verzi z r. 2004, pokrývající pouze nejvyšší taxony a i přesto plně neodpovídjící aktuálním představám o jejich přirozenosti (podrobný aktuální systém s úplným zahrnutím vyšších rostlin, na kterém se však Cavalier-Smith nepodílel, najdete v článku Klasifikace rostlin).

Fylogenetické stromy.

Níže uvedený fylogenetický strom domény Eukaryota vychází z internetového projektu “Tree of Life” a je upraven podle výsledků aktuálních (r. 2020) fylogenetických analýz, uvedených v odkazech k jednotlivým větvím stromu. Názvy větví pokud možno respektují výše uvedenou klasifikaci dle Siny M. Adla a kolektivu z roku 2019, případně systém T. Cavaliera-Smithe k r. 2018. Některé skupiny jsou nově zavedené, jejich definice je zpravidla v první referenci za jménem.  Protože výše uvedené systémy nemusí vždy plně odrážet fylogenetickou strukturu (v jednom kvůli slabosti fylogenetických hypotéz překypují "incertae sedis" na různých úrovních, druhý připouští nepřirozené taxony) a navzájem se liší, vychází strom i z dalších zdrojů a v některých aspektech se liší:  Závorka (P) označuje větve, pro které je monofylie prokázaná zatím velmi nedostatečně, může se tedy jednat o skupiny parafyletické či (výjimečně) polyfyletické.

Kořen fylogenetického stromu eukaryot.

Výše uvedený strom nemá (úmyslně) vyznačen kořen (tj. posledního společného předka eukaryot, LECA), protože názory na jeho umístění se liší.  V současnosti ho nejcitovanější hypotézy kladou dovnitř exkavát:  Analytickou podporu nalezly ani hypotézy, umísťující kořen do jiných míst eukaryotického stromu:

Klasifikace eukaryot od přibližně 90. let 20. století prošla výraznou změnou a dosud není plně stabilní. Stále ve větší míře se prosazuje fylogenetický přístup, tedy snaha respektovat v klasifikačních systémech skutečnou příbuznost jednotlivých skupin, nikoliv pouze podobné znaky. Různé aktuální studie používají vzájemně odlišné klasifikační systémy, jen málokteré z nich si kladou za cíl pokrýt celkový rozsah eukaryotní domény. Níže uvedené systémy proto nejsou závazné, ale jsou uvedeny jako příklady dvou možných, ale přitom šířeji aplikovaných v mezinárodních projektech. Oba jsou zaměřeny zejména na jednobuněčná eukaryota (protista) a systémy pro klasické mnohobuněčné říše ponechávají na specializovaných projektech (třebaže nemusejí vzájemně navazovat, co se týká klasifikační úrovně a zahrnutí nepřirozených skupin a "incertae sedis"); podobně i na wikipedii se jimi zabývají samostatné články Klasifikace rostlin, Klasifikace hub a Klasifikace živočichů.

Die Eukaryoten sind eine der drei Gruppen (Taxa) höchster Stufe, in die die Biologie die Lebewesen einteilt. Die anderen beiden Taxa stellen die Bakterien und die Archaeen dar. Die Systematik der Eukaryoten untergliedert dieses umfangreiche Taxon weiter. Obwohl die Systematik der Eukaryoten in großen Teilen instabil und umstritten ist, gilt aktuell die auf Adl "et al." 2005 basierende und von derselben Arbeitsgruppe 2012 revidierte Klassifikation, die in Zusammenarbeit mit einer Reihe namhafter Wissenschaftler und unter Zuhilfenahme sämtlicher taxonomisch relevanter Literatur erarbeitet wurde, als anerkannt. Die neueste Ausgabe wurde 2019 publiziert.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v Opavě, odkud v průběhu mládeže zamířil do Baníku Ostrava. V roce 2006 se propracoval do prvního mužstva. V létě 2010 zamířil do francouzského klubu Stade Brestois, který se pro něj stal prvním zahraničním angažmá. Ve Francii se však neprosadil a před návratem do Baníku Ostrava dal přednost konkurenční SK Slavia Praha.

SK Slavia Praha.

