Děj.

Když posádka Planet Express zastaví u benzínové pumpy ve vesmíru. Mezitím co Leela tankuje temnou hmotu do lodi si Fry na toaletě koupí "čerstvý" sendvič s vaječným salátem z automatu. Po návratu na Zemi má Fry a Bender za úkol opravit plazmový kotel, který i po opravě exploduje. Bender není poškozený, ale Frye probodlo potrubí. Navzdory závažnosti poranění se Fry zotaví v několika sekundách sám. Kolonoskopie odhalí posádce, že Fry je zamořený mikroskopickými červy z vaječného salátu.  Ostatní z posádky mají o Frye strach a tak zmenší kosmickou loď spolu s jejich těly pomoci virtuální reality, což je zřejmě levnější varianta než ve skutečnosti zmenšit samotnou posádku a vydají se do jeho těla. Vzhledem k tomu, že červi ví všechno co Fry, musí Leela zabavit Frye, aby se o téhle misi nedozvěděl. Profesor Farnsworth, Bender, Hermes, Amy a Dr. Zoidberg se dostanou do Fryova těla přes ucho. V průběhu cesty posádka zjišťuje, že červi výrazně zlepšili jeho inteligenci, zdraví a svaly.  Posádka se snaží probojovat do střev s úmyslem podráždit pánevní splanchnicky ganglion a tím způsobit masivní pohyb střev, který by měl vyhnat veškerou červi společnost (nebo jak profesor říká: "dojde k tak pořádným stahům střev, že až bude po všem bude rád když mu zůstanou v těle alespoň nějaké kosti"). Mezitím je Leela okouzlena nyní inteligentním a svalnatým Fryem. Fry pak Leele odhalí, že ji miluje už dlouho, ale teprve nedávno byl schopen správně zformulovat své myšlenky. Leela si uvědomí, že červi jsou odpovědné za nového a lepšího Frye a rozhodne se zastavit profesora. Její zmenšená kopie se dostane do Fryova těla a rozseká na kousky zmenšenou posádku. Profesor Leele řekne, že pokud se těch červů Fry nezbaví s rostou se střevy natolik pevně, že už je nedostanou ven ani projímací křížaly, ale Leela má argument, že pro Frye je to tak lepší.  Když mu Leela řekne, že miluje to, co se z něj stalo, tak pochopí, že je to těmi červy a tak se sám vydá je zničit. Červi, ale nechtějí ustoupit a tak začne ničit to, co vytvořili a dokonce Fry vyhrožuje, že si poškodí prodlouženou míchu.A tak nakonec červi povolí a odejdou. Fry je pak zase takový jako dřív.

Budoucí přístroje.

V této epizodě se vyskytují následující přístroje z budoucnosti:

Vyhnání z Frye (anglický název: "Parasites Lost") je druhá epizoda třetí sezóny "Futuramy". Poprvé byla vysílána Severní Americe 21. ledna 2001 stanicí Fox. Tato epizoda je parodie na film Fantastická cesta (1966). V epizodě lze nalézt i motivy povídky Růže pro Algernon.

Im Reich der Parasiten (Originaltitel: "Parasites Lost") ist eine Episode der US-amerikanischen Science-Fiction-Zeichentrickserie "Futurama". Ihre Erstausstrahlung war am 21. Januar 2001 beim US-Sender FOX; die deutsche Synchronfassung wurde am 18. Februar 2002 bei ProSieben veröffentlicht. Das Werk wurde mit einem Emmy ausgezeichnet.


Děj.

Saša Akimov, patnáctiletý kadet hudebního oddílu 333. pluku hraje na baskřídlovku s kapelou 21. června 1941 v městském parku v běloruském Brestu. O rodiče přišel ve španělské občanské válce. Jeho starší bratr zaslechne, že hraje falešně a pošle ho do pevnosti cvičit. I když sem tam proniknou do města zprávy, že se blíží německá invaze, nikdo tomu nevěří. Jediným skeptikem je velitel pluku Pjotr Gavrilov, kterého soudruh Weinstein obviňuje za šíření poplašných zpráv proti spojencům (Německo bylo do vypuknutí války de facto sovětským spojencem dle paktu Ribbentrop-Molotov). Gavrilov správně poukazuje (jak se později ukáže) na závažné nedostatky v obraně a organizaci.  Město žije svým poklidným životem, v biografu se promítají filmy, které vozí Kolja. Ten je zamilovaný do místní prodavačky Soni. Saša Akimov má také vyhlédlou dívku, Aňu Kiževatovovou, dceru důstojníka A. Kiževatova. Zrovna společně rybaří, když začne německý útok. Letadla bombardují pevnost i město a vypuká panika. Mnoho lidí se domnívá, že se jedná pouze o vojenské cvičení. Jsou vyvedeni z omylu teprve poté, když začnou explodovat bomby blízko budov. Dezorientovaná posádka prchá, než se několika velitelům podaří alespoň provizorně zformovat obranu. Kolja se Soňou jsou schováni v jedné z budov. Němci odpojili přívod vody a obsadili břehy řeky, což obráncům nedává mnoho šancí. Saša se rozhodne přidat se k obráncům. Následují dny urputných bojů, masakru civilistů, německých snah o dobytí pevnosti a tvrdého odporu sovětských vojáků. Situace se jeví beznadějná. Saša se vydá pátrat po Ani, která se nevrátila. Nalezne ji v jedné z budov a přikáže jí, aby tam na něj počkala, musí předat vzkaz izolované jednotce majora Gavrilova o plánovaném protiútoku. Protiútok je německými silami snadno odražen a zbytek sovětských vojáků ustupuje zpět. Saša bere Aňu k její rodině, Kiževatov se ženou se již domnívali, že je mrtvá. Němci dávají obráncům ultimátům, aby se vzdali. Vysílají propagandistické hlášení, v němž označují svůj útok za osvobozování SSSR od bolševismu. Slibují nový a lepší život. Velitel Kiževatov přesvědčí svou družku, aby odešla s ostatními ženami, dětmi a zraněnými do německého zajetí. Tam existuje malá šance na přežití, v pevnosti by je čekala jistá smrt. Velitelé si již uvědomují bezvýchodnost situace. Vědí, že Rudá armáda je pod německým tlakem na ústupu a že jim nepřijde na pomoc. To ostatně potvrdil i jeden z německých zajatců a sestřelený sovětský pilot.  Saša doprovází Aňu a odchází s ostatními do zajetí, ale v lese se mu podaří uprchnout zpět do pevnosti. Německé jednotky postupují do pevnosti a likvidují izolovaná ohniska odporu. Počínají si velmi brutálně. Budovy, kde se ukrývají mimo vojáků také ženy a zranění, kteří se odmítli vzdát, vypalují plamenomety. Ty, kterým se podaří přežít toto peklo, berou Němci do zajetí. Německý důstojník pátrá po politických komisařích a Židech. Jefim Alexejevič Fomin je odváděn do zajetí. Když zaslechne německého velitele, který se shání po komisařích, přihlásí se, ačkoli by snad mohl zajetí přežít. Jeho hrdost mu však nedovolí zachovat se zbaběle. Pohrdavě odpoví, že je komisařem, komunistou a Židem zároveň. Je odveden ke zdi a okamžitě zastřelen. Kolja (přítel Soni, který se bojácně ukrýval před bojem, dokud jej Němci nedopadli) dostane od jednoho německého důstojníka za úkol posbírat z uniforem mrtvých sovětských vojáků odznaky. Když narazí mezi těly i na mrtvou Soňu, uvědomí si, že jeho budoucnost by za nic nestála. Do přilby s odznaky vloží nalezený granát a odpálí jej v blízkosti Němců. Poručík Andrej Mitrofanovič Kiževatov se odmítne vzdát a bojuje do poslední chvíle, než mu dojde munice.  Závěrem filmu Saša Akimov (který válku přežil) jmenuje osudy velitelů, kteří po válce obdrželi vyznamenání (často posmrtně). Major Gavrilov přežil a byl vyloučen z Komunistické strany Sovětského svazu, teprve v roce 1957 byl rehabilitován a odměněn titulem „Hrdina Sovětského svazu“. Týž titul obdržel i poručík Kiževatov. Jefim Alexejevič Fomin obdržel posmrtně „Leninův řád“.

Kritika.

Film se nejprve promítal neveřejně v Brestu a Moskvě 22. června 2010 (výročí napadení SSSR Německem). V říjnu 2010 bylo oficiálně zahájeno jeho promítání v kinech v Bělorusku a v listopadu téhož roku poté i v Rusku. Setkal se s kladným přijetím u kritiky, ačkoli někteří historikové (např. Alexej Isajev či Mark Solonin) upozornili na některé historické nepřesnosti ve filmu. Dle tisku se film líbil i ruskému premiérovi Vladimiru Putinovi a prezidentu Dmitriji Medveděvovi.

Brestská pevnost (rusky "Брестская крепость", transkripcí "Brestskaja kreposť", bělorusky "Берасьцейская крэпасьць") je rusko-běloruský válečný film z roku 2010 režiséra Alexandra Kotta.

Sturm auf Festung Brest (, zu "Festung Brest") ist ein Kriegsfilm über die Zeit des Zweiten Weltkriegs. Seine Handlung ist in wesentlichen Teilen dem gleichnamigen dokumentarischen Buch von Sergei Smirnow entnommen. Die Erstaufführung war am 22. Juni 2010 in Weißrussland. Am 4. November 2010 lief er in Russland an.


Průběh závodu.

Popis závodu.

Po startu závodu zůstala v čele dvojice McLarenu, mezi obě Ferrari se vklínil Frentzen. Herbert po kontaktu s Dinizem a technických problémech zastavil už po jediném kole. Gené po kolizi s Heidfeldem vyhledal pomoc v boxech. Za McLareny jezdili M. Schumacher, Frentzen, Barichello, Trulli, Villeneuve, Salo a Irvine, který brzy podlehl oběma Arrowsům. V 7. kole poslala závada řízení do zdi de la Rosu, za ním jedoucí Irvine se mu dokázal vyhnout jen za cenu smyku a hodin, po kterých už se zelený jaguar nerozjel, a pro tým celá GP skončila. Stejný problém jako de la Rosu brzy potkal i jeho kolegu Verstappena a věci balil také Arrows. Na trať navíc po Španělově ošklivě vypadající nehodě vyjel Safety car a zůstal tam dvě kola. Vedl Häkkinen, následovali Coulthard, M. Schumacher, Frentzen, Barichello, Trulli, Villeneuve, Salo, Fisichella a R. Schumacher.  Do problémů se záhy dostalo vedoucí duo, identický problém s motorem potkal jak Coultharda, tak Häkkinena, a Schumacher na čele osaměl. Za jeho zády se Barichello až do své zastávky (33. kolo) marně snažil zdolat Frentzena. Němec si pak na chvilku vyzkoušel i vedení, než sám zajel k mechanikům. Nedlouho po tom ho vyřadil tradiční problém týmu Jordan v celé sezóně, převodovka. Kolegovi Trullimu se s narůstajícím náskokem dařilo držet čtvrté místo, ale ani jeho vůz po poruše výfuku (35. kolo) do cíle nedojel. Barichello v závěru díky rozdílné strategii bez boje předjel Schumachera, ale ztracené vedení mu pozdní druhou zastávkou po jediném kole zase vrátil. O druhé místo už se bát nemusel, ostatní byli výrazně pozadu. Z nich si největší úspěch připsal R. Schumacher, debutující s motorem BMW. Blízko dobrému výsledku byl jeho týmový kolega a nováček Button, kterému ale motor v 46. kolo selhal, když jel šestý. První body v historii získal tým BAR zásluhou čtvrtého Villeneuva a nakonec i šestého Zonty, který získal bod díky vyloučení Salova Sauberu (kvůli neregulérnímu přednímu křídlu). Mezi ně se vměstnal ještě Fisichella a celou početnou skupinku, kterou dělilo v cíli jen 2,5s, uzavřel druhý Benetton s Wurzem. Šachovnicovou vlajku viděl ještě Gené, který nabral největší ztrátu už na začátku, a po technických potížích devátý nováček Heidfeld.

Výsledky.

Bodové umístění.

V závorce body získane v této GP:

Vedení v závodě.

SC-Safety car na trati:

Postavení na startu.

Mika Häkkinen- McLaren- 1'30.556

Grand Prix Austrálie 2000 (LXV Qantas Australian Grand Prix) úvodní závod 51. ročníku mistrovství světa jezdců Formule 1 a 42. ročníku poháru konstruktérů, historicky již 647. grand prix, se již tradičně odehrála na okruhu v Albert Park ve městě Melbourne. Na trati dlouhé 5,303 km absolvovali jezdci 58 okruhů, což celkově představuje 307,574 km. V závodě debutovali tři jezdci Jenson Button na Williamsu, Nick Heidfeld ve voze Prost a Gastón Mazzacane s Minardi. Mazzacane a Button svůj premiérový závod nedokončili, Heidfeld skončil na 9 místě se ztrátou dvou kol.

Der Große Preis von Australien 2000 fand am 12. März auf dem Albert Park Circuit in Melbourne statt und war das erste Rennen der Formel-1-Weltmeisterschaft 2000. Sieger wurde Michael Schumacher (Ferrari) vor Rubens Barrichello (Ferrari) und Ralf Schumacher (Williams-BMW).


Soukromý život.

Narodil se v lednu 1943 do židovské rodiny v Montrealu, jako jeden ze čtyř potomků Irvinga Steinmana (zemřel 1995) a Nettie Steinmanové, rozené Takefmanové (nar. 1917). Brzy poté se rodina přestěhovala do Shelbrooku, kde otec provozoval malý obchod s oděvy „Mozart's“. Poté, co ukončil střední školu v Sherbrooke, se vrátil do Montrealu, kde bydlel s prarodiči z matčiny strany Nathanem a Evou Takefmanovými.  Bakalářský titul (Bachelor of Science) získal na McGillově univerzitě a lékařství (MD) absolvoval s vyznamenáním (magna cum laude) v roce 1968 na Harvard Medical School. Lékařskou praxi dokončil v Massachusettsské všeobecné nemocnici.

Nobelova cena.

