Modely.

PlayStation Vita System PCH-1000 (Wifi).

Jedná se o model pouze s připojením k Wifi, bývá přibližně o 20% levnější než model umožňující 3G připojení, neobsahuje GPS (určení polohy je možné přes wifi připojení).

PlayStation Vita System PCH-1100 (3G).

Dražší verze, která má v sobě zabudován GPS modul a slot na SIM kartu. Neumí však využívat klasické volání a SMS, pouze přes sociální media jako je SKYPE, facebook, nebo Twitter. Uvedené aplikace jsou ke stažení na PS Store.

PlayStation Vita System PCH-2000 (Slim).

Jedná se o cenově dostupnější náhradu za předchozí modely. Má LCD displej místo OLED displaye, některá tlačítka mají nový design, byl přidán Micro USB konektor a 1 GB interní paměti. Baterie však vydrží až 6 hodin a konzole je o 15% lehčí než Wi-fi a 3G verze. Oproti nim se však jinak vůbec neliší.

PlayStation Vita TV.

Nejedná se o náhradu PS3, ale spíše o její levnější variantu. Nemůžeme však počítat s tím že PS Vita tituly budou na velké obrazovce vypadat tak dobře. Připojení bude pomocí HDMI portu, výkon bude stejný jako na PS Vita. Jedná se o krok SONY proti nynějším levným Android konzolím jako je OUYA.

PlayStation Vita System PCH-3000 (4G).

Má se jednat o nástupce modelu 1104 (3G), podle uniklých informací ze Sony by měl obsahovat HDMI a USB porty, slot na SIM kartu podporující připojení 4G technologie LTE a vylepšený firmware s lepší strukturou složek a ikon na ploše. Ale po představení PS Vita PCH-2004 je otázkou, zda vůbec tento model v dohledné době vznikne; již od začátku se totiž jednalo pouze o jednotlivé spekulace nebo uniklé informace ze Sony.

PlayStation Network.

Systém PS Vita podporuje služby sítě PlayStation Network, například přátele, zápasy, hodnocení, a trofeje, které jsou přidávány k vašemu celkovému počtu získanému na konzoli PlayStation 3. Jsou připravovány další služby sloužící ke sledování výsledků ostatních hráčů, nebo také funkce pro vyhledávání polohy. Díky ní rychle zjistíte, co právě hrají uživatelé systému PS Vita ve vašem okolí, nebo jakou hru nedávno ukončili. Systém PS Vita lze také kombinovat s konzolí PlayStation 3 a hrát v režimu více hráčů, každý na jiném zařízení.

PlayStation Vita karta.

Playstation Vita karta (vlevo) a paměťová karta (vpravo). Software pro Playstation Vita je distribuován na patentované paměťové kartě typu flash nazývanou "Playstation Vita karta" namísto Univerzálních Media Disků (UMDs), používaných na Playstation Portable. Velikostí a tvarem je velmi podobná SD kartě. Některé aplikace a hry vyžadují vloženou Playstation Vita paměťovou kartu. Pět až 10 % místa na hrací kartě je rezervováno pro ukládání herních dat a patchů.

PlayStation Vita paměťová karta.

PS Vita není kompatibilní se standardními paměťovými moduly jako jsou SD karty a místo toho ukládá data na dražší PS Vita paměťové karty, které jsou dostupné ve velikostech od 4 GB do 32 GB.

Uživatelské prostředí.

Na rozdíl od PSX DVR, PSP a Playstationu 3 nepoužívá PS Vita rozhraní XrossMediaBar. Místo toho obsahuje namluvené uživatelské prostředí LiveArea, které zahrnuje dotykové ovládání a rozličné prvky sociálních sítí přes Playstation Network. V době vydání PS Vita webový prohlížeč nepodporoval Adobe Flash, ačkoli obsahoval HTML5, cookies i JavaScript. Sony také do PS Vita oficiálně vložili Recovery Menu. Díky nové vlastnosti Live area jsou nejnovější herní informace, jako například stahovatelný obsah, dostupné na LiveArea. Jako dodatek lze také zhlédnout „Aktivity“ ostatních uživatelů, kteří hrají stejnou hru.

Hry.