V srpnu 2012 odešel do Slavie Praha, kde podepsal dvouletý kontrakt s následnou opcí. 22. května 2013 vstřelil hattrick v ligovém utkání proti Dynamu České Budějovice a zařídil tak výhru pražského celku 3:0. I tento výkon mu pomohl k zisku ocenění „Hráč měsíce Gambrinus ligy“ za květen 2013. V následujícím roce jej však provázela zranění a objevoval se na hřišti jen sporadicky. Začátkem září 2015 kvůli svým častým zdravotním problémům ve Slavii skončil.

FC Baník Ostrava (návrat).

V září 2015 se po pěti letech vrátil do FC Baník Ostrava. V červnu 2018 mu zde skončila smlouva.

FC Zbrojovka Brno.

Po konci v Baníku Ostrava zkoušel štěstí v druholigové Zbrojovce Brno. Na testech ovšem ze zdravotních důvodů neuspěl.

SK Dětmarovice.

Od září 2018 působí v divizním týmu SK Dětmarovice.

Reprezentační kariéra.

Tomáš Mičola reprezentoval Českou republiku v mládežnických výběrech od kategorie do 16 let.  Byl součástí mládežnického reprezentačního týmu ČR do 20 let, který na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2007 konaného v Kanadě získal stříbrné medaile, když ve finále podlehl Argentině 1:2. Tomáš se gólově prosadil v semifinále proti Rakousku, kde ve 4. minutě otevíral skóre utkání (skončilo vítězstvím českého celku 2:0).

Reprezentační góly.

Góly Tomáše Mičoly v české reprezentaci do 21 let

Tomáš Mičola (* 26. září 1988 Opava) je český fotbalový záložník či útočník a bývalý mládežnický reprezentant, od září 2018 působící v klubu SK Dětmarovice. Mimo Česko působil na klubové úrovni ve Francii.

Tomáš Mičola (* 26. September 1988 in Opava, Tschechoslowakei, heute Tschechien) ist ein tschechischer Fußballspieler. Der Stürmer spielt derzeit bei Slavia Prag.


Biografie.

V letech 1976 - 1980 studoval na Vysoké škole chemicko-technologické v Pardubicích, obor fyzikální organická chemie. V období let 1981 - 1990 pracoval jako vedoucí technolog v podniku LEVITEX, Levice.  Po sametové revoluci se zapojil do politického života. Ve volbách roku 1990 byl zvolen za Maďarské kresťanskodemokratické hnutie do Slovenské národní rady. V období let 1991 - 1998 byl místopředsedou Maďarského křesťansko-demokratického hnutí. Do SNR byl opětovně zvolen za MKDH ve volbách roku 1992. Byl členem Parlamentního shromáždění Rady Evropy. Po transformaci SNR do Národní rady Slovenské republiky v ní zasedal nepřetržitě až do roku 2010 (v období let 1998-2002 a 2002-2006 ovšem mandát neuplatňoval, protože zastával vládní funkce). V letech 1992 - 1998 zastával post předsedy poslaneckého klubu Maďarského křesťansko-demokratického hnutí v Národní radě Slovenské republiky. Ve volebním období 1994-1998 byl členem Společného výboru Národní rady SR a Evropského parlamentu.  V roce 1998 se zapojil do nové politické formace maďarské menšiny Strana maďarské koalice (SMK-MKP) a v letech 1998 - 2007 byl jejím místopředsedou. Do roku 2006 zároveň působil coby předseda ministerského klubu SMK-MKP. V letech 2007 - 2010 byl předsedou této strany.  V letech 1998 - 2002 byl místopředsedou vlády Slovenské republiky pro lidská práva, menšiny a regionální rozvoj a v období let 2002 - 2006 místopředsedou vlády Slovenské republiky pro evropské záležitosti, lidská práva a menšiny.  V roce 2014 úspěšně kandidoval za svoji stranu do Evropského parlamentu, kde nyní působí ve funkci místopředsedy petičního výboru a je členem delegace pro vztahy s Indií.

Pál Csáky (* 21. března 1956 Šahy) je slovenský politik maďarské národnosti, bývalý poslanec Slovenské národní rady a Národní rady Slovenské republiky, bývalý předseda SMK-MKP a místopředseda vlády Slovenské republiky.

Pál Csáky (* 21. März 1956 in Šahy, Okres Levice) ist ein Politiker der ungarischen Minderheit in der Slowakei. Er war von 1998 bis 2006 stellvertretender Ministerpräsident der Slowakei, von 2007 bis 2010 Vorsitzender der Partei der ungarischen Koalition (SMK-MKP). Von 2014 bis 2019 war er Mitglied des Europäischen Parlaments.