3. října 2011 v 11:30 hod SEČ Nobelův výbor pro fyziologii nebo lékařství z Institutu Karolinska oznámil, že se stal laureátem Nobelovy ceny za „objev dendritických buněk a jejich role v rámci získané imunity.“ Dalšími dvěma spolunositeli, kterým připadla druhá polovina finanční odměny, se stali imunologové Bruce Beutler a Jules A. Hoffmann za „objev týkající se aktivace vrozené imunity.“.  Komise však ve chvíli vyhlášení laureátů nevěděla, že Steinman je již tři dny po smrti, když zemřel v pátek 30. září. Tuto skutečnost jí sdělil prezident Rockefellerovy univerzity ve 14:30 hod SEČ. Došlo k bezprecedentní situaci v historii udílení Nobelových cen. Podle pravidel nesmí být ocenění uděleno posmrtně. Výbor tak zasedl k odpolednímu jednání, jak situaci vyřešit. Ve večerních hodinách 3. října pak vydal rozhodnutí, že udělení proběhlo „v dobré víře,“ v momentu, kdy se jeho členové domnívali, že laureát je stále naživu, a tak by měl zůstat stav (ocenění) nezměněn.  Steinman a spoluoceněný Bruce Beutler jsou Židé.

Další ocenění.

Steinman obdržel během života řadu vyznamenání především za dlouhodobý výzkum dendritických buněk, a to včetně Ceny Alberta Laskera za základní lékařství výzkum (2007), Mezinárodní cenu Gairdnerovy nadace (2003) a Cenu Williama B. Coleyho Institutu výzkumu nádorového bujení (1998). V roce 2002 byl zvolen za člena Institute of Medicine a rok předtím za člena Americké národní akademie věd (United States National Academy of Sciences).

Ralph Marvin Steinman (14. ledna 1943 Montréal – 30. září 2011 New York) byl kanadský imunolog a cytolog působící jako profesor na newyorské Rockefellerově univerzitě, který v roce 1973 jako postdoktorand na této vysoké škole během výzkumu v laboratoři Zanvila A. Cohna pojmenoval dendritickou buňku.

Ralph Marvin Steinman (* 14. Januar 1943 in Montreal; † 30. September 2011 in New York City) war ein kanadischer Immunologe und Professor an der Rockefeller University in New York City. Im Jahr 2011 erhielt Steinman postum, gemeinsam mit Bruce Beutler und Jules Hoffmann, den Nobelpreis für Physiologie oder Medizin.


Historie.

V 18. století provozoval Johann Georg Klinger (1708–1764) v Dolních Křečanech (Nieder Ehrenberg) tkalcovnu. Jeho potomci – především Ignaz Klinger, baroni Ottomar a Oskar von Klinger a baron Willi Klinger – v období okolo roku 1900 činnost firmy rozšířili a to až do té míry, že zakládali továrny nejen v Rakousku-Uhersku, ale i v Itálii, ve městech Prato a Terni. Další pobočky byly ve městech Hamburk, Milán, Petrohrad a New York.  Po druhé světové válce začala dříve skvostná vila pomalu chátrat. Následovaly neustále změny v užívání, včetně využití pro mateřskou školu. Vlivem toho vila trpěla a neprospělo jí ani období deseti let, během něhož nebyla využívána vůbec. Hrozilo tak její úplné zchátrání.  V roce 2001 byla po zprostředkování památkovým ústavem prodána Peteru M. Wöllnerovi, podnikateli z německého Krefeldu, který vlastní společnost, vyrábějící od roku 1992 v blízkém Ludvíkově pod Smrkem jeho produkty. Ten pověřil liberecké architekty a statiky Tomáše a Karla Myslivcovy provedením sanace budovy.  V září roku 2002 byla v prvním patře vily zavedena manufaktura kabelových svazenek pro lékařské přístroje a ve sklepě vznikl na ploše 600 m2 sklad s postranními místnostmi. Do konce roku 2002 se z Ludvíkova pod Smrkem do nového sídla přemístil i personál spravující personální a finanční oddělení. V podkroví vily vznikly vedle bytů pro vedoucího provozu a jednatele společnosti také pokoje pro hosty.  V letech 2003 až 2004 bylo upravováno přízemí stavby, kde vznikly kanceláře. Opravy štuku v zrcadlovém sále trvaly i přes pomoc odborné stavební školy déle než rok. Západní fasáda s figurami v podjezdu byla restaurována a zřícená západní věž byla znovu vystavěna. Příjezdová cesta a okolí vily muselo být nově vydlážděno a obnoven byl také okolní park.  V roce 2005 byla zřízena před vjezdovým portálem fontána a dále byla restaurována jižní fasáda. Freska na stropě od Adolfa Liebschera (1857–1919) byla restaurována malířem Jiřím Látalem z Litomyšle. V následujícím roce se obnovovaly fasády na severní a východní straně. Střecha byla nově pokryta břidlicí. V roce 2007 byla obnovena zničená jižní terasa a byla (podobně jako podjezd) doplněna balustrádou.

Popis stavby.

Na ploše cca 900 m2 je vybudovaná vila mající dvě nadzemní poschodí, podkroví a podsklepení. Vybavena je italským stavebním materiálem, což ji činí výjimečnou v oblasti severních Čech. Neobvyklé je také zásobování pitnou vodou, k čemuž je využíván poblíž vyvěrající pramen zvlášť měkké vody.

Vila barona Ottomara Klingera (zkráceně Klingerova vila) se nachází v Novém Městě pod Smrkem. Postavena byla v zámeckém barokním stylu v letech 1888 až 1891 podle návrhu architekta Eduarda Trossiniho pro textilního velkopodnikatele, barona Ottomara Klingera z Klingerstorfu. Spolu s vilou barona Oskara Klingera (vybudovanou v letech 1873 až 1874) a vilou barona Williho Klingera (postavenou mezi léty 1903 a 1904) patřila do komplexu tří vil rodiny Klingerů, které spojuje rozsáhlý park, který pro tehdejší majitele vytvořil drážďanský architekt Hugo Eck.

Die Villa Ottomar Klinger ist ein großbürgerliches Wohnhaus in Nové Město pod Smrkem in Tschechien. Die Villa gehörte zusammen mit der Villa Oskar Klinger (1873–1874) und der Villa Willi Klinger (1903–1904) zu einem Gesamtkomplex von drei Villen der Familie Klinger, der durch einen von Hugo Eck aus Dresden großzügig und weitläufig gestalteten Park verbunden war. Das Haus steht unter Denkmalschutz, es wurde ab 2001 restauriert und umgenutzt.


Historie.

Univerzita Černé Hory byla založena dne 29. dubna 1974. V tomto roce se spojily tři fakulty: Ekonomická fakulta, Inženýrská fakulta a Právnická fakulta z Titogradu (tehdejší název Podgorice), dvě vysoké školy: Fakultní výuky z Nikšiće a Fakulta námořních studií z Kotoru a tři nezávislé vědecké instituce: pro dějiny, pro zemědělství a pro biologické a lékařské výzkumy z Titogradu, které podepsaly dohodu o sdružení a vzniku univerzity v Titogradu. Rok poté, co byla univerzita založena, změnila svůj název na "Univerzitu Veljka Vlahoviće" a v roce 1992 byl mezinárodně uznán současný název "Univerzita Černohorská".  Během třiceti let své existence se univerzita velmi skvěle vyvinula v souladu s možnostmi a s požadavky času.

Organizace.

Univerzita Černé Hory je organizována jako většina evropských vysokých škol. Zahrnuje fakulty, ústavy a vysoké školy, stejně jako logistická centra. Má unikátní akademické, obchodní a rozvojové cíle. Řídící radu řídí rektor univerzity a spravuje ji. Nejvyšším orgánem je "akademický senát univerzity". Děkani jsou hlavy fakult a ředitelé jsou vedoucími ústavů. Na fakultách a na ústavech má nejvyšší akademické orgány rada pro výučně-vědecké otázky a pro výučně-umělecké otázky. Nejvyšším orgánem studentů je "Studentský parlament". Zástupci studentů jsou voleni ve všech orgánech univerzity a fakult.  Univerzita se skládá z 15 fakult a jedné akademie :  V rámci výše uvedených fakult existuje několik oddělení a studijních skupin, nabízejících širokou škálu různých vzdělávacích profilů.  Univerzita zahrnuje také čtyři vědecké výzkumné ústavy:  V Podgorice se nachází rozsáhlá Univerzitní knihovna.  Existuje Centrum informačních technologií, Centrum pro lidská práva, Centrum pro mezinárodní studia a Centrum pro jakost na univerzitě.  Sídlo univerzity je v Podgorice, hlavním městě Černé Hory, s počtem obyvatel okolo 173 000. Většina univerzitních fakult se nachází v Podgorice, v roce 2005 byla zahájena výstavba budov v Budvě a v Bijelo Polje.

Univerzita Černohorská (černohorsky: "Univerzitet Crne Gore", "Универзитет Црнe Горe") je nejvýznamnější a největší černohorská vysoká škola, která se nachází v Podgorice, metropoli Černé Hory. Byla založena v roce 1974 a tvoří ji 15 fakult a jedna akademie.

Hier fehlt Geschichte usw. -- 09:46, 21. Dez. 2010 (CET) Die Universität Montenegro (Montenegrin: "Univerzitet Crne Gore", Универзитет Црне Горе) hat ihren Sitz in Podgorica, Montenegro. Sie wurde 1974 gegründet und verfügt über 19 Fakultäten und drei Forschungsinstitute:


Klubová kariéra.

S fotbalem začínal v klubu Sheffield United. V závěru sezóny 2008/09 nastoupil na celé dva poslední zápasy proti Swansea a Crystal Palace v rámci druhé ligy League Championship. V létě 2009 jej společně s jeho spoluhráčem Kylem Naughtonem koupil prvoligový klub Tottenham Hotspur, Walker však měl v Sheffieldu zůstat celou další sezónu na hostování. Za Sheffield United nastoupil do 26 utkání, než byl v lednu 2010 povolaný nazpět do Tottenhamu. Na jaře sezóny 2009/10 odehrál celkem dva zápasy, a to proti Portsmouthu a Sunderlandu.  Na podzim 2010 jej "Spurs" poslali hostovat do druholigového Queens Park Rangers, za které odehrál celkem 20 zápasů. Na jaře se opět vrátil k Tottenhamu, ten jej obratem poslal na hostování do prvoligové Aston Villy. Zde si Walker připsal 16 startů v Premier League. Ve 26. kole v únorovém domácím utkání proti Fulhamu vstřelil branku na 2-1, přesto utkání skončilo remízou 2-2.  Ve středečním zápase ligového poháru 31. října 2012 získal Walker pro tým penaltu, a to poté co jej poslal k zemi obránce Norwiche Marc Tierney. Walkerův spoluhráč Clint Dempsey však pokutový kop neproměnil a Tottenham vypadl po prohře 1-2 již v osmifinále. Po zápase se ohradil vůči kritice trenéra Norwiche Chrise Hughtona, že údajně simuloval.  V červenci 2017 se stal nejdražším přestupujícím Angličanem, když za něj Manchester City dal 50 milionů liber. Walker podepsal kontrakt na pět let. V první sezóně za "Citizens" odehrál celkově 32 zápasů v anglické lize, další starty si připsal v pohárových zápasech. První soutěžní zápas v novém dresu odehrál 12. srpna 2017 na půdě Brighton & Hove Albion FC, kde jeho tým vyhrál 2-0. Walker strávil na pravém kraji hřiště celý zápas a značnou část utkání se věnoval útočení, zaměstnávajíc obranu soupeře. Ve druhém ligovém zápase doma proti Evertonu (1-1) byl ve 44. minutě vyloučen po obdržení druhé žluté karty, což znemožnilo jeho start ve 3. kole proti Bournemouthu.

Styl hry.

Walker je ofenzivní často útočící krajní obránce, dovedný v odebírání míče.

Kyle Walker (* 28. května 1990, Sheffield) je anglický fotbalista hrající na pozici krajního obránce za klub Manchester City a reprezentaci Anglie.

Kyle Andrew Walker (* 28. Mai 1990 in Sheffield) ist ein englischer Fußballspieler, der bei Manchester City unter Vertrag steht und für die englische Nationalmannschaft spielt.


Eishockey-Weltmeisterschaft der Junioren 1995

Výsledky.

26.12.1994 Kanada – Ukrajina 7:1 Švédsko – Německo 10:2 Česko – Finsko 3:0 USA – Rusko 4:3 27.12.1994 Kanada – Německo 9:1 Rusko – Česko 4:3 Finsko – Ukrajina 6:2 Švédsko – USA 4:2 29.12.1994 Kanada – USA 6:3 Švédsko – Česko 4:3 Rusko – Ukrajina 4:2 Finsko – Německo 7:1 30.12.1994 Kanada – Česko 7:5 Švédsko – Ukrajina 7:1 Rusko – Německo 8:1 Finsko – USA 7:5 1.1.1995 Kanada – Finsko 6:4 Rusko – Švédsko 6:4 Česko – Ukrajina 10:1 USA – Německo 5:3 2.1.1995 Kanada – Rusko 8:5 Švédsko – Finsko 3:3 Česko – Německo 14:3 Ukrajina – USA 3:2 4.1.1995 Kanada – Švédsko 4:3 Rusko – Finsko 6:2 Německo – Ukrajina 6:2 USA – Česko 7:5

Soupisky.