Většina her je distribuována skrz PS Vita kartu a je prodávána v kamenných obchodech, zatímco některé hry, jako třeba Tales from Space: Mutant Blobs Attack, Super Stardust Delta nebo Escape Plan, jsou distribuovány online a mohou být zakoupeny pouze v PlayStation Store. PS Vita není zpětně kompatibilní s Playstation 2 a Playstation 3 hrami. Kvůli absenci UMD mechaniky není ani zpětně kompatibilní s PSP hrami na UMD, ale nabízí kompatibilitu s PSP hrami staženými z PS Store. Díky poslednímu patchi je PS Vita zpětně kompatibilní i s hrami z Playstation 1.

Doplňkové prvky.

Po vzoru chytrých telefonů je i kapesní PlayStation vybaven dvěma vestavěnými fotoaparáty - na přední a zadní straně. Díky přednímu fotoaparátu jsou podporovány videohovory, které lze provádět například v aplikaci Skype, kterou lze najít na PS Store. Vita je nabízena ve dvou verzích. Jedna disponuje pouze WiFi rozhraním, druhá je navíc ještě vybavena slotem na SIM karty,ale nemůže sloužit jako mobilní telefon, funguje pouze na 3G(internet). Jdou vidět zprávy, bohužel je nejde odesílat.

Technické specifikace.

PS Vita má standardní Wi-Fi modul podporující 802.11 b/g/n, novinkou bude Bluetooth 2.1 a hlavně možnost pořízení verze s GPS a 3G modulem pro mobilní hraní. A právě mobilní připojení bude hrát velkou roli, jelikož Sony oznámila spolupráci s AT&T (mobilních širokopásmová síť v USA).  U PS Vita již nebudou tradiční UMD disky, ale speciální karty NVG Cards. Karty budou ve velikostech 4, 8, 16 a 32 GB. Na kartu se hrou se budou ukládat i herní pozice. Sony plánuje většinu her pro PSP vydat i pro PS Vita.

PlayStation Vita (také označovaná PS Vita nebo jednoduše Vita) je kapesní konzole firmy Sony, nástupce konzole PlayStation Portable. V prodeji je standardní verze a verze s 3G modulem. Kromě navýšení výkonu se PS Vita zaměřila i na mobilní hraní. Základem této přenosné konzole je výkonný čtyřjádrový procesor spolu s moderním grafickým čipem a dotykovou OLED obrazovkou (více v technických specifikacích pro PS Vita System PCH-1000/1100). Další zajímavostí je bezesporu dotykový panel na zadní straně, a dvojice obsažených videokamer, jedna se nachází vpředu a druhá vzadu. Dále obsahuje trojici snímačů pohybu, gyroskop, akcelerometr a elektronický kompas.

Die PlayStation Vita (offizielle Abkürzung: PS Vita) ist die zweite Handheld-Konsole der PlayStation-Marke von Sony Computer Entertainment Inc. (seit April 2016: Sony Interactive Entertainment LLC) und Nachfolger der PlayStation Portable. Die Konsole wurde am 27. Januar 2011 im Rahmen einer Presseveranstaltung angekündigt und erschien in Japan am 17. Dezember 2011 und in Europa und Nordamerika am 22. Februar 2012. Im März 2019 gab Sony schließlich bekannt, die Auslieferung und Produktion der PS Vita einzustellen und keinen Nachfolger veröffentlichen zu wollen. Bis zum Produktionsstopp im November 2019 konnten insgesamt 16,21 Millionen Vita-Einheiten abgesetzt werden, deutlich weniger als ihr Vorgängermodell und die Konkurrenzplattform des Mitbewerbers Nintendo.


Big data a datové sklady.

Velké objemy dat jsou nyní (2013) obvykle ukládány v datových skladech. Do datových skladů jsou ukládány z různých zdrojů a existujících informačních systémů pomocí procedur ETL. Většinou jde již o data ve strukturované podobě. Data jsou do datového skladu přenášena v předem daných cyklech a následně je nad nimi provedena analýza již připravenými algoritmy. Dalším běžným způsobem je provádění dalších analýz a výpočtů na vyžádání. Obvykle se v datových skladech pracuje s daty o objemu terabytů.  Na rozdíl od toho se v big datech hovoří o objemech dat v petabytech. Petabyte je 1 000 000 000 000 000 bytů, tedy 10 bytů. Jde tedy o objemy o tři řády větší. Problematikou zpracování velkých objemů dat zabývají například i VLDB a XLDB. Kategorie big data nelze zjednodušit na prosté zvětšení nároků na zpracování většího objemu dat. Jde i o jejich další charakteristiky. V literatuře je používán pojem "3V" z počátečních písmen anglických slov volume, velocity a variety charakterizujících big data. Některé zdroje přidávají i čtvrté "V" pro veracity.