Popis seriálu.

Seriál se soustředí na dvojčata Zacka a Codyho Martinových, kteří žijí v bostonském hotelu Tipton, kde jejich matka Carey zpívá a hraje v hotelové hale. Soustředí se i na dceru majitele hotelu, bohatou dědičku London Tiptonovou, také na hotelovou prodavačku sladkostí Maddie Fitzpatrickovou a pana Mosebyho, přísného, svědomitého a vážného manažera hotelu, který často řeší problémy dvojčat Zacka a Codyho. Má velmi rád klavír a kapesníky v kapse saka. Seriál se většinou odehrává v hotelu Tipton, ale objevují se zde i jiná místa, jako například škola Zacka a Codyho nebo soukromá katalická škola Panny Marie, kterou navštěvuje Maddie s London. Zack a Cody se často dostávají do problémů, a pak se z nich snaží dostat ven.  Ve světě se vysílá i indická verze, která se jmenuje "Sladký život Karana a Kabira" a vysílá se na indické mutaci Disney Channel.

Obsazení.

Opakující.

Níže je uveden seznam všech postav, které v seriálu ztvárnili jednu z významných rolí. Seznam je seřazen podle počtu epizod, ve kterých vystupovali (nejvíce epizod má osoba umístěná nejvýše).

Dabing.

Stanice Disney Channel nechala český dabing vyrobit společnost DW Agentura v roce 2009. Do čeština byly nadabovány pouze první dvě řady, třetí řada nebyla nikdy odvysílána a není ani nadabována.

Epizody.

Crossover s "That's So Raven" a "Hannah Montanou".

Díl To je sladký život Hanny Montany je druhým dílem třídílného crossoveru, který pojí seriálu "That's So Raven" a "Hannah Montana". Raven Baxterová poznává Zacka a Codyho, když navštíví hotel Tipton kvůli focení nové modní kolekce pro chlapce. Během toho, London odmítá nosit návrh, který vytvořila Raven, poté co se objeví Hannah Montana a návrh podpoří, již London nemá problém.

Spin-offy a filmová adaptace.

"Sladký život na moři".

"Sladký život na moři" je pokračováním seriálu "Sladký život Zacka a Codyho", který se poprvé představil 26. září 2008 na Disney Channel. Seriál sleduje chlapce na výletní lodi, kde se společně s London účastní vzdělávacího programu na moři, zatím co pan Moseby dělá manažera celé lodi. Debby Ryan se připojuje k hlavním postavám jako Bailey Pickettová, která se okamžitě skamarádí s chlapci a později se stává Codyho přítelkyní.  Seriál přeskočil pilotní část a byl okamžitě objednán pro první řadu.

"Arwin!".

Jedním z dalších spin-offů byl také seriál "Arwin!", ve kterém se měl objevit Brian Štěpánek a Selena Gomez. Seriál ovšem nebyl stanici objednán.

Filmová adaptace.

Dne 20. září 2010 stanice Disney Channel oznámila, že začala vyrábět původní film na motivy série "Sladký život".  "Sladký život dvojčat" měl premiéru 25. března 2011 v USA a v Kanadě.

Sladký život Zacka a Codyho (v anglickém originále The Suite Life of Zack & Cody) je americký komediální televizní seriál vytvořený Dannym Kallisem a Jimem Geoghanem. Seriál se poprvé ve vysílání objevil 18. března 2005 na americké Disney Channel, kde ho sledovalo 4 miliony diváků, což představovalo nejúspěšnější premiéru na Disney Channel v roce 2005. Českým divákům se poprvé představil v září roku 2009. Seriál byl jeden z pěti seriál, které se objevily na iTunes Store. Seriál byl nominován na cenu Emmy a třikrát na cenu Kid's Choice Awards. Seriál byl také vysílán na teď již zaniklém ranním bloku ABC Kids na americké stanici ABC.

Hotel Zack & Cody (Originaltitel: "The Suite Life of Zack & Cody") ist eine US-amerikanische Sitcom, die von 2005 bis 2008 auf dem amerikanischen Disney Channel ausgestrahlt wurde. In Deutschland lief die Serie ab dem 3. Oktober 2005 auf dem gleichnamigen Pay-TV-Sender Disney Channel und wurde ab dem 3. Juni 2007 auch im Free-TV auf Super RTL ausgestrahlt. In Österreich wurde die Serie ab 2008 auf ORF 1 ausgestrahlt. Die Produktion der Serie wurde im Jahr 2007 eingestellt.