Kanada  Brankáři: Dan Cloutier, Jamie Storr Obránci: Chad Allan, Nolan Baumgartner, Ed Jovanovski, Bryan McCabe, Wade Redden, Jamie Rivers, Lee Sorochan Útočníci: Jason Allison, Jason Botterill, Shean Donovan, Larry Courville, Alexandre Daigle, Éric Dazé, Jeff Friesen, Todd Harvey, Marty Murray, Jeff O’Neill, Denis Pederson, Ryan Smyth, Darcy Tucker.  Brankáři: Denis Kuzmenko, Jevgenij Tarasov Obránci: Artem Anisimov, Ruslan Batyršin, Vladimir Čebaturkin, Anvar Gatijatulin, Sergej Gusev, Michail Ochotnikov, Sergej Vyšedkevič Útočníci: Alexandr Bojkov, Pavel Bojčenko, Vadim Epančicev, Alexandr Charlamov, Vitalij Jachmeněv, Dmitrij Klevakin, Alexandr Koroljuk, Igor Meljakov, Sergej Morozov, Ramil Sajfulin, Vadim Šarifjanov, Ilja Vorobjev, Nikolaj Zaravuchin.  Brankáři: Jonas Forsberg, Henrik Smångs Obránci: Jonas Andersson Junkka, Anders Eriksson, Johan Finnström, Mathias Pihlström, Daniel Tjärnqvist, Dick Tärnström, Mattias Öhlund Útočníci: Per-Johan Axelsson, Daniel Back, Anders Burström, Johan Davidsson, Fredrik Johansson, Andreas Karlsson, Jesper Mattsson, Peter Nylander, Kristofer Ottosson, Peter Ström, Niklas Sundström, Per Svartvadet, Anders Söderberg.  Brankáři: Miikka Kiprusoff, Jussi Markkanen Obránci: Tommi Hämäläinen, Martti Järventie, Miska Kangasniemi, Jere Karalahti, Petri Kokko, Janne Niinimaa, Tommi Rajamäki, Kimmo Timonen Útočníci: Antti Aalto, Miika Elomo, Niko Halttunen, Jani Hassinen, Mikko Helisten, Tommi Miettinen, Toni Mäkiaho, Veli-Pekka Nutikka, Timo Salonen, Tommi Sova, Jussi Tarvainen, Juha Vuorivirta.  Brankáři: Doug Bonner, John Grahame Obránci: Bryan Berard, Mike Crowley, Rory Fitzpatrick, Ashlin Halfnight, Chris Kelleher, Brian LaFleur, Deron Quint Útočníci: Shawn Bates, Bates Battaglia, Reg Berg, Jason Bonsignore, Adam Deadmarsh, Mike Grier, Sean Haggerty, Kevin Hilton, Jamie Langerbrunner, Jeff Mitchell, Richard Park, Dan Tompkinks, Landon Wilson.  Brankáři: Michal Mařík, Pavel Nešťák, náhradník Tomáš Vokoun Obránci: Petr Buzek, Miloslav Gureň, Marek Malík, Angel Nikolov, František Ptáček, Pavel Trnka, Marek Židlický, Vlastimil Kroupa Útočníci: Václav Varaďa, Tomáš Blažek, Petr Čajánek, Milan Hejduk, Jan Hlaváč, Ladislav Kohn, Jaroslav Kudrna, Josef Marha, Zdeněk Nedvěd, Václav Prospal, Petr Sýkora, Jan Hrdina.  Brankáři: Kai Fischer, Oliver Häusler, Stefan Lahn Obránci: Lars Brüggemann, Marco Eltner, Torsten Fendt, Erich Goldmann, Stephan Retzer, Florian Schneider, Markus Wieland, Andreas Renz Útočníci: Tino Boos, Hubert Buchwieser, Eric Dylla, Jochen Hecht, Stefan Mann, Florian Keller, Stefan Pape-Tillert, Matthias Sänger, Alexander Serikow, Marco Sturm, Sven Valenti, Martin Williams.  Brankáři: Alexandr Fjodorov, Igor Karpenko Obránci: Alexej Bernatskij, Igor Drifan, Jurij Ljaskovskij, Alexandr Muchanov, Vladislav Ševčenko, Igor Jankovič, Vitalij Tretjakov Útočníci: Oleg Cikurov, Boris Čursin, Sergej Čubenko, Danilo Didkovskij, Alexandr Govorun, Alexej Lazarenko, Sergej Karnauch, Sergej Karčenko, Andrej Kurilko, Andrej Kuzminskij, Denis Lobanovskij, Dmitrij Moženko, Roman Salnikov.

Nižší skupiny.

B skupina.

Šampionát B skupiny se odehrál ve Francii ve městech Caen, Rouen, Le Havre a Louviers, postup na MSJ 1996 si vybojovali Švýcaři a Slováci, nikdo nesestupoval.  1. Švýcarsko 2. Slovensko 3. Polsko 4. Francie 5. Norsko 6. Rakousko 7. Japonsko 8. Itálie

Kvalifikace o C1 skupinu.

Před samotným šampionátem C skupiny se odehrála kvalifikace v Minsku v Bělorusku. Vítěz dostal právo startovat ve skupině C1.  1. Bělorusko 2. Kazachstán 3. Slovinsko

C1 skupina.

Šampionát třetí úrovně, tentokrát s názvem C1, se odehrál v Puigcerdě ve Španělsku, postup do B skupiny MSJ 1996 si vybojovali Lotyši a Maďaři. Nikdo nesestoupil.  1. Lotyšsko 2. Maďarsko 3. Dánsko 4. Bělorusko 5. Španělsko 6. Rumunsko 7. Nizozemsko 8. Velká Británie

C2 skupina.

Hrála se poprvé i čtvrtá úroveň, nazvaná pro tento ročník C2. Turnaj se hrál v Tallinnu v Estonsku a postup do C skupiny MSJ 1996 si získali Kazaši a Slovinci.  1. Kazachstán 2. Slovinsko 3. Estonsko 4. Litva 5. Chorvatsko 6. Jugoslávie

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 1995 se konalo 26. prosince 1994 až 4. ledna 1995 v kanadských městech Red Deer, Calgary a Edmonton.

Die 19. Junioren-Weltmeisterschaften U-20 fanden in diesem Jahr zu folgenden Zeiten und an folgenden Orten statt: Das Qualifikationsturnier zur C1-Gruppe wurde vom 3. bis 5. September 1994 in Minsk in Weißrussland ausgetragen.


Profesní život.

V roce 1967 absolvoval Lékařskou fakultu hygienickou UK. Poté nastoupil do nemocnice v Příbrami, odkud po dvou letech odešel na Gynekologicko-porodnickou kliniku FNKV a 3. LF UK v Praze. Na tomto pracovišti setrval v různých pozicích až do současnosti. Po sametové revoluci, kdy byla vyhlášena svobodná výběrová řízení, zvítězil v konkursu na přednostu kliniky, kterým byl v období 1990–2011. V roce 1990 se také habilitoval v oboru gynekologie a porodnictví.  V akademickém roce 1986–1987 uskutečnil studijní pobyt v "Institutu Nazionale per lo Studio e la Cura dei Tumori" v italském Miláně.  V letech 1990–1996 zastával funkci proděkana 3. LF UK, v roce 1996 pak neúspěšně kandidoval na pozici děkana, kterým se stal v roce 2003 a byl jím i ve druhém volebním období (2006–2010). Poté, než se stal pražským primátorem, byl do roku 2011 opět proděkanem fakulty.  V letech 1992–1998 byl prvním prezidentem České lékařské komory. Patřil k jedné z klíčových postav sporu mezi komorou na jedné straně a Lékařským odborovým klubem na straně druhé. Po uplynutí druhého funkčního období jej v čele komory vystřídal předseda LOKu David Rath.  Mimoto vykonával funkci statutárního zástupce ředitelky Fakultní nemocnice Královské Vinohrady a v letech 2003–2004 byl také předsedou Asociace děkanů lékařských fakult. Od roku 2007 je členem předsednictva České lékařské společnosti J. E. Purkyně a předsedou Národní rady pro medicínské standardy. Od roku 2010 je členem Akreditační komise a předsedou její stálé pracovní skupiny pro lékařské obory.

Politické působení.

Kandidatura do Senátu 1998.

V roce 1998 neúspěšně kandidoval do Senátu na Liberecku jako nestraník za Čtyřkoalici (senátní obvod č. 34). V prvním kole získal 13,46 % a skončil tak na 4. místě.

Lídr kandidátky ODS v komunálních volbách v Praze 2010.

V roce 2010 Svoboda kandidoval jako lídr ODS a kandidát na primátora v komunálních volbách v Praze. Ty byly poznamenány manipulativním rozdělením města na sedm volebních obvodů, které bylo schváleno na poslední chvíli v červenci 2010 (volby byly naplánovány na říjen stejného roku). Tuto úpravu, která snížila šanci malých stran na zisk mandátu, schválila ODS, která v té době měla v zastupitelstvu nadpoloviční většinu. Ostatní strany včetně ČSSD toto odsoudily, správní i ústavní soud však nakonec právo samosprávy rozdělit město na obvody posvětily.  ODS v té době řešila pošramocenou pověst z období vlády primátora Pavla Béma. Svou situaci vyřešila nasazením nestraníků na lídrovská místa v některých volebních obvodech (bývalý hokejový brankář Petr Bříza, zpěvák Jan Kalousek a Svoboda). V srpnu tohoto roku začal být Svoboda zmiňován v médiích jako možný kandidát na primátora, strana jej však takto představila pouhý měsíc před termínem voleb (říjen 2010).  Po volbách prohlásil Tomáš Hrdlička, který je vnímán jako zákulisní hráč pražské ODS, že Svobodu do strany přivedl on. Také Svoboda se v listopadu 2010 v rozhovoru pro Hospodářské noviny vyjádřil k Hrdličkovi takto: "Je to člen regionální rady, kde často vystupuje, je vzdělaný v oboru politologie a má talent. Jeho návrh ohledně toho, jak postupovat dál, byl v mnoha případech ten jediný správný, který na radě zazněl." Dále prohlásil, že: "Na mne žádný tlak nikdy nevyvíjel a vnímám ho jako člověka, který má respekt, a jeho názory beru za názory významné. Pokud jsou veřejně prezentovány na regionální radě, tak jsou v pořádku."  Hrdlička v říjnu 2011 navrhoval Svobodu, aby kandidoval za ODS na funkci prezidenta.

Primátor hl. m. Prahy v koalici s ČSSD.

V září 2010 vstoupil do sdružení ODS na Praze 2. Ve volbách do Zastupitelstva hlavního města Prahy v říjnu 2010 jej Občanská demokratická strana prezentovala jako svého lídra a kandidáta na primátora. 30. listopadu 2010 byl zastupitelstvem hl. m. Prahy zvolen primátorem v rámci pravolevé koalice ODS a ČSSD a stal se nástupcem Pavla Béma v této funkci. Reakce veřejnosti jak na zvolení Svobody primátorem, tak na koalici ODS-ČSSD byly nepříznivé. Proti Svobodově velké koalici se před magistrátem i v zasedací síni zastupitelstva opakovaně konaly demonstrace. V dubnu 2011 se Svoboda stal nejhůře hodnoceným hejtmanem v ČR. Pozici si však postupně zlepšoval a v květnu 2013 byl dokonce nejlépe hodnoceným krajským představitelem.

Primátor hl. m. Prahy v koalici s TOP 09.

21. listopadu 2011 byla ze strany ODS vypovězena koalice ODS–ČSSD na pražském magistrátu. Tuto výpověď inicioval předseda pražské ODS Boris Šťastný. Bohuslav Svoboda se vyslovil, že výpověď koaliční smlouvy mohla vést k jeho pádu jako primátora kvůli jeho nesouhlasu s několikamiliardovým pražským tendrem na svoz odpadu. Tři dny po vypovězení smlouvy byla Svobodou, osmi jeho věrnými ze zástupců ODS v pražském zastupitelstvu (včetně obou dosavadních náměstků Ivana Kabického a Josefa Noska a obou dosavadních radních z ODS Aleksandry Udženiji a Radka Lohynského) a zástupci TOP 09 podepsána nová koaliční dohoda, která byla Šťastnému a deseti jeho „přívržencům“ (mezi nimi i bývalí náměstci a radní z ODS z bývalého vedení radnice za primátora Pavla Béma) předložena jako hotová věc. I jimi byla nakonec podepsána. Ještě ve stejný den byli odvoláni členové rady hl. m. Prahy z řad ČSSD a za ně dosazeni noví z řad TOP 09. Nová dohoda tak začala platit skoro o měsíc dřív než se původně předpokládalo, že k nějaké dojde.  Tisk později napsal, že narychlo ušitá nová koalice mezi ODS a TOP 09 byla iniciována hlavně primátorem Svobodou, který je v pražské ODS protiváhou skupiny kolem šéfa pražské ODS Borise Šťastného spojené s předchozí garniturou primátora Pavla Béma a za níž v pozadí stojí podnikatel a tzv. kmotr Tomáš Hrdlička.  Dne 30. ledna 2012 byl zvolen na sněmu pražské organizace ODS předsedou organizace, když získal 68 z 95 hlasů a porazil tak bývalého radního Jiřího Janečka, jenž obdržel 10 hlasů.  Odvolání ředitele Dopravního podniku hl. m. Prahy a. s. Vladimíra Liche v srpnu 2012, iniciované místopředsedou dozorčí rady Davidem Vodrážkou (ODS) a podpořené většinou představenstva, vysvětloval Lich především jako politický útok na primátora Svobodu a odmítl vlastní pochybení. Média tuto událost vesměs prezentovala jako oslabení Svobodovy politické pozice a politický neúspěch a snažila se odvést pozornost čtenářů od podstaty věci.  23. května 2013 byl v tajném hlasování odvolán z postu primátora a s ním i další dva radní za ODS (Aleksandra Udženija a Josef Nosek). Zbylí dva radní ODS (Ivan Kabický a Radek Lohynský) vzápětí rezignovali na své funkce. Pro odvolání členů ODS z městské rady se v zastupitelstvu spojila TOP 09 s ČSSD a KSČM. Toto spojení následně Bohuslav Svoboda kritizoval a označil své odvolání za předvolební boj TOP 09 a zkoušku spojenectví Topky s ČSSD před parlamentními volbami. Pozastavil se také nad tím, že TOP 09 svým počínáním napomáhá starým kádrům z ČSSD (konkrétně Karlu Březinovi či Petru Hulinskému) k obnovení vlivu na chod pražské radnice. Po hlasování ODS po 22 letech vlády Praze oznámila odchod do opozice. Bohuslava Svobodu v křesle primátora vystřídal jeho dosavadní 1. náměstek z TOP 09 Tomáš Hudeček. Po svém odvolání Bohuslav Svoboda v době povodní kritizoval nové vedení magistrátu za neschopnost a podcenění situace.

Poslanec.

Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidoval za ODS na druhém místě kandidátky v hlavním městě Praze a byl zvolen poslancem. Získal 14 953 preferenčních hlasů, což byl osmý nejvyšší počet v celé České republice. Na konci listopadu 2013 požádala policie o vydání Bohuslava Svobody k trestnímu stíhání v souvislosti s kauzou Opencard. Na začátku února 2014 jej Sněmovna počtem 101 hlasů ze 175 přítomných poslanců zbavila imunity a vydala jej tak k trestnímu stíhání. V září roku 2016 byl Svoboda podmíněně odsouzen na 2,5 roku, proti rozsudku se odvolal, je tak nepravomocný. Podle soudu byly porušeny předpisy o hospodářské soutěži a také povinnosti při správě cizího majetku spojený s kauzou Opencard. Odvolací soud se ovšem bude moci konat až po skončení poslaneckého mandátu, kterého Svoboda nabyl po volbách v roce 2017. V lednu roku 2018 totiž Poslanecká sněmovna nevydala Svobodu k trestnímu stíhání před odvolacím soudem.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 obhájil svůj poslanecký mandát za ODS v Praze, získal 12 360 preferenčních hlasů.

Komunální volby 2014.

V komunálních volbách v roce 2014 vedl kandidátku ODS do Zastupitelstva Hlavního města Prahy a byl tak kandidátem strany na post pražského primátora. Mandát zastupitele hlavního města obhájil, avšak vzhledem k výsledku strany (10,97 % hlasů; 8 mandátů) se primátorem nestal. Zároveň kandidoval i do Zastupitelstva Městské části Praha 2 a uspěl.

Komunální volby 2018.

Také v komunálních volbách v roce 2018 byl lídrem kandidátky ODS do Zastupitelstva hlavního města Prahy a tudíž i kandidátem strany na post primátora Prahy. Ve volbách obhájil mandát zastupitele hlavního města Prahy, když obdržel 77 434 preferenčních hlasů. Do Zastupitelstva městské části Praha 2 již nekandidoval.

Bohuslav Svoboda (* 8. února 1944 Praha) je český lékař v oboru gynekologie a porodnictví a politik Občanské demokratické strany, který v letech 2010 až 2013 zastával post primátora hlavního města Prahy – nejprve v koalici občanských demokratů s ČSSD a později s TOP 09.

Bohuslav Svoboda (* 8. Februar 1944 in Prag) ist ein tschechischer Gynäkologe und Politiker und war zwischen dem 30. November 2010 und dem 23. Mai 2013 Bürgermeister der tschechischen Hauptstadt Prag.


Kariéra.

Narodil se v rodinném paláci Lansdowne House v Londýně jako druhorozený syn premiéra 1. markýze z Lansdowne a jeho druhé manželky Louisy Fitzpatrick (1755–1789). Původně užíval jen příjmení Petty, rodové jméno Petty-Fitzmaurice přijal až v roce 1818. Středoškolské vzdělání absolvoval ve Westminsteru, poté pokračoval ve studiu na univerzitách v Edinburghu a Cambridge, v letech 1801–1802 podnikl kavalírskou cestu po Evropě. Do Dolní sněmovny vstoupil v roce 1802 za město Calne, v letech 1806–1807 byl poslancem za prestižní volební obvod cambridgské univerzity. Jako lord kancléř pokladu (1806-1807) byl nejmladším ministrem financí v britské historii (v této funkci i jako poslanec za mandát Cambridge University nahradil zemřelého premiéra W. Pitta).  Po roce 1807 byl dlouhodobě v opozici, mezitím v roce 1809 po starším bratrovi zdědil titul markýze a vstoupil do Sněmovny lordů. Jako přední člen strany whigů ve Sněmovně lordů se věnoval problematice emancipace katolíků v Irsku, zrušení obchodu s otroky a reformě parlamentních procedur. Po návratu whigů k vládě zastával funkce státního sekretáře bez portfeje (1827), státního sekretáře vnitra (1827-1828) a zahraničí (1828). Poté byl znovu v opozici, ale prosadil reformu trestního zákona (tzv. "Lansdowne Act"). V dalších whigistických vládách zastával dlouhodobě post lorda prezidenta Tajné rady (1830–1834, 1835–1841 a 1846–1852) a lorda strážce tajné pečeti (1852–1858). V roce 1859 se ještě uplatnil jako konzultant královny Viktorie v otázce obsazení postu premiéra.

Další veřejná činnost a rodina.

Mimo vládní posty zastával dlouhodobě funkce lorda–místodržitele v hrabství Wiltshire (1827–1863), kde měl statky. Vynikl svým sociálním cítěním, mimo jiné podporoval veřejné školství. Proslul též jako mecenáš věd a umění, byl členem Královské společnosti, získal čestný doktorát na univerzitě v Cambridge. V letech 1829–1831 byl rektorem univerzity v Glasgow a od roku 1834 do smrti jedním z kurátorů Národní galerie. V roce 1836 obdržel Podvazkový řád, v roce 1857 odmítl nabízený titul vévody.  Od roku 1808 byl ženatý s Louisou Fox-Strangways (1785–1851), dcerou 2. hraběte z Ilchesteru a později dvorní dámou královny Viktorie. Měli spolu tři děti, starší syn William Thomas Petty-Fitzmaurice (1811–1836) byl v letech 1832–1836 členem Dolní sněmovny za liberály, ale zemřel předčasně. Dědicem titulů se stal mladší syn Henry (1816–1866), pozdější 4. markýz z Lansdowne. Dcera Louisa (1814–1906) se provdala za Jamese Kennetha Howarda (1814–1882) z rodu hrabat ze Suffolku.

Henry Petty-Fitzmaurice, 3. markýz z Lansdowne ("Henry Petty-Fitzmaurice, 3rd Marquess of Lansdowne, 4th Earl of Shelburne, 4th Earl of Kerry, 2nd Earl of Wycombe, 4th Viscount Fitzmaurice, 4th Viscount Clanmaurice, 3rd Viscount Calne and Calston, 24th Lord Kerry") (2. července 1780, Lansdowne House, Londýn, Anglie – 31. ledna 1863, Boowood House, Anglie) byl britský státník ze starobylého šlechtického rodu Petty-Fitzmaurice, syn premiéra 1. markýze z Lansdowne. Více než půl století patřil k významným osobnostem liberálů ve Sněmovně lordů, během své kariéry zastával několik vládních postů, byl ministrem financí, vnitra a zahraničí.

Henry Petty-Fitzmaurice, 3. Marquess of Lansdowne KG PC FRS (* 2. Juli 1780 im Lansdowne House, London; † 31. Januar 1863 in Bowood House, Wiltshire, England) war ein britischer Staatsmann.


Výskyt.

Štítonos černozobý trvale obývá pouze čtyři skupiny subantarktických ostrovů v jižní části Indického oceánu. Vyskytuje se na ostrovech prince Edwarda, Crozetových ostrovech, Kerguelenových ostrovech a na Heardově a McDonaldových ostrovech. Z těchto ostrovů, na rozdíl od svých příbuzných štítonosů světlezobých, před tamním zimním obdobím neodlétají na teplejší sever. Okolo jejich ostrovů oceán trvale nezamrzá a tím mají větší šanci se uživit. Přelétávají nejvýše mezi ostrovy v rámci domovského souostroví podle momentálního výskytu potravy.

Taxonomie.

Spojení mezi těmito čtyřmi populacemi se zpřetrhaly a ptáci, "uvězněni" na jednotlivých souostrovích, za tu dobu vytvořili čtyři rozlišitelné poddruhy:

Popis.

Jsou to bílí ptáci podobní větším, zavalitým holubům, Dosahují délky od 38 do 41 cm a samci váží 530 až 610 a samice 460 až 530 gramů. Rozpětí křídel mají v toleranci 39 až 41 cm. Svých leteckých schopností příliš nevyužívají, spíše preferují své silné nohy s prsty uzpůsobenými k chůzi po pevné zemi. Plovací blány mají zakrnělé, na vodu málokdy sedají a z vody ani neloví. Často si však u břehu své bílé, husté, hřejivé peří koupou a následně ošetřují. Jsou hbití, odvážní, zvědaví a stále při chuti.  Od štítonosů světlezobých se odlišují poněkud drobnějším vzrůstem a hlavně na prvý pohled tím, že svůj silný zobák kuželovitého tvaru mají zabarvený tmavě, stejně jako zrohovatělý štítek překrývající u kořene zobáku nozdry. Ozobí mají taktéž tmavé, včetně lalokovitých výrůstků.

Stravování.

Jsou to všežravci, kteří mimo období kdy žijí ve společných koloniích s hnízdícími ptáky nebo ploutvonožci, se stravují velice střídmě. Svou potravu si usilovně hledají mezi kameny a skromnými trsy rostlin, nepohrdnou ani mořem na břeh vyplavenými živočichy, živými i mrtvými, nebo mořskými řasami. V případě nedostatku sezobou i trus tučňáků v domnění, že naleznou nestrávené zbytky potravy. Přijdou jim vhod jakékoliv odpadky biologického původu, bezpečně likvidují odpad i po lidech z výzkumných stanic. Jsou schopni ulovit i drobné hlodavce. Z moře si sbírají svou potravu jen za odlivu, kdy pečlivě prohledávají dno a sbírají korýše a ostatní živočichy. Na rozdíl od štítonose světlezobého se nepohybují výhradně jen na pobřeží, ale zalétávají i dovnitř ostrovů. Tam hledají na tamních loukách nebo v jezírkách různé bezobratlé živočichy.  Etapa dostatku potravy jim nastává v době obsazení hnízdišť. Tehdy se převtělí do role zlodějíčků a berou na co dosáhnou. Přitom je zajímavé, že se mohou po hnízdišti volně procházet a hnízdící ptáci si jich téměř nevšímají. Nejdříve kradou vejce, později i čerstvě vylíhnutá a opuštěná ptáčátka. Dorážejí na rodiče vracející se s potravou ve voleti a nutí je vyvrhnou také něco pro ně. Jsou tak hbití, že při krmení kradou potravu přímo ze zobáků. V koloniích ploutvonožců zase napadají čerstvě narozená mláďata, klovou je a pijí vytékající krev. Největším úlovkem je pro ně placenta rodičky. Účastní se společně se silnějšími mrchožrouty, např. s buřňákem obrovským, definitivní likvidace mrtvě narozených nebo zemřelých mláďat.

Rozmnožování.

Jsou to ptáci monogamní, kdy jednou vytvořené páry se vracejí hnízdit na svá místa. Před zahnízděním si vytvářejí hnízdní teritorium které si chrání, nezvané hosty klovou a na odstrašení používají i pronikavý křik. Skryté hnízdo si vybudují z materiálu dostupného v okolí nejčastěji ve skalních rozsedlině a střídají se při inkubaci dvou až tří krémově bílých nebo hnědě skvrnitých vajíček po dobu asi jednoho měsíce. Zhruba ve věku dvou měsíců jsou kuřata již opeřená a pomalu si začínají sama hledat potravu. Rodiče je ještě nějakou dobu dokrmují a mláďata se pak zdržují v blízkosti asi do roku věku. Pak odlétají, ne však dále než 1 km. Přestože samice snášejí 2 až 3 vejce, doroste v hnízdě do věku osamostatnění jen asi po jednom mláděti. Na své prvé zahnízdění čekají tři až pět let.  Počet dospělých jedinců se odhaduje celkem na 15 až 20 000, za jejich největšího nepřítele jsou považovány zdivočelé kočky. Protože jejich počty se v posledních létech nesnižují, je tento druh hodnocen IUCN jako málo dotčený (LC).

Štítonos černozobý ("Chionis minor") je ptačí druh z rodu štítonos. Rod štítonos se rozděluje pouze na dva druhy a sám vytváří monotypickou čeleď štítonosovití.

Der Schwarzgesicht-Scheidenschnabel ("Chionis minor") ist eine Art aus der Familie der Scheidenschnäbel, einer kleinen Familie in der Ordnung der Regenpfeiferartigen, zu der neben dieser Art nur noch der Weißgesicht-Scheidenschnabel als rezente Art gehört.


Vývoj.

Na planě rostoucí rostliny je od samého počátku vyvíjen tlak k evoluční adaptaci na měnící se přírodní podmínky; dnes rostoucí rostliny jsou potomci těch, které se dokázaly změnám přizpůsobit. Lidé se od počátku neolitu učí využívat dostupné rostliny a postupným šlechtěním je přetvářejí v tzv. kulturní rostliny. Mění je tak, aby jejich užitná hodnota neustále stoupala, a přizpůsobují je k růstu v nepůvodních klimatických i půdních podmínkách.  Plodů, dřeva i jiných částí mnohých planě rostoucích rostlin se využívá, aniž by byly rostliny šlechtěny nebo záměrně rozmnožovány. Například rozsáhlé tropické a subtropické lesy využívají domorodci po staletí stejným způsobem a jejich obnovu ponechávají na přírodě. Obdobně se chovají „kulturní lidé“, kteří sbírají lesní plody (borůvky, brusinky, lesní jahody) nebo bez náhrady vytěžují Amazonii.

Význam.

Zájem o planě rostoucí rostliny, které přímo neslouží k uspokojování lidských materiálních nebo estetických potřeb vyplynul z poznání, že je nutno zachovat pokud možno nezdevastovanou přírodu i pro další generace, že tyto rostliny tvoří přírodní dědictví, jehož estetické, vědecké, kulturní, rekreační, hospodářské a další hodnoty je třeba uchovávat a předávat dalším generacím. Praktický přínos některých druhů (např. u brambor) se projevuje již dnes, když se zpětně kříží vyšlechtěné odrůdy s původními kvůli zvýšení přirozené ochrany před škůdci. Z lékařského hlediska jsou významné nově objevované rostlinné substance.  Mnohé planě rostoucí rostliny se dokázaly přizpůsobit změnám tak dokonale, že rostou ve formě plevelů téměř v symbióze s kulturními rostlinami. Jiné mají silný rozmnožovací potenciál a pokud se dostanou do nových míst (nejčastěji působením člověka), kde naleznou výhodnější životní podmínky, stanou se invazivními rostlinami (např. křídlatka).

Ochrana.

Jednou z prvních významných akcí na ochranu planě rostoucích rostlin byla v rámci celé Evropy tzv. Bernská úmluva uzavřená v roce 1979 ve švýcarském Bernu, která vstoupila v platnost ve všech zemích Rady Evropy i v některých nečlenských zemích. Ve smlouvě byla zdůrazněna zvláště nutnost chránit ohrožené druhy. V České republice byl vyhláškou Ministerstvem životního prostředí č. 395/1992 Sb. určen "Seznam zvláště chráněných druhů rostlin" a v roce 2000 byl Agenturou ochrany přírody a krajiny ČR stanoven "Černý a červený seznam cévnatých rostlin České republiky".  Ochrana musí spočívat nejen v zachování životního prostředí, kterému jsou planě rostoucí rostliny přizpůsobeny, ale i v omezení možnosti jejich hybridizace s běžně pěstovanými zemědělskými plodinami nebo rostlinami geneticky modifikovanými.