Nástroje pro big data.

Známým nástrojem pro zpracování big dat je Hadoop. Nejde ale o nástroj řešící problematiku big dat úplně. Jde jen o jeden z nástrojů pro big data a navíc jde o opensourceový software, což může být pro některé zákazníky problematické. Proto více IT firem, které dodávají nástroje a řešení pro big data používá sice Hadoop, ale jen jako základ pro některý z jimi dodávaných nástrojů pro zpracování big dat.

Velká data (, česky někdy veledata) jsou podle jedné z možných definic soubory dat, jejichž velikost je mimo schopnosti zachycovat, spravovat a zpracovávat data běžně používanými softwarovými prostředky v rozumném čase. Často bývá v textech na dané téma používáno i v češtině přímo "big data" jako pojem označující technickou kategorii, tedy bez překladu.

Der aus dem englischen Sprachraum stammende Begriff Big Data [] (von ‚groß‘ und ‚Daten‘, deutsch auch Massendaten) bezeichnet Datenmengen, welche beispielsweise zu groß, zu komplex, zu schnelllebig oder zu schwach strukturiert sind, um sie mit manuellen und herkömmlichen Methoden der Datenverarbeitung auszuwerten.


Metody k získávání dat pro DMT.

Data pro generování digitálních modelů terénu lze získat pomocí různých metod. Metody lze rozdělit dle způsobu sběru dat do dvou kategorií:  Při volbě vhodné metody pro zpracování dané oblasti je nutno zohlednit kritéria jednotlivých metod: velikost území, požadovaná polohová a výšková přesnost, požadovaná maximální hustota bodů, čas a cena. Každá z metod má své pro a proti. Kontaktní jsou přesná, ale je časově náročné získat model rozsáhlého území. Bezkontaktní metody jsou rychlejší, ale nejsou tak přesné.

Typy DMT.

Vstupní data, většinou vrstevnice nebo výškové body, tvoří tzv. nekompletní reprezentaci povrchu. Vrstevnice mají určitý interval (nejčastěji 5 m) a výškové body určitou hustotu, která závisí na sběru dat. K dosažení „plynulého“ povrchu se musí provést interpolaci těchto dat a podle požadovaného výstupu se volí nejčastěji mezi rastrem nebo Triangulated Irregular Network (TIN).

TIN.

TIN (nepravidelná trojúhelníková síť) je DMT tvořený pomocí nepravidelných trojúhelníků, proto poskytují plně definovaný a spojitý model terénu. Vzniká tak, že dochází k triangulaci vstupních bodů. Podmínkou je, aby triangulace vytvářela co možná nejvíce rovnostranné trojúhelníky. Hlavní výhodou je variabilita s ohledem na vstupní data. Oblasti s velkou výškovou variabilitou jsou pokryté velkým počtem bodů, a proto může vznikat velké množství trojúhelníků. Naopak při rovinném terénu s nízkou hustotou vznikají velké trojúhelníky. V datovém modelu TIN nesou body údaje o nadmořské výšce. Každý trojúhelník pak obsahuje informaci, které hrany jej ohraničují, a každá hrana obsahuje informaci, které body ji definují. Problémem při triangulaci je tvorba tzv. rovinných trojúhelníků, ty se vytvářejí zejména na vrcholech kopců, a schodů, které se tvoří v okolí hřbetnic a údolnic. Dochází k tomu, jelikož algoritmus vybírá body se stejnou nadmořskou výškou. Takové trojúhelníky nemají žádný sklon a nejsou orientované na žádnou světovou stranu. Tyto chyby se dají odstranit přidáním výškových bodů.

Rastr.

Hlavním prvkem je buňka, které jsou organizovány do formy mozaiky a obsahují hodnoty, které reprezentují daný jev. V praxi lze narazit na několik tvarů buněk (čtyřúhelníkovou, trojúhelníkovou a šestiúhelníkovou), nejčastěji se lze ale setkat s čtyřúhelníkovou. Důležitým prvkem je definované rozlišení, které udává, jak velkou plochu buňky zastupují. Rastrem lze vyjádřit spojitý jev, a to buď povrch v digitálním modelu terénu nebo také mapu znečištění ovzduší, srážky, teplotu apod.