Historie.

Historie 601. skupiny speciálních sil se začíná utvářet za druhé světové války ve Velké Británii, kde se příslušníci exilové zpravodajské služby československého odboje pod vedením Františka Moravce začínali specializovat na diverzní činnost na území protektorátu Čechy a Morava. Většina vysazených skupin byla zpravodajsky zaměřena.  Po válce vznikl na území Československa 71. výsadkový prapor. Na jeho vzniku se podíleli lidé jako je Karel Paleček, Rudolf Krzák. Prapor se zaměřoval na diverzní činnost. Jako výsadková brigáda vznikl útvar v říjnu 1952 ve východoslovenském Prešově. V roce 1960 byl přesunut do moravského Prostějova.  Následkem přebudování a přemístění 7. výsadkového pluku v Holešově a 1. a 4. výsadkové průzkumné roty v Chrudimi vznikl v roce 1969 prostějovský 22. výsadkový pluk.  Od roku 1969 se skládal výsadkový pluk již pouze z výsadkového průzkumného praporu a dvou výsadkových průzkumných rot. Další reorganizací v roce 1976 se pluk zaměřil na výcvik malých průzkumných skupin trénovaných pro diverzní a průzkumnou činnost. V roce 1988 se stala z výsadkového pluku 22. výsadková brigáda s dále se vyvíjející strukturou.  V roce 1995 vznikla 6. speciální brigáda, jejíž struktura se o tři roky později velmi přiblížila strukturám jednotek speciálních sil Severoatlantické aliance. Po vstupu České republiky do NATO se struktura jednotky nadále přibližovala jeho standardům, až v roce 2001 vznikla 6. skupina speciálních sil. Ta byla v rámci reformy AČR přebudována na 601. skupinu speciálních sil.

Výběrové řízení.

V souvislosti s určením a úkoly 601. skss a na základě zkušeností z předchozích let je výběrové řízení pro službu u jednotky chápáno jako základní předpoklad dalšího rozvoje každého jedince - příslušníka skupiny speciálních sil.  Výběrové řízení je koncipováno jako souhrn opatření směřujících především k zajištění fyzické a psychické odolnosti uchazečů o službu, jako i dalších předpokladů pro vývin osobnosti. Předmětem výběru je dále i zjištění takových parametrů jako jsou motivace pro službu u jednotky, odhodlání, sebekázeň, rozhodnost, iniciativa a charakter.  Výběrové řízení je rozděleno do tří skupin uchazečů:

Vstupní podmínky do výběrového řízení.

Vstupní podmínky do výběrového řízení jsou shodné pro kategorii A i B.

Provedení výběru.

Vlastní výběrové řízení se skládá ze základního výběru a výběrového týdne.

Základní výběr.

I. Testy fyzické zdatnosti: jsou stanoveny z několika disciplín. Hodnocení disciplín je bodovým systémem podle dosaženého počtu cviků, nebo času. Body z jednotlivých disciplín se sčítají. K postupu do další části výběrového řízení je nutné získat minimálně 400 bodů u kategorie A, 200 bodů u kategorie B a 150 bodů u kategorie Z. Body se sčítají ze všech disciplín, přičemž z každé disciplíny musí žadatel dosáhnout minimální stanovený výkon. Pokud není minimální výkon stanoven, žadatel musí v jednotlivých disciplínách dosáhnout stanovený minimální počet bodů (20 bodů). Minimální počet úkonů v jednotlivých disciplínách na dosažení minimálního počtu 20 bodů je dán zařazením uchazeče do věkové kategorie.  minimální stanovené výkony základního výběru:  Splnění norem přezkoušení fyzické zdatnosti je podmínkou postupu do části II.- souboru psychotestů.  II. Psychotesty: souborem testů je zjištěno IQ uchazeče, reakční schopnosti a schopnost pracovat v kolektivu (testy inteligenční, výkonnostní - zátěžový, osobní dotazníky, rozhovor a projektivní techniky).  Absolovováním základního výběru je výběrové řízení ukončeno pro kategorii B. Úspěšné hodnocení psychotestů je základní podmínkou postupu do výběrového týdne pro kategorii A.

Výběrový týden.