Planě rostoucí rostlina je jedinec nebo kolonie rostlin, které se samovolně rozmnožují bez lidského přičinění. V České republice je planě rostoucí rostlina definována zákonem České národní rady č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, ze dne 19. 2. 1992 ve znění pozdějších změn.

Eine Wildpflanze oder wilde Pflanze ist eine Pflanze, die ihren Lebensraum in der Wildnis bzw. in der Natur hat und sich ohne menschliche Hilfe (z. B.: Bewässerung, Düngung, Schädlingsbekämpfung etc.) am Leben hält.


Historie.

Poprvé se Pradlisko připomíná v roce 1594 v Urbáři světlovském. Místní jméno údajně vzniklo z nářečního tvaru „pradlisko“ – místo na potoce kde se pere (prádlo z hradu Starý Světlov, nebo z hradu Rýsov, příp. ovčí vlna). Pozemková kniha existuje od roku 1782. Podle tereziánského katastru mělo Pradlisko 145 měřic (1 měřice = cca 1918 m2) a 3 achtle (1 achtel = cca 240 m2) orné půdy, 2 měřice a 4 achtle zahrad a výnos z luk činil 15 3/4 fůry sena.  Elektrický proud byl do osady zaveden v roce 1942. V letech 1932 až 1946 působil spolek Družina katolických zemědělců. Sbor dobrovolných hasičů byl založen v roce 1941 a svou činnost ukončil v roce 1951 (pod obcí Řetechov). Samostatná činnost Sboru dobrovolných hasičů se datuje od roku 1955. Pradlisko má Obecní úřad v Ludkovicích, matriku v Luhačovicích, pošta sídlí v Biskupicích. Do roku 1958 patřila osada do farnosti Pozlovice (včetně hřbitova). Od roku 1958 spadá do farnosti Provodov. Železniční spojení s okolím není, pouze autobusového. Mateřská škola ani základní zde není. Zhruba do poloviny 20. století zde fungovaly dva vodní mlýny (Hrbáčkůj a Machalůj), obchod a trafika. Do roku 1977 zde byla v provozu vyhlášená pálenice na ovocné destiláty. V roce 1988 byla dokončena podstatná přestavba hasičské zbrojnice, včetně zřízení společenské místnosti. V roce 1997 byly hasičská zbrojnice a nová zvonička slavnostně vysvěceny.  Pradlisko osvobodila rumunská armáda 2. 5. 1945. (zdroj V. Nekuda – Zlínsko 1995). V letech 2009 – 2011 byla provedena rozsáhlá rekonstrukce silnice (investice v hodnotě 87 mil. Kč) z Ludkovic do Provodova přes obec Pradlisko z důvodu zvýšení ochrany zdroje pitné vody – Ludkovické přehrady.  Pradlisko bylo od roku 1850 do roku 1976 osadou obce Řetechov, od roku 1976 součástí Luhačovic a od roku 1980 je místní částí obce Ludkovice.

Názvy místních tratí.

Aleje, Dolní humno, Drašky, Hájek, Hluboká, Horní stráň, Huťka, Jačmeniska, Jarošky, Kopanica, Láz, Lůčky, Lysá, Malíní, Michalky, Na Drahách, Na dudovém kopci, Na močáře, Na rolí, Na rovině, Oberský, Panské, Paseka, Pavlůnov, Podevsů, Pod Petrůňovů, Příčky, Radějůvka, Rajčula, Rýsov, Sirčena, Skalky, Slatiny, Stráně, Strhliny, U čerťáka, U Františka, U chat, U jezírek, U kapličky, U myslivecké chaty, U obrázka, U sirčeny, U skaly, Včelínek, V kuchyňách, Záhrušové, Záhumení, Záhumenica, Za humny, Zákopanice, Za potokem, Žleb

Pradlisko je místní část obce Ludkovice. Leží v údolí mezi Zlínem (13 km) a Luhačovicemi (6 km), přibližně 17 km severně od Uherského Brodu. Nachází se v nadmořské výšce 290–337 m. Pradlisko na východě hraničí s katastrem obce Podhradí a Pozlovice, na západě s Ludkovicemi, na jihu s Řetechovem (místní část Luhačovic) a na severu s Provodovem. Vesnice se rozkládá okolo Ludkovického potoka, nad vodní nádrží Ludkovice a je na území Luhačovského Zálesí, národopisné podoblasti Slovácka. V osadě se nachází sirovodíkový pramen, o kterém se první zmínil v literatuře František Josef Schwoy (Franz Joseph "Schwoy", Topographie vom Markgrafthum Mähren I, Wien "1793"). Později jej uváděl Heindrich (1835), Pluskal (1847), Schubert (1915). Remeš (1929) uvádí chemické rozbory, vztahující se k sirnému pramenu v Luhačovicích.

Pradlisko, bis 1961 "Prádlisko", ist ein Ortsteil der Gemeinde Ludkovice in Tschechien. Er liegt fünf Kilometer nördlich von Luhačovice und gehört zum Okres Zlín.


Podstata a význam státního zastupitelství obecně.

Státní zastupitelství je významným činitelem výkonu spravedlnosti. Státní zastupitelství realizuje právo státu na stíhání osob, které se měly dopustit trestných činů. Tento zájem se v demokratické trestní justici chápe šířeji nežli jako pouhý „státní zájem“. Vychází se z pojetí „veřejného zájmu“, který je v tom, že veřejný žalobce stíhá osoby důvodně podezřelé ze spáchání trestného činu, ale i v tom, že veřejný žalobce má uloženy povinnosti k oběti trestného činu, mladistvým pachatelům, obhajobě ap. Tyto povinnosti se týkají ochrany základních práv a svobod, do nichž je zasahováno v trestním řízení, a to nejen obviněného, ale i dalších osob zúčastněných na trestním procesu. V konkrétní podobě se podle různých právních úprav jedná např. o nepřípustnost zatajení důkazů ve prospěch obviněného, povinnost nepodat obžalobu za určitých skutkových předpokladů (např. podezření ve vztahu k obviněnému bylo vyvráceno), povinnost zamezit porušování práv a svobod ze strany policie v rámci stadia před podáním obžaloby.  Státní zastupitelství zajišťuje veřejný zájem i v netrestní oblasti své působnosti.

Působnost státního zastupitelství v justici.

Účast státních zástupců a soudců na výkonu trestní spravedlnosti je rozdílná. Soudci v trestním řízení rozhodují o vině a trestu, státní zástupci podávají k soudu obžalobu a zastupují ji v řízení před soudem. Pro plnění obžalovací funkce si zajišťují potřebné podklady v rámci předsoudního stadia trestního řízení. V předsoudním stadiu procesu uplatňují státní zástupci zájem státu na boji s trestnou činností, do určité míry vyjadřují zájem výkonné moci na provádění trestní politiky. Rozdílné povaze činnosti v trestním řízení odpovídá jiné uspořádání státního zastupitelství oproti soustavě soudů (vyšší míra centralizace, závaznost pokynu nadřízeného pro podřízené). Společným rysem je to, že soudci i státní zástupci se účastní na výkonu trestní spravedlnosti.

Soustava státních zastupitelství.

Sídla státních zastupitelství a obvody jejich územní působnosti se shodují se sídly a obvody českých soudů, přičemž každé státní zastupitelství je zásadně příslušné k zastupování státu u soudu, u něhož toto státní zastupitelství působí. Soustavu státního zastupitelství proto tvoří: Po dobu branné pohotovosti státu zákon o státním zastupitelství navíc předpokládá fungování vyšších a nižších polních státních zastupitelství.  V roce 2011 bylo plánováno vrchní státní zastupitelství zrušit a nahradit je specializovanou skupinou 20–40 státních zástupců zaměřených především na boj s korupcí. V říjnu 2012 vláda schválila věcný záměr nového zákona o státním zastupitelství, který předpokládal zřízení "Úřadu pro boj s korupcí, závažnou finanční kriminalitou a terorismem" jako organizační složky Nejvyššího státního zastupitelství. Zaváděl také pouze třístupňovou soustavu a s vrchními státními zastupitelstvími již nepočítal, k tomuto však měla vláda výhrady a chtěla otázku jejich zrušení znovu zvážit. Myšlenka zrušení vrchních státních zastupitelství v původním znění také nezískala podporu jak prezidenta republiky Miloše Zemana, ministryně spravedlnosti Heleny Válkové nebo trestního kolegia Nejvyššího soudu, tak ani většiny samotných státních zástupců. V březnu 2015 nový ministr spravedlnosti Robert Pelikán předložil jiný návrh zákona, podle kterého by vzniklo samostatné "Speciální státní zastupitelství" se sídlem v Praze, jež by bylo na úrovni krajských státních zastupitelství a které by bylo zaměřeno na boj se závažnou hospodářskou kriminalitou. Zároveň by došlo k zániku vrchních státních zastupitelství a u odvolacích vrchních soudů by působili státní zástupci z krajských státních zastupitelství. Tento návrh již získal podporu jak v politických kruzích, tak u samotných státních zástupců. Účinnost zákona byla předpokládána k 1. lednu 2017, ale nakonec k tomu opět nedošlo.

Pobočky.

U některých státních zastupitelství byly zřízeny pobočky v jiných městech, než je sídlo státního zastupitelství. Vrchní státní zastupitelství v Olomouci má pobočky v Brně a Ostravě. Krajské státní zastupitelství v Českých Budějovicích má pobočku v Táboře, Krajské státní zastupitelství v Ústí nad Labem má pobočku v Liberci, Krajské státní zastupitelství v Ostravě má pobočku v Olomouci a Krajské státní zastupitelství v Brně má pobočky dvě, ve Zlíně a v Jihlavě. Okresní státní zastupitelství v Karviné má pak pobočku v Havířově (s působností pouze pro města Havířov a Orlová).

Eurojust.

V rámci Evropské unie působí Eurojust se sídlem v nizozemském Haagu jako orgán napomáhající právní pomoci mezi členskými státy Evropské unie. Eurojust je základem možného vzniku úřadu evropského prokurátora. Členem Eurojustu je státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství, který má k dispozici svého zástupce.

Obsazení a struktura státního zastupitelství.

Státní zástupci.

Státní zastupitelství svoji působnost vykonává prostřednictvím státních zástupců. Ty jmenuje ministr spravedlnosti na návrh nejvyššího státního zástupce (nejvyššího státního zástupce jmenuje vláda na návrh ministra spravedlnosti). V Česku bylo v červnu 2014 evidováno celkem 1245 státních zástupců.  V čele státního zastupitelství stojí jeden "vedoucí státní zástupce", jehož pojmenování se odvíjí od stupně státního zastupitelství, např. „okresní státní zástupce“, ostatní státní zástupci přidělení k výkonu své funkce k danému státnímu zastupitelství se označují např. jako „státní zástupci okresního státního zastupitelství“ (v profesním žargonu se označují jako řadoví státní zástupci). Vedoucího státního zástupce zastupuje jeho náměstek či náměstci.  Pro státní zástupce vychází odborný měsíčník Státní zastupitelství.

Administrativní aparát.

Na úkonech státního zastupitelství se kromě státních zástupců podílí i právní čekatelé, kteří se tak připravují na to, aby se po vykonání závěrečné zkoušky mohli stát státními zástupci. Právní čekatelé provádí jednoduché úkony pod vedením státního zástupce, který je jejich školitelem. Kromě standardních administrativních sil pak u některých státních zastupitelství působí ještě asistent státního zástupce, který je odborným pomocníkem státního zástupce, nebo vyšší úředník státního zastupitelství.

Vztahy uvnitř soustavy státního zastupitelství.

Vztahy v soustavě státního zastupitelství jsou založeny na základě omezené nadřízenosti a podřízenosti. Realizace řídících a kontrolních vztahů se označuje jako "dohled". Dohled bývá rozlišován na vertikální, který je vykonáván mezi různými stupni státních zastupitelství, a horizontální, který je vykonáván uvnitř jednotlivých státních zastupitelství, tedy ze strany vedoucího státního zástupce či jím pověřeného státního zástupce vůči jednotlivým státnímu zástupcům daného státního zastupitelství.

Vertikální dohled.

Nejblíže vyšší státní zastupitelství je oprávněno vykonávat dohled nad postupem nejblíže nižších státních zastupitelství ve svém obvodu a dávat jim v konkrétních věcech písemné pokyny k jejich postupu. Postup nižších státních zastupitelství může rovněž sjednocovat obecnými pokyny vztahujícími se na věci určitého druhu. Podřízené státní zastupitelství je povinno se takovými pokyny řídit, pokyn může v konkrétní věci písemně odmítnout pouze tehdy, pokud by byl v rozporu se zákonem. Pokud vyšší státní zastupitelství na svém pokynu trvá, odejme věc nižšímu státnímu zastupitelství a vyřídí ji samo (tzv. "atrakce"). Takové pokyny však již nemůže dávat státní zastupitelství, které není v postavení nejblíže vyššího, tedy např. Nejvyšší státní zastupitelství ani vrchní státní zastupitelství nemohou vydávat závazné pokyny v neskončené věci vedené u okresního státního zastupitelství a ani si věc nemohou atrahovat a vyřídit ji samy.

Horizontální dohled.

Obdobný princip se uplatňuje i mezi vedoucím státním zástupcem a státními zástupci působícími u daného státního zastupitelství. Vedoucí státní zástupce rovněž může vydávat závazné pokyny jak v konkrétní věci, tak i obecného rázu pro věci určitého druhu. Těmito oprávněními může pověřit i jiného státního zástupce (např. svého náměstka). Státní zástupce je povinen se takovými pokyny řídit, odmítnout (písemně) je může pouze v případě, že by pokyn byl v konkrétní věci v rozporu se zákonem. Pokud pokyn vydal pověřený státní zástupce, je vedoucí státní zástupce oprávněn pokyn zrušit, jinak věc vyřídí ten, kdo pokyn vydal. Vydal-li pokyn vedoucí státní zástupce, vyřídí věc sám. Při jednání před soudem však státní zástupce není vázán pokynem vedoucího státního zástupce či pověřeného státního zástupce v případě, že v průběhu jednání dojde ke změně důkazní situace.