Datové sady DMT.

Nejčastěji se lze setkat s daty ve formě vrstevnic, případě výškových kót. Datové zdroje, které kompletně pokrývají území ČR, jsou poskytovaná Českým úřadem zeměměřickým a katastrálním (ČÚZK) – Základní báze geografických dat (ZABAGED®), Digitální model reliéfu 4. A 5. generace, Digitální model povrchu 1. generace, nebo také Vojenským geografickým a hydrometeorologickým úřadem v Dobrušce – DMÚ 25. Zdarma jsou také rastrová data z mezinárodního programu SRTM (Shuttle Radar Topography Mission), který byl součástí mise raketoplánu Endeavour.

SRTM data.

Součástí mise Endeavour v roce 2000 byl i mezinárodní projekt "The Shuttle Radar Mission", který zaštiťovaly National Geospatial-Intelligence Agency (NGA) a The National Aeronautics and Space Administration (NASA). Účelem tohoto projektu bylo výškové zmapování povrchu Země. Během této mise bylo nasnímáno 80 % povrchu souše. SRTM využívá metody radarové interferometrie. Přesnost modelu je 16 metrů při určení polohy a 20 při určení výšek. SRTM data jsou hlavním zdrojem pro tvorbu digitálního modelu terénu.

Digitální model terénu (DMT) je digitální popis a prezentace reálného povrchu jako 2D nebo 3D model, který se skládá z reálných naměřených dat a interpolačních metod, které dopočítávají pravděpodobná data pro místa, kde data chybí. Uvnitř modelovaného území je možno v libovolných bodech odvodit nadmořské výšky. Digitální model reliéfu má význam pro velkou škálu vědeckých i komerčních aplikací. Aktuální informace o zemské topografii je využíváno v mnoha geovědních oborech jako například geologie, glaciologie, hydrologie atd.

Es gibt in der wissenschaftlichen Literatur keine allgemeingültige Definition der Begriffe digitales Höhenmodell (DHM) und digitales Geländemodell (DGM). International gebräuchlich ist auch digitales Terrainmodell (DTM).


Areál rozšíření.

Jeho domovem je Panama a Kostarika. Upřednostňuje lesy na svazích a také využívá starší sekundární lesy, lesní hrany a přilehlé pastviny. Převážně žije ve středních a dolních oblastech stromu, ale jen velmi zřídka přichází na zem. Během období rozmnožování se obvykle pozoruje v párech, mimo období rozmnožování, v malých skupinách asi pěti jedinců. Jako místo odpočinku občas využívá staré opuštěné hnízda a dutiny jiných ptáků.

Popis.

Vousák zejkozobý má průměrnou hmotnost asi 67 gramů. Samci mají délku křídla 8,3 až 9,7 cm. Délka ocasu je 5,7 až 6,8 cm. Zobák má délku mezi 1,7 a 2,1 cm. Samice mají podobné rozměry těla.  Samci jsou černě zbarveni kolem zobáku. Jinak jsou na čele, na hlavě a na tvářích hnědaví olivoví. Ve středu krku mají podlouhlé úzké, lesklé černé peří. Horní část těla je jinak tmavě olivová. Křídla jsou na horní straně hnědé olivová, na spodní straně jsou slabě nažloutlá. Krk a hrudník jsou nažloutlé až olivově hnědé. Boky těla jsou světle šedé, stehna jsou olivová. Ocas a spodek břicha jsou nažloutlé bílé. Velmi silný zobák je špičatý. Barva zobáku je stříbřitě šedá až modrozelená. Oči jsou červené až červenohnědé. Samice jsou podobné samcům, ale postrádají černou čepičku na krku. Mladí ptáci jsou zbarvení matněji.

Potrava.

Potrava se skládá hlavně z ovoce a bobulí. Bobule příležitostně žvýká pomalu a spolkne pouze šťávu a vymačkanou dužninu odhodí. Živí se nektarem, lístečky a během hnízdní sezony i hmyzem.

Hnízdění.