Po úspěšném absolvování základního výběru postupují uchazeči o službu u bojových jednotek 601. skss (kategorie A) okamžitě do výběrového týdne.  Výběrový týden je charakterizován vysokou náročností, je koncipován jako komplexní zaměstnání v terénu, které umožní prověřit fyzickou zdatnost, psychickou odolnost, morální kvality a kolektivního ducha uchazečů v extrémních podmínkách. V rámci šestidenního komplexního zaměstnání pod vedením instruktorů 601.skss, za nepřetržité účasti lékaře (zdravotníka) a psychologa, uchazeči absolvují sérii fyzicky náročných testů zaměřených na vytrvalost, sílu, houževnatost a schopnost reakce na různé situace. Provádí se formou vytrvalostních běhů, dálkových pochodů a souborem silových cvičení, které prověří schopnost uchazeče řešit krizové situace v enormní fyzické zátěži. Odstoupit od výběrového řízení může uchazeč kdykoliv na vlastní žádost. Opakování výběrového řízení je povoleno nejdříve za 4 měsíce a to maximálně 3x.

Výcvik.

Výcvik u 601. skupiny speciálních sil je zaměřen na rozvoj schopností a dovedností jednotlivců s důrazem na jejich odbornost při působení v týmech.  Výcvik začíná v podstatě již výběrovým řízením, po jehož úspěšném absolvování a přijetí do řad 601. skupiny speciálních sil následuje dvanáctiměsíční kvalifikační kurz.  Úspěšní absolventi kvalifikačního kurzu jsou zařazeni do týmů k bojovým jednotkám. Poté každý příslušník absolvuje kurzy potřebné pro svou odbornost při působení v týmu.  Hlavními zdroji pro výcvik jsou odborné kurzy, vojenská cvičení s mezinárodní účastí a praktické zkušenosti ze zahraničních misí. Nezanedbatelnou část výcviku představuje příprava na práci v mezinárodním prostředí. Pro správné směrování výcviku a výměnu zkušeností jsou velkým přínosem mezinárodní konference.  U 601. skss probíhá také výcvik specifických odborností (specialistů) : ženisti/potápěči, pyrotechnici, odstřelovači, FAC (navádění bitevních letounů na cíl), aj.  Příslušníci 601. skss jsou připravováni pro působení za všech klimatických a povětrnostních podmínek.

Zahraniční mise.

Příslušníci 601. skupiny speciálních sil působili v mnoha zahraničních misích. První nasazení příslušníků útvaru v zahraničí bylo působení v rámci operace Pouštní Bouře v Saúdské Arábii v roce 1990. V následujících letech se příslušníci jednotky podíleli na zahraničních operacích na území bývalé Jugoslávie v misích IFOR, SFOR a KFOR. 6. rota speciálních sil byla v roce 1999 první jednotkou AČR na území Kosova. Svoji činností položila vynikající základy pro další činnost kontingentů AČR na tomto teritoriu.  V roce 2004 byla 601. skupina speciálních sil nasazena do bojové operace Trvalá Svoboda na území Afghánistánu. Tato mise byla první bojovou operací Armády České republiky od konce II. světové války. Na tuto průlomovou bojovou operaci navázalo další nasazení kontingentů speciálních sil v operaci Trvalá Svoboda v letech 2006, 2008 a 2009. Působení příslušníků 601. skss v těchto operacích bylo vysoce oceněno nejvyššími představiteli státu, AČR i koaličních partnerů. 601. skss zaujala tímto pevné místo v elitní skupině speciálních sil světa.

601. skupina speciálních sil (zkráceně 601. skss) je elitní jednotka, přičemž v Armádě České republiky je jedinou tohoto typu. Dislokována je ve městě Prostějov. Mezi úkoly 601. skss patří přímé akce, strategický průzkum, nekonvenční válčení, boj s terorismem, průzkum a záchrana na bojišti a činnost stanovená vládou. Jednotka se podobá obdobným jednotkám zahraničních armád, jako jsou americké SEALs, Delta Force nebo britské SAS. Oficiální motto této jednotky jsou slova "Dum spiro spero" (Dokud dýchám, doufám).

601. skupina speciálních sil generála Moravce (englisch "601st Special Forces Group", deutsch wörtlich "601. Gruppe der Speziellen Kräfte "General Moravec"") ist eine Spezialeinheit der Tschechischen Streitkräfte.