Dohled Nejvyššího státního zastupitelství.

Při řízení soustavy státního zastupitelství má výsadní postavení nejvyšší státní zástupce. Ke sjednocení a usměrnění postupu státních zástupců při výkonu jejich působnosti může vydávat pokyny obecné povahy, které jsou závazné jak pro všechny státní zástupce, tak i pro další zaměstnance státního zastupitelství. Ke sjednocení výkladu zákonů a dalších právních předpisů může vydávat výkladová stanoviska, která sice formálně nejsou bezprostředně závazná a mají pouze doporučující charakter, avšak v soustavě státního zastupitelství mají velkou váhu a odchýlení se od nich by mělo být vždy pečlivě odůvodněno. Nejvyšší státní zástupce také může nařídit kontrolu skončených věcí.

Státní zastupitelství je soustava státních úřadů, které jsou určeny k zastupování státu při ochraně veřejného zájmu ve věcech svěřených zákonem do působnosti státního zastupitelství. Státní zastupitelství koná prostřednictvím státních zástupců.

Eine Staatsanwaltschaft (Kürzel StA) ist die Behörde, die für die Strafverfolgung und -vollstreckung zuständig und als solche ein Teil der Exekutive ist. Sie wird auch mit dem Begriff "Anklagebehörde" bezeichnet.


Obsah románu.

Dílo, které autor vytvořil téměř na sklonku života, vypráví dramatický příběh dvou nevinně odsouzených holandských námořníků bratří Kipů z Groningenu odsouzených za údajnou vraždu k smrti. Karl a Pieter Kipové jsou po ztroskotání lodi "Wilhelmina" zachráněni brigou "James Cook" kapitána Harryho Gibsona, která se v osmdesátých letech 19. století plavila mezi Novým Zélandem a Tasmánií. Loďmistr Flig Balt a jeho komplic Vin Mod se však chtěli spolu s dalšími darebáky z posádky zmocnit lodě pro pirátské účely. Kapitána Gibsona zavraždili a Flig Balt převzal velení lodi. Kvůli jeho neschopnosti se však loď dostala v bouři do nebezpečí. Naštěstí byli na palubě bratři Kipové, vynikající námořníci, kteří loď dovedli bezpečně do přístavu v tasmánském městě Hobart a také společně se zbytkem posádky zabránili zločincům zmocnit se lodi. V Hobartu byli zločinci postaveni před námořní soud. Ovšem na základě křivého svědectví Vina Moda nařkl Flig Balt bratry Kipy z vraždy kapitána Gibsona a bratři, kteří nebyli schopni svou nevinu prokázat, byli odsouzeni k smrti. Bezúhonný a čestný dřívější život obou odsouzenců přiměl rejdaře lodi Hawkinse, aby začal klubko justičního omylu rozmotávat. Nejprve dosáhl toho, že byl bratrům trest smrti změněn na doživotní nucené práce na galejích, a posléze překvapivým důkazem usvědčil skutečné vrahy. Tímto důkazem se stala fotografie mrtvého kapitána Gibsona, kterou pořídil syn zavražděného Nat Gibson, vášnivý fotograf. Při zkoumání zvětšeniny fotografie lupou si Nat všiml, že na fotografii je zřítelnicemi vidět sítnice mrtvého a na ní že jsou zachyceni skuteční vrahové Flig Balt a Vin Mod. Obraz byl zachován díky látce zvané zrakový purpur či oční purpur. Fotografie sítnice vedla k osvobození nespravedlivě odsouzených bratří Kipů a k potrestání skutečných viníků.

Ilustrace.

Původní román "Les frères Kip" vydaný v roce 1902 v Paříži (nakl. Hetzel) ilustroval George Roux.

Bratři Kipové "(1902, Les frères Kip)" je dobrodružný detektivní román s vědeckofantastickým motivem francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".

Die Gebrüder Kip ist ein Roman des französischen Autors Jules Verne. Der Roman wurde erstmals 1902 von dem Verlag Pierre-Jules Hetzel in zwei Bänden unter dem französischen Titel "Les Frères Kip" veröffentlicht. Band I erschien am 21. Juli 1902 und Band II am 10. November 1902. Die erste deutschsprachige Ausgabe erschien 1903 unter dem Titel "Die Gebrüder Kip". Der englische Titel des Romans lautet "The Kip Brothers".


Obsah románu.

Dílo, které autor vytvořil téměř na sklonku svého života, vypráví dramatický příběh skupiny osmi chlapců z jedné londýnské školy, kteří byli za odměnu vybráni na prázdnový výlet na lodi po ostrovech Velkých a Malých Antil. Výlet pro studenty uspořádala paní Seymourová, milionářka žijící osaměle na jednom z antilských ostrovů, v rámci své dobročinné činnosti. Návštěvou u ní měl také výlet skončit a každý student měl od ní ještě obdržet stipedium 700 liber šterlinků.  Výprava pod vedením profesora latiny Pattersona se měla nalodit na loď "Alert" kapitána Paxtona v irském přístavu Queenstown (dnes Cobh) v Corkském zálivu. Díky propagaci celé akce v tisku se o lodi, která čekala na své cestující, dozvěděl i vůdce uprchlých trestanců z místního vězení Harry Markel. Pod jeho vedením zločinci povraždili posádku a chtěli na lodi prchnout. Bezvětří však zmemožnilo plachetnici vyplout z přístavu. Když pak přijela skupina chlapců se svým vedoucím, museli zločinci sehrát roli původní posádky. Na moři se chtěl Markel cestujících zbavit, ale pak si uvědomil, že každý z chlapců dostane na konci cesty slíbené stipendium, a změnil svůj plán.  Výlet tedy probíhal přesně podle původních propozic sponzora a na jeho konci paní Seymourová vyplatila slíbená stipendia. Vyjádřila zároveň přání, aby jejího známého, loďmistra Willa Mitze, loď odvezla do Anglie, což nemohl Markel odmítnout. Mitz však na lodi v noci náhodně vyslechl plán zločinců na povraždění cestujících a podařilo se mu zločince zavřít v podpalubí. Když pak na lodi nenadále vypukl požár, který zřejmě způsobili opilí zločinci, chlapci a Patterson s pomocí Mitze opustili loď na malém člunu těsně před jejím zánikem. Byli pak zachránění jinou lodí a šťastně se vrátili domů.  Příběh, který by se pohodlně vešel do knihy daleko menšího rozsahu, rozmělnil Verne mnohdy až únavnými podrobnostmi o každém navštíveném antilském ostrově tak, že se mu z něho podařilo vytvořit dvoudílný román.

Ilustrace.

Knihu "Cestovní stipendia" ilustroval Léon Benett.

Cestovní stipendia "(1903, Bourses de voyage)" je méně známý dobrodružný román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".

Reisestipendien ist ein Roman des französischen Autors Jules Verne. Der Roman wurde erstmals 1903 von dem Verlag Pierre-Jules Hetzel in Paris in zwei Bänden unter dem französischen Titel "Bourses de Voyages" veröffentlicht. Band I erschien am 3. Juli und Band II am 9. November 1903. Die erste deutschsprachige Ausgabe erschien 1904 unter dem Titel "Reisestipendien". Der englische Titel des Romans lautet "Traveling Scholarships".


Popis.

Podzemnice jsou jednoleté byliny se sudozpeřenými listy složenými nejčastěji ze 2 párů vstřícných, téměř přisedlých lístků. Palisty jsou velké, částečně přirostlé k řapíku. Květy jsou žluté, žlutobílé nebo oranžové, někdy červeně žíhané, jednotlivé úžlabní nebo v chudých úžlabních svazečcích či hroznech, s dlouhým hypanthiem. Kalich je pětičetný, s tenkou kališní trubkou která se za plodu prodlužuje a připomíná květní stopku. Horní 4 zuby kalicha jsou srostlé, spodní zub je volný. Pavéza je téměř okrouhlá, krátce nehetnatá, křídla jsou podlouhlá a ouškatá, člunek je zahnutý a na konci slabě zobanitý. Tyčinek je 10 nebo 9 a jsou jednobratré. Semeník je téměř přisedlý, nese nitkovitou čnělku zakončenou vrcholovou bliznou a obsahuje 2 až 7 vajíček. Báze semeníku (gynofor) se za plodu prodlužuje, ohýbá a zanořuje plody pod povrch země. Plody jsou podlouhlé, tlustostěnné, na povrchu síťnaté, nepukavé a obsahují 1 až 6 semen.

Rozšíření.

Rod podzemnice zahrnuje asi 22 druhů, které jsou přirozeně rozšířeny v tropické Americe od Amazonie přes Brazílii, Bolívii, Paraguay, Uruguay po severní Argentinu. Podzemnice olejná ("Arachis hypogaea") je pěstována v teplých písčitých oblastech tropů a subtropů celého světa.

Ekologické interakce.

Květy podzemnice olejné jsou samosprašné, po opylení se báze semeníku prodlužuje a zanořuje se pod povrch půdy, kde plody dozrávají.

Význam.

Podzemnice olejná ("Arachis hypogaea") poskytuje známé burské oříšky. Burské oříšky se konzumují pražené, mimo to je z nich získáván kvalitní olej, kterého obsahují asi 50 až 55%. Podzemnice olejná byla pěstována indiány v oblasti Brazílie a Peru již asi 1000 let před naším letopočtem. Pochází pravděpodobně z oblasti Mato Grosso. V současnosti je pěstována v teplých písčitých oblastech celého světa. Mimo potravy je podzemnice olejná využívána i jako zelené hnojivo a krmivo, v kosmetice a výrobě mýdla a dokonce i při výrobě papíru. Některé další druhy podzemnice mají význam jako krmivo. "Arachis glabrata" se pěstuje spolu s trávami na jihoamerických pastvinách. Přirozeně zde rostou také druhy "A. marginata" a "A. villosa" a rovněž zvyšují hodnotu píce.

Podzemnice ("Arachis") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to jednoleté byliny se žlutými květy, pocházející z tropické Ameriky. Je známo asi 22 druhů podzemnic. V teplých písčitých oblastech celého světa se pěstuje podzemnice olejná, poskytující známé burské oříšky.

Die Erdnüsse ("Arachis") sind eine Pflanzengattung in der Unterfamilie der Schmetterlingsblütler (Faboideae) innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Die etwa 80 Arten sind nur in der Neotropis beheimatet. Neben der weltweit genutzten Art Erdnuss ("Arachis hypogaea") werden auch wenige andere Arten angebaut.


Eishockey-Europameisterschaft der U18-Junioren 1995

Výsledky.

Skupiny o konečné umístění.

Vzájemné výsledky ze základních skupin se započetly celkům i do skupin o konečné umístění.

Mistři Evropy - Finsko.

Brankáři: Vesa Toskala, Jani Riihinen Obránci: Jaako Niskavaara, Toni Lydman, Sami-Ville Salomaa, Antti-Jussi Niemi, Jussi Salminen, Aki-Petteri Berg, Pasi Petriläinen Útočníci: Mikko Markkanen, Tomi Kallio, Miika Elomo, Tuomas Reijonen, Tino Hakanen, Toni Hirvonen, Pekka Kangasalusta, Teemu Riihijärvi, Sami Salonen, Juha Viinikainen, Janne Lehtinen, Marko Mäkinen, Jussi Tie

Česká reprezentace.

Brankáři: Robert Hamrla, Ladislav Kudrna Obránci: Robert Kántor, Jakub Ficenec, Aleš Píša, Tomáš Kaberle, Lukáš Zíb, Petr Buzek, Jiří Polák Útočníci: Radek Dvořák, Marek Melenovský, Pavel Rosa, Michal Horák, Josef Straka, Ondřej Kratěna, Martin Špaňhel, Marek Vorel, David Hruška, Martin Streit, Libor Pavliš, Kamil Glabazna, Jiří Burger

Nižší skupiny.

B skupina.

Šampionát B skupiny se odehrál v Senici a ve Skalici na Slovensku, postup na mistrovství Evropy juniorů 1996 si vybojovali domácí. Do skupiny C sestoupilo Rakousko.  1. Slovensko 2. Polsko 3. Dánsko 4. Maďarsko 5. Itálie 6. Francie 7. Rumunsko 8. Rakousko

C1 skupina.

Šampionát skupiny C1 se odehrál v Kyjevě na Ukrajině, vyhráli jej domácí a postoupili do skupiny B. Ostatní účastníci za rok hráli skupinu C.  1. Ukrajina 2. Lotyšsko 3. Slovinsko 4. Velká Británie 5. Estonsko 6. Španělsko

C2 skupina.

Šampionát skupiny C2 se odehrál v Elektrenai v Litvě. První dva týmy (Litva a Chorvatsko) postoupily do C skupiny, ostatní za rok hrály skupinu D.  1. Litva 2. Chorvatsko 3. Nizozemí 4. Jugoslávie 5. Izrael 6. Bulharsko 7. Turecko

Mistrovství Evropy juniorů v ledním hokeji 1995 byl 28. ročník této soutěže. Turnaj hostilo od 9. do 16. dubna německé město Berlín. Hráli na něm hokejisté narození v roce 1977 a mladší.

Die 28. Eishockey-Europameisterschaft der U18-Junioren fand vom 9. bis 16. April 1995 in Berlin in Deutschland statt. Die Spiele der B-Gruppe wurden vom 25. bis 31. März 1995 in Senica und Skalica in der Slowakei ausgetragen. Erstmals wurde das Teilnehmerfeld der EM in vier Leistungsgruppen eingeteilt. Die beiden unteren Gruppen wurden als "C1" und "C2" bezeichnet, waren aber leistungsmäßig untereinander abgestuft. Aus der C2-Klasse stiegen für das Folgejahr zwei Mannschaften in die C-Gruppe auf, während die C2-Klasse dann als D-Gruppe firmierte. Die Klasse C1 spielte vom 24. bis 30. März 1995 in Kiew in der Ukraine. Austragungsort der C2-Gruppe war vom 11. bis 17. März 1995 Elektrėnai in Litauen.


Jubiläumsmedaille „Zum Gedenken an den 100. Geburtstag von Wladimir Iljitsch Lenin“

Historie a pravidla udílení.