Hnízdí v dutinách stromů. Párování začíná v únoru a březnu. V této době dochází v malých skupinách k stále agresivnějším střetům. Pár vytesává hnízdní dutinu v mrtvém dřevě ve výškách od 3,5 do 18 metrů nad zemí. Obě pohlaví se stejně podílejí na stavbě dutiny. Vchod do dutiny má průměr asi 4,8 centimetrů, úzký vchod vede vodorovně až do 7,6 cm v mrtvém dřevě a teprve potom se rozšiřuje. Jakmile je hnízdo dokončeno, pár přespává v dutině.  Vejce samice klade krátce po dokončení hnízdní dutiny. Snůška se skládá ze čtyř až pěti vajec. Ty mají bílou lesklou skořápku. Na vejcích sedí oba rodiče po dobu asi 14 až 15 dní. Nově vylíhnutá mláďata jsou zpočátku nahá a slepá. Rodiče je na začátku krmí hmyzem. Po prvním týdnu života dominuje ovoce ve stravě.

Vousák zejkozobý ("Semnornis frantzii") je druh ptáka z čeledi Semnornithidae. České druhové jméno dostal podle svého krátkého zobáku s klínovitým zakončením podobně jako zejozob africký. Je jediným vousákovitým ptákem, u kterého se vyvinul tento krátký tvar zobáku.

Der Azteken-Bartvogel, auch Azteken-Knackbärtling oder Zinkenschnabel genannt, ist eine Vogelart aus der Familie der Tukan-Bartvögel, zu der nur eine weitere Art, nämlich der Tukan-Bartvogel gehört. Beide sind näher mit den Tukanen verwandt als mit den Amerikanischen Bartvögeln. Sie werden daher in eine eigene Familie gestellt. Für den Azteken-Bartvogel werden keine Unterarten unterschieden. Die IUCN stuft die Art als nicht gefährdet ("least concern") ein. Das Artepitheton "frantzii" ehrt den deutschen Forschungsreisenden Alexander von Frantzius.


Období, které předcházelo arabskému jaru.

Po porážce v první světové válce se rozpadla Osmanská říše a oblast byla rozdělena mezi Velkou Británii a Francii podle plánu, který už v roce 1916 předložil pracovník britského ministerstva zahraničí Mark Sykes v tajném jednání s Francoisem Georgesem-Picotem, francouzským generálním konzulem v Bejrútu, jak blízký východ rozdělit, aniž by se obě země vzdaly koloniálního dohledu. Vítězné koloniální mocnosti vymezily v arabsko-islámském světě hranice nových států tak, aby sloužily jejich strategickým zájmům, a vytvořili tak Sýrii a Irák, Palestinu a Jordánsko. Tato území byla svěřena pod dohledem Společnosti národů Francii, Velké Británii, Belgii, Jihoafrické republice, Austrálii, Novému Zélandu a Japonsku.  Hranice byly vytyčeny svévolně a přiřadily lidem určitou státní příslušnost, která se však nekryla s tradičními etnickými a náboženskými oblastmi. Ne vždy to probíhalo se souhlasem obyvatelstva. Lidé byli včleněni do centralizovaného státu, který si přisvojil veškeré pravomoci. Noví vládci převzali od koloniálních mocností také západní metody a instituce. Byl posílen dohled nad občany, moderní technika umožnila celonárodní kontrolu a modernizace policejního státu udusila opoziční hlasy. Politické instituce, které tyto státy převzaly /ústava, volby do parlamentu, soudní orgány/ zůstaly pouhou dekorací. Volby však nikdy nebyly svobodné, soutěž stran se nekonala a pojem "národ" se omezil pouze na mobilizaci lidu pro silného vůdce. Obyvatelstvo nedostalo nikdy příležitost, aby se podílelo na chodu státu. Občanské nepokoje v roce 2011 byly vzpourou proti tomuto uspořádání světa a byly příčinou jeho rozpadu.  Konkrétní motivy pro začátek protestů, které začaly v roce 2010, byly v různých zemích různé, spojuje je hlavně boj proti chudobě, nezaměstnanosti a špatným životním podmínkám a s tím související odpor vůči dlouhodobě vládnoucím a často autoritářským a zkorumpovaným režimům.

Počátek.