Pamětní medaile byla založena prezidiem Nejvyššího sovětu Sovětského svazu dne 5. listopadu 1969 na paměť sta let od narození Vladimira Iljiče Lenina. Sovět ji založil na základě společné rezoluce celostátních, oblastních a místních členů komunistické strany Sovětského svazu, vládních a odborových organizací, nařízení ministra obrany, ministra vnitra a předsedy Státní rady bezpečnosti Rady ministrů, velitelů ozbrojených sil Sovětského svazu, velitelů vojenských obvodů, sborů, obvodů protiletecké obrany a velitů námořnictva. Udílena byla ve třech verzích – v civilní, vojenské a ve verzi pro cizince. Jednotlivé verze se dají identifikovat již podle oficiálního názvu medaile. Pro civilisty nesla medaile název "Jubilejní medaile Za chrabrou práci – Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina", oficiální název vojenské verze byl "Jubilejní medaile Za vojenskou chrabrost – Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina" a verze pro cizince nesla základní název.  Status medaile byl změněn výnosem prezidia Nejvyššího sovětu Sovětského svazu ze dne 18. července 1980.

Jubilejní medaile Za chrabrou práci – Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina.

Jubilejní medaile Za chrabrou práci – Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina (: Юбилейная медаль «За доблестный труд – В ознаменование 100-летия со дня рождения Владимира Ильича Ленина») byla udílena zkušeným dělníkům, pracovníkům v zemědělství, specialistům národního hospodářství, zaměstnancům veřejných institucí, předním vědcům a umělcům, kteří se nejvíce zasloužili o přípravy oslav Leninova výročí. Dále byla udílena bojovníkům, kteří se zasloužili o vznik sovětské moci, lidem bránícím vlast, nebo těm, kteří svou prací významně přispěli k budování socialismu v Sovětském svazu, těm kteří straně pomáhali při výchově mládeže svou příkladnou prací a udílena byla také za sociální činnost.

Jubilejní medaile Za vojenskou chrabrost – Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina.

Jubilejní medaile Za vojenskou chrabrost – Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina (: Юбилейная медаль «За воинскую доблесть – В ознаменование 100-летия со дня рождения Владимира Ильича Ленина») byla udílena příslušníkům Rudé armády, námořnictva, jednotek ministerstva vnitra a příslušníkům jednotek Bezpečnostní rady Rady ministrů Sovětského svazu, kteří vynikli v boji a politickém výcviku, měli dobré výsledky při velení a úspěchy v organizaci bojové připravenosti během příprav na oslavu výročí.

Jubilejní medaile Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina.

Jubilejní medaile Na paměť 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina (: Юбилейная медаль В ознаменование 100-летия со дня рождения Владимира Ильича Ленина») byla udílena zahraničním vůdcům komunistických a dělnických hnutí a dalších zahraničních aktivistů.

Způsob nošení.

Medaile je nošena nalevo na hrudi. Pokud je nošena v přítomnosti dalších sovětských vyznamenání, nosí se nad ostatními sovětskými medailemi, ale pod "zlatou hvězdou" Hrdiny Sovětského svazu a/nebo "srpu a kladiva" Hrdiny socialistické práce Sovětského svazu. Pokud ani jedno ze zmíněných vyznamenání dotyčnému uděleno nebylo, nosí se Pamětní medaile 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina na jejich místě. Pokud se nosí pouze stuha, měla by následovat ihned po stužce Medaile Za vynikající práci. Pokud je medaile nošena s řády či medailemi Ruské federace, mají ruská vyznamenání přednost.  Každá medaile je udílena spolu s dekretem o udělení medaile. Toto potvrzení má podobu složené knížky o rozměru stran 8 × 11 cm, ve které je uvedeno jméno příjemce, údaje o příjemci a oficiální razítko a podpis.

Popis medaile.

Medaile o průměru 32 mm má kulatý tvar a je vyrobena z mosazi. Všechny verze medaile spolu sdílí základní vzhled. Na matném pozadí na přední straně je leštěný profil Vladimira Iljiče Lenina, pod kterým jsou data 1870–1972. Na zadní straně je nápis na čtyřech řádcích В ОЗНАМЕНОВАНИЕ 100-ЛЕТИЯ СО ДНЯ РОЖДЕНИЯ В. И. ЛЕНИНА. Nad nápisem je vyobrazení srpu a kladiva a pod nápisem je drobná pěticípá hvězda. U civilní varianty je nad srpem a kladivem při vnějším okraji medaile nápis v půlkruhu ЗА ДОБЛЕСТНЫЙ ТРУД a u vojenské verze nápis ЗА ВОИНСКУЮ ДОБЛЕСТЬ.  Medaile je připojena jednoduchým kroužkem ke kovové destičce o rozměrech 29 × 25 mm. Na destičce je stuha z hedvábného moaré široká 28 mm. Má podobu červené stuhy široké 24 mm lemované na obou stranách žlutými proužky o šířce 2 mm. Středem stuhy prochází dva žluté proužky široké 1 mm vzdálené od sebe 2 mm.

Medaile 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina (: Юбилейная медаль В ознаменование 100-летия со дня рождения Владимира Ильича Ленина») byla státní pamětní medaile Sovětského svazu. Založena byla roku 1969 a udílena občanům Sovětského svazu i cizím státním příslušníkům za znamenitost v civilní či vojenské službě socialistickému státu.

Die Jubiläumsmedaille „Für heldenmütige Arbeit (Für militärisches Heldentum) Zum Gedenken an den 100. Geburtstag Wladimir Iljitsch Lenins“ () war eine Auszeichnung der ehemaligen Sowjetunion, welche am 5. November 1969 anlässlich des 100. Geburtstages von Lenin in zwei Kategorien (militärisch und zivil) sowie einer Sonderausführung für internationale kommunistische Staatsangehörige der Arbeiterbewegung gestiftet wurde. Zu den deutschen geehrten Personen zählte der damalige Minister für Staatssicherheit der DDR Erich Mielke, der die Auszeichnung am 30. April 1970 erhielt, sowie Walter Ulbricht. Die Medaille wurde rund elf Millionen Mal verliehen (etwa neun Millionen zivile und zwei Millionen militärische Auszeichnungen).


Pozadí.

Předchozí domácí stánek Juventusu, Stadio Delle Alpi, byl postaven pro Mistrovství světa 1990. Dokončen byl téhož roku. Přesun klubu z bývalého domácího stadionu, Stadia Olimpica, na Stadio Delle Alpi byl kontroverzní. Delle Alpi byl postaven za vysoké náklady, byl relativně méně dostupný a byl zde špatný výhled publika kvůli atletické dráze. Navzdory skutečnosti, že Juventus byl nejvíce podporovaný tým v Itálii (nejvyšší televizní sledovanost, největší návštěvy na venkovní zápasy), byla návštěvnost Stadio Delle Alpi tristní. Průměrná návštěvnost činila třetinu z celkové kapacity 67 000 míst. Klub koupil stadion od místního zastupitelstva v roce 2003. Tímto krokem potěšil své věrné fanoušky.  Juventus nepopulární stadion opustil v roce 2006. Poté začal plánoval výstavbu více důvěrnějšího stánku s lepší atmosférou. Během tohoto období hráli své domácí zápasy na nově zrenovovaném Stadiu Olimpico. Olympijský stadion nebyl oblíbený zejména kvůli své nízké kapacitě.  V listopadu roku 2008 klub odhalil plány na výstavbu nového stadionu, jenž bude schopen pojmout 41 000 sedících diváků a bude stát na místě tehdejšího Stadia Delle Alpi. Nový stadion byl vystavěn za 100 milionů € a obsahoval moderní zařízení jako například luxusní boxy. Dokončení Juventus stadium udělal z Juventusu jediný klub Serie A, který si kdy postavil a posléze vlastnil svůj stadion. Později prezident klubu, Giovanni Cobolli Gigli, popsal nový stánek jako "zdroj velké hrdosti". Otevírací ceremoniál se odehrál 8. září 2011. Při této události se Juventus utkal v historické exhibici s Notts County. Zápas skončil výsledkem 1-1, když za domácí skóroval Luca Toni a v druhém poločase vyrovnali hosté zásluhou Lee Hughese. Tyto celky proti sobě odehrály ještě jednu exhibici v roce 2012, kdy Notts County pozvali na Meadow Lane Juventus při příležitosti oslavy 150 let od založení klubu.  Nejvyšší návštěva stadionu činila 40 944 diváků 13. dubna 2012 v zápase proti Atalantě. Juventus vyhrál 3-1.

Juventus Premium Club.

Na stadionu je 3600 luxusních sedadel a 64 sky boxů. Služby zahrnují vyhrazený vstup na stadion, luxusní křesla s osobními LCD televizory, výhradní restaurace, bary, společenské místnosti, lehké občerstvení v poločase a po zápase, vyhrazené parkoviště a vstup do muzea (od roku 2012).  Juventus Premium Club je firemní pohostinský projekt Juventusu, zaměřen na společnosti, které chtějí zabavit své klienty a partnery obědem nebo večeří před zápasem.  Kromě toho se v areálu stadionu nachází nákupní centrum o rozloze 34 000 m. Obchodní centrum je otevřeno každý den a je zde parkoviště pro 4000 vozidel. Nové muzeum věnované historii Juventusu se nachází v blízkosti stadionu.

Práva na jméno.

Juventus podepsal smlouvu se společností Sportfive Italia. To dalo společnosti "exkluzivní práva na pojmenování stadionu a dílčí propagační a sponzorská práva nového stadionu". Sportfive Italia má tím pádem právo na jméno stadionu a může prodávat vstupenky do VIP sekce a do sky boxů.

Služby.

Prohlídka stadionu.

Každý den se koná prohlídka stadionu s průvodcem, která trvá 70 minut. Návštěvníci nahlédnou do šaten, zázemí, muzea a na trávník. Prohlídky byly zahájeny v listopadu 2011 a úplně první prohlídkou provedl návštěvníky bývalý hráč Juventusu, a momentální člen představenstva, Pavel Nedvěd. Audio průvodci jsou k dispozici také pro zahraniční návštěvníky v angličtině, francouzštině, němčině a španělštině.

Obchodní centrum Area 12.

27. října bylo vedle stadionu otevřeno nákupní centrum Area 12. Nachází se v zde více než 60 obchodů, 2 bary, 3 restaurace a první hypermarket E.Leclerc-Conad, jenž obsahuje službu drive-through. To umožňuje zákazníkům nakupovat online a poté si pro předobjednané zboží pouze přijet. Nový Juventus store je se svými 550 metry čtverečními největší klubový obchod v zemi. Obchod byl navržen Giorgettem Giugiarou a architektem Albertem Rollou.  Nákupní centrum má 2000 parkovacích míst, z čehož je jich 800 pod střechou.

J Muzeum.

Juventus muzeum, zvané 'J Museum', bylo odhaleno 16. dubna 2012 prezidentem klubu Andreou Agnellim a předsedou muzea Paolem Gambertim. Otevřeno veřejnosti bylo následující den. Významným prvkem je zde rozsáhlé využití moderních technologií. To dodává návštěvníkům pestřejší zážitek při návštěvě muzea. Předsedou muzea je známý italský novinář Paolo Garimberti. Dříve pracoval jako novinář a korespondent pro "La Stampa", "La Repubblica" a CNN Itálie.  Muzeum bylo populární a stal se z něj bod zájmu pro návštěvníky stadionu. Jen čtyři měsíce po otevření přilákalo kolem 40 000 lidí.

Finále Evropské ligy 2013/14.

20. března 2012 UEFA potvrdila, že Juventus Stadium bude hostit finále Evropské ligy 2013/14.  UEFA to vysvětlila v prohlášení:

Juventus Stadium je fotbalový stadion ležící v italském Turíně. Byl otevřen v roce 2011. Má kapacitu pro 41 000 diváků a své domácí zápasy zde hraje prvoligový Juventus FC. Když bylo oznámeno, že Stadio Delle Alpi bude zbořen a nahrazen novým stadionem, stal se jeden z prvních velkých stadionů v Itálii vlastněným klubem, který na něm hraje. Tribuny se nachází pouze 7,5 m od hrací plochy. To je největší rozdíl oproti Delle Alpi. Vzdálenost mezi poslední řadou na tribuně a trávníkem činí 49 m.

Das Juventus Stadium (aufgrund eines Namenssponsorings seit Juli 2017 offiziell Allianz Stadium) ist ein Fußballstadion in der italienischen Stadt Turin. Der italienische Fußballrekordmeister Juventus Turin ist Eigentümer und trägt darin seine Heimspiele aus. Es bietet aktuell 41.507 Zuschauern Platz und wird von der UEFA in die Kategorie 4 eingeordnet.


Kvalifikace.

Mistrovství se mohli zúčastnit závodníci z členských zemí Mezinárodní bruslařské federace, kteří dosáhli minimální věkové hranice 15 let k 1. červenci 2011.  Na šampionát se mohli kvalifikovat pouze krasobruslaři, kteří překročili minimální hodnotu v technických elementech (technical elements score; TES) na mezinárodní soutěži v průběhu aktuální či předchozí sezóny. Minimální hranice technických elementů (TES) v jednotlivých disciplínách je uvedena v tabulce: Na dva či tři závodníky v konkrétní kategorii získala země nárok podle bodů, které vzešly z umístění na minulém mistrovství světa. Následující výpravy mohou nasadit dva či tři závodníky v příslušných kategoriích:

Program.

Nice, Francie (UTC+02:00):  V České republice mistrovství světa vysílal veřejnoprávní program ČT4. Přenosy komentoval Miroslav Langer.

Výsledky.

Muži.

Dvacet sedm závodníků nastoupilo do kvalifikace, z níž si dvanáct nejlepších zajistilo účast v krátkém programu. Titul obhájil Kanaďan Patrick Chan. Stal se tak prvním krasobruslařem, který vyhrál dvě mistrovství v řadě, od dvou triumfů Švýcara Stéphana Lambiela. Poprvé v historii byli na stupních vítězů dva Japonci.

Ženy.

Třicet tři krasobruslařek nastoupilo do kvalifikace. Dvanáct nejlepších si zajistilo postup do krátkého programu. Premiérový titul světové šampiónky získala Italka Carolina Kostnerová.  Úřadující vicemistryně Evropy Kiira Korpiová byla finskou výpravou odhlášena 16. března 2012 pro vleklé zranění nohy a kyčle.

Sportovní dvojice.

Jedenáct párů startovalo v kvalifikaci a pět nejlepších si zajistilo účast v krátkém programu.

Taneční páry.

Dvacet tři párů nastoupilo do kvalifikace a prvních deset z ní postoupilo do krátkého tance.

Mistrovství světa v krasobruslení 2012 se konalo ve francouzském Nice ve víceúčelové konferenční budově Palais des Congrès Acropolis, a to v období mezi 26. březnem až 1. dubnem 2012 ve čtyřech soutěžních kategoriích: muži, ženy, taneční páry a sportovní dvojice. Šampionát se uskutečnil tři měsíce po mistrovství Evropy. Českou republiku reprezentovali muži Michal Březina a Tomáš Verner, žena Eliška Březinová a taneční pár Gabriela Kubová – Dmitrij Kiseljov.

Die 102. Eiskunstlauf-Weltmeisterschaften fanden vom 26. März bis 1. April 2012 in der französischen Küstenstadt Nizza statt. Veranstaltungsort war das Palais des Congrès Acropolis.


Cesta.

Velké severní silnice začíná na silnici Parramatta Road, která dnes prochází Sydneyským předměstím Five Dock. Poté, co překročí řeku Parramatta v Abbotsfordu, v té době ještě loďkou, protkne Ryde a Dural předtím, než dosáhne řeky Hawkesbury u Wisemanova přívozu, 100 km na sever. Poté se proplétá izolovanými a často drsnými bušemi podél okraje národního parku Dharug a pokračuje přes Bucketty, dokud se nerozdvojí u Wollombi. Odtud pokračuje jedna větev do Warkworthu přes Broke a druhá vede do Cessnocku, Maitlandu a do Newcastlu.

Velká severní silnice dnes.

Velká severní cesta přežívá dodnes, ale různé části se zachovávají různými způsoby. Většina z nich je postavena z živice a betonu, a to buď jako příměstské ulice nebo venkovské silnice, zatímco zbývající části jsou zachovány v národních parcích a chráněny před motorovou dopravou.  Drobné důkazy o své minulosti, jako jsou mostní lávky nebo dokonce skalní řezby trestanců, dochované v metropolitní oblasti Sydney; Na rozdíl od velkých úseků zůstávají v původním stavu severně od řeky Hawkesbury.  Prvních několik kilometrů, od Five Dock až k řece Parramatta (v Abbotsfordu), prochází místní nákupní zónou a předměstskou oblastí. Historické jméno je pro tento úsek zachováno, jediný důvod, proč by někdo mohl dvakrát přemýšlet o tomto nevýrazném předměstí příměstské silnice. Cesta dále začíná na křižovatce Baulkham Hills s Windsor Road. Známá jako Stará severní silnice a turistický úsek 15, prochází kolem předměstí Castle Hill, Glenhaven, Dural, a pokračuje dále na sever jako dvouproudová cesta. Stará severní cesta končí u Wisemanova přívozu. V Bucketty je znovu přejmenována na Velkou severní silnici.

Ochrana.

V roce 1990 místní komunity Bucketty a Wollombi založily projekt "Convict Trail Project", jehož cílem bylo obnovit, udržovat a představovat silnici jako muzeum trestaneckého inženýrství. Původní úseky silnice, které jsou viditelné, poskytly cenný pohled na techniky dřívější výstavby silnic v kolonii Nového Jižního Walesu a jak byla dovážena a přizpůsobena anglická silniční technologie. Její údržbou jsou pověřováni vězni ze zařízení, které spravuje Nápravná služba Nového Jižního Walesu.

Velká severní silnice () je historická cesta, která byla postavena tak, aby spojovala rané Sydney, v kolonii Nového Jižního Walesu, nyní Austrálie, s úrodným údolím Hunter na severu. Postavena byla odsouzenými mezi lety 1825 a 1836. Probíjí se drsným terénem v délce 260 kilometrů.

Die Great North Road ist eine historische Straße im Bundesstaat New South Wales in Australien, die von Sträflingen der Sträflingskolonie Australien zwischen 1825 und 1836 erbaut wurde. Die 260 Kilometer lange Straße war die erste, die Sydney mit dem Hunter Valley verband. Ein Teil der "Old Great North Road" wurde in die Australian National Heritage List und ins UNESCO-Welterbe aufgenommen.


Akutní hypotenze.

Příznaky.

Náhlý pokles krevního tlaku způsobuje mžitky před očima, rozostřené vidění (příčinou nedostatečné prokrvení), točení hlavy, mdloby, celkovou nevolnost.

Příčiny.

Příčinou poklesu krevního tlaku může být tzv.synkopa (krátkodobá ztráta vědomí). Rozlišujeme několik typů synkop (například kardiovaskulární, neurologické a jiné), mdloba je často vyvolána nedostatkem kyslíku, příliš rychlým pohybem nebo podrážděním periferního bloudivého nervu. Další častou příčinou je šok, při němž organismus zkratově reaguje na náhlé a silné podněty z vnějšího či vnitřního prostředí. Podle aspektu jej vyvolávající rozdělujeme šok na traumatický, anafylaktický, septický a kardiogenní. Méně obvyklá je porucha mitochonriálních enzymů, kdy dochází ke zvýšené koncentraci oxidu dusnatého aktivaci cytokinů, poté je šokový stav a jej doprovázející hypotenze výsledkem nerovnováhy mezi oxidem dusnatým, superoxidem a jejich metabolity.

Chronická hypotenze.

Příznaky.

Chronická hypotenze se projevuje konstantně sníženými hodnotami krevného tlaku, celkovou únavou, spavostí, bolestmi hlavy, závratěmi, nedostatečným prokrvením končetin a sníženou funkcí potních žláz.

Příčiny.

Mluvíme-li o primární idiopatické hypotenzi, jednou z možných příčin může být poškození neuronu sympatického nervového systému – důsledkem je nedostatečná sekrece katecholaminů, které hrají velkou roli co se týče baroreflexu. Druhotně také útlum osy Renin-Angiotenzin-Aldosteron; pokud se projevuje jenom ortostatickou hypotenzí, mluvíme o idiopatické ortostatické hypotenzi.  Sekundární chronická hypotenze může být způsobena poškozením CNS (např. roztroušenou sklerózou, poškozením mozkového kmene atd. Dále pak může být choroba zapříčiněna poškozením PNS (nejrůznější typy neuropatie, syndom Guillen-Barré apod.), endokrinními vlivy a "pharmaky" (tzv. poléková hypotenze).  Základní vyšetření u hypotenze: anamnéza, klinické vyšetření, základní laboratorní vyšetření, TK a TF vleže, po posazení, po postavení, holterovské monitorování TK a TF, EKG, HUT-test, odpady katecholaminů v moči, další dle podezření.

Terapie.

U sekundární hypotenze odstranění základní příčiny, tedy léčba základního onemocnění a léčba symptomatická.  U primární hypotenze postiženým prospěje pravidelné cvičení (plavání), vyvarovat se náhlých změn polohy, zvýšení příjmu soli na cca 10 a více gramů na den, častější a menší porce, používání elastických punčoch, bandáže dolních končetin + farmakoterapie.

Pojem arteriální hypotenze označuje nízký tlak krve v tepnách, tedy pokud systolický tlak klesne pod 100 mmHg a diastolický tlak pod 65 mmHg.

Die arterielle Hypotonie (von „Schlagader“, „Pulsader“, „unter“ und „Spannung“), auch Hypotonie oder Hypotension, ist ein für die Aufrechterhaltung normaler Körperfunktionen zu niedriger Blutdruck und gemäß der ICD-10-Klassifizierung eine Krankheit des Kreislaufsystems.


Obsah románu.

Z pověření francouzské vlády má expedice poslance Barsaca prozkoumat úroveň života domorodců ve Francouzském Súdánu (dnešní Mali). Výprava je však jednoho dne přepadena a unesena do tajemného města "Blacklandu", vybudovaného uprostřed pouště Francouzské západní Afriky hrstkou banditů pod vedením pološíleného zločince Harryho Killera za pomoci geniálního vědce Marcela Camareta, jehož dětské důvěřivosti Killer zneužil pro své mocenské cíle.  Blackland bylo město vybavené úžasnými technickými vymoženostmi. Elektřina a telefon byly ve městě samozřejmostí, a vodovod fungoval dokonce i ve čtvrti černých otroků, na jejichž práci bylo město závislé. Otroci byli však bezohledně vykořisťováni až k smrti, a tak musili Killerovi pomahači velmi často podnikat letecké nájezdy do okolí, aby si opatřili nové. K tomu jim sloužil Camaretův vynález, letadlo umožňující uletět rychlostí 400 až 500 km/hod vzdálenost až 5 000 km bez přistání. K další zneužívané skupině ve městě patřili bílí dělníci a technici, pracující v továrně, kde se vyráběly Camaretovy vynálezy (pilotovaná i bezpilotní letadla, tzv. vosy, plynové bomby, vzdušná torpéda, vrhače vln, prostředky pro elektrickou ochranu města, stroje na umělý déšť, vrtače chodeb a přístroje na dálkové pozorování zvané kykloskopy). Ti netušili nic o zločinech Killera a jeho kumpánů. Uzavřeli s Killerem zdánlivě výhodnou smlouvu s nárokem na vysoký plat, případně i na zaopatření pro ženy a děti přímo v objektu továrny. Do Blacklandu se všichni dostali bez výjimky letecky z jednoho ostrova v Portugalské Guineji (dnešní Guinea-Bissau), který sloužil jako přestupní stanice. Ze služby se též dostávali letecky, avšak nikoliv domů, nýbrž do pouště, kde byli zavražděni.  Členům Barsacovy výpravy se však podařilo ve městě zorganizovat povstání a otevřít Camaretovi oči. Ten si uvědomil, že pracuje pro lupiče a vraha, a přidal se na stranu vzbouřenců. V bojích nakonec Killer i Camaret zahynuli a Blackland skončil v troskách. Po Camaretových vynálezech zůstaly jen kusé zprávy očitých svědků, kteří hrozné události přežili a dostali se šťastně do Timbuktu.

Podivuhodná dobrodružství výpravy Barsacovy "(1919, L'étonnante aventure de la mission Barsac)" je posledním románem z cyklu francouzského spisovatele Julese Verna "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Jde o dobrodružný vědeckofantastický příběh, na kterém Jules Verne začal pracovat na přelomu let 1903-1904 po názvem "Voyage d’études (Studijní cesta)". I podle Vernova záměru to měla být poslední kniha "Podivuhodných cest", ale nemoc mu již nedovolila, aby ji dokončil. Napsal pouze čtyři kapitoly, ty pak přepsal a celý román dokončil čtrnáct let po jeho smrti jeho syn Michel.

Das erstaunliche Abenteuer der Expedition Barsac (deutschsprachiger Titel auch "Die erstaunlichen Abenteuer der Expedition Barsac" oder "Das erstaunliche Abenteuer der Mission Barsac") ist ein Roman des französischen Autors Jules Verne. Jules Verne verfasste Notizen und ein 50-seitiges Manuskript, das aus fünf Kapiteln bestand. Das 5. Kapitel war nur etwa eineinhalb Seiten lang und endete etwa in der Mitte. Die von Jules Verne hinterlassenen Unterlagen wurden von Michel Verne stark überarbeitet und nach dessen Vorstellungen vervollständigt. Die französische Originalausgabe erschien 1919 unter dem Titel "L'étonnante aventure de la Mission Barsac" in dem Verlag Hachette in Paris. 1914 hatte Pierre-Jules Hetzel seinen Verlag an Hachette verkauft. Der englische Titel des Romans lautet "The Barsac Mission".


Popis.

Stálezelený, jehličnatý, pomalu rostoucí strom, dorůstající do výšky 40 m. Koruna pyramidální. Borka hnědočervená, odloupávající se po tenkých plátcích jako papír, podobně jako u břízy. Letorosty hnědé. Jehlice modrozelené, 1,5-2,5 cm dlouhé a 2 mm široké, hustě uspořádané, vztyčené, na koncích zakulacené či pichlavé. Šišky 5-8 cm dlouhé a 2,5-3,5 cm široké, zpočátku fialové, později černé, válcovité. Semena dozrávají v říjnu.

Příbuznost.

Jedle Abies squamata je příbuzná jedli "Abies delavayi".

Ekologie.

Strom rostoucí v nadmořských výškách 3000-4700 m, patří mezi stromy rostoucí v nejvyšších nadmořských výškách na světě. Klima je zde studené, poměrně suché, strom získává vodu ze stálého sněhu, kterého je na vrcholcích hor dostatek. Půdy jsou zde tvořeny šedohnědým podzolem či lithosolem, pH kolem 5, tj. kyselá půda. Strom snáší přistínění, nesnáší znečištění ovzduší. Mrazuvzdorný do minus 23 °C. Tvoří často lesy s dalšími stromy například s "Abies recurvata", "Abies fargesii" var. "faxoniana", "Picea likiangensis" var. "rubescens", "Picea asperata", "Picea linzhiensis", "Larix potaninii", "Tsuga forrestii", z listnatých stromů "Betula albosinensis".

Výskyt.

Čína - provincie Čching-chaj, provincie S'-čchuan, provincie Kan-su a Tibet. V Evropě a v Severní Americe vzácně pěstována pouze v botanických zahradách a arboretech, kde roste velmi pomalu.

Využití člověkem.

Dřevo stromu se používá ve stavebnictví a na nábytek, není ale příliš často komerčně využívané díky výskytu stromu vysoko v horách na nepřístupných místech.

Ohrožení.

I přes stabilní populaci je strom hodnocen jako zranitelný, neboť vzhledem k jeho velmi pomalému růstu nedochází při potenciálním kácení k dostatečně rychlé obnově jeho populace. V západní Číně je vyhlášen zákaz jeho kácení.

Jedle šupinatá ("Abies squamata") je jehličnatý strom z čeledi borovicovité, z rodu jedlí, původem z Číny a Tibetu, blízký příbuzný jedle Delavayovy ("Abies delavayi").

Die Schuppenrindige Tanne ("Abies squamata") ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Tannen ("Abies") in der Familie der Kieferngewächse (Pinaceae). Sie kommt endemisch in den Gebirgen West-Chinas vor.