První protesty začaly v prosinci 2010 v Tunisku a iniciovala je sebevražda šestadvacetiletého prodavače Muhammada Buazízího, který se 17. prosince upálil před úřadem vlády na protest proti špatným životním podmínkám a nezaměstnanosti. Jeho smrt způsobila rozsáhlé celonárodní protesty, na konci kterých 14. ledna 2011 skončila třiadvacetiletá autoritářská vláda prezidenta Zína Abidína bin Alího, který abdikoval a opustil zemi. Rozsáhlé demonstrace a protesty se v následujících týdnech rozhořely ve většině arabských zemí, hlavně v Egyptě, Alžírsku, Jemenu, Jordánsku, Bahrajnu, Sýrii a v Libyi. Průběh a výsledky nepokojů byly v jednotlivých zemích různé, v mnoha zemích se snažily vládnoucí režimy tyto protesty potlačit silou, což většinou vedlo ke zostření napětí a v Libyi a Sýrii pak dokonce k občanské válce. V Egyptě skončila po téměř 30 letech vláda prezidenta Husního Mubáraka, v Sýrii a Jemenu probíhají rozsáhlá vojenská povstání. V mnohých zemích probíhají protesty a nepokoje dodnes a jejich výsledek je nejasný.

Události v jednotlivých státech v roce 2011.

K méně rozsáhlým protestům či nepokojům došlo také v Kuvajtu, Libanonu, Mauritánii, Kataru, Súdánu, Iráku, Íránu, Spojených arabských emirátech a v Západní Sahaře.

Situace v jednotlivých státech po pěti letech.

V roce 2011 svět s nadějí vzhlížel k arabskému jaru, které vzbudilo očekávání, že se v arabském světě brzy vše napraví. O pár let později se ho zmocnilo zděšení. Dopředu se tlačí noví aktéři, státy se rozpadají a staré elity se vzpírají jakékoliv změně. V arabském světě se náboženství proplétá s politikou, politika vylučuje četné skupiny obyvatel na správě věcí veřejných a tak připravuje půdu pro odštěpování různých frakcí a zneužívání moci ke vzniku nestátních uskupení, která se ukazují jako nebezpeční aktéři. Z euforie a optimistického ducha roku 2011 nezůstalo nic. Konflikty v arabském světě vedou k rozpadu státnosti. Státní zřízení, která nemohla splnit očekávání, ke kterému se obyvatelstvo upínalo v roce 2011, se rozpadají. Objevují se nestátní aktéři, kteří těží z války; daří se válečným magnátům a šéfům band jako je tomu v Jemenu, ale i v Sýrii. Lokální milice mnohde zajišťuje bezpečnost, jako třeba v Libyi.  Ve velkých částech Sýrie a Iráku zaujal místo zdiskreditovaných státních institucí nábožensky legitimovaný řád Islámského státu. Tyto země se štěpí podle náboženských a v případě Kurdů i etnických hranic. Každá skupina zasahuje teritoriálně také do sousední země. V Sýrii dosud trvá občanská válka, stejně jako trvá občanská válka v Iráku po předčasném odchodu amerických vojsk ze země v roce 2011. Pár let po zásahu armády Spojených států a jejich spojenců v Libyi se stejně jako v Sýrii ukazuje, že tyto země nelze udržet v hranicích dosavadního státního útvaru uměle vytvořeného koloniálními mocnostmi. Na Arabském poloostrově zajišťují soudržnost tradiční kmeny a tak se obyvatelstvo může s novými státy také identifikovat. Západ se však změnám dosavadních státních hranic brání.  Staré pořádky jsou v Sýrii a Iráku zničeny a konflikt se šíří do Libanonu. Libanon je zemí, která je Islámským státem nejvíc v ohrožení. V Libyi se režim rozpadá. Čím déle válka trvá, tím více se etablují lokální vládci. Žijí z válečného hospodářství a o mírové uspořádání nemají zájem. V Egyptě se s pučem v červenci 2013 vrátily staré elity i starý policejní stát. Demokratický režim pohořel, protože nebyl v zájmu staronové elity. Ústřední vládě se vymkla kontrola nad zemí v Jemenu. V Bahrajnu dochází k nepokojům proto, že ši ́tská většina nenachází u sunnitského krále ani spravedlivé jednání, ani dobré vládnutí. V Maroku panuje osvícená monarchie. Saúdská Arábie, na rozdíl od Jemenu, patří mezi šest monarchií Rady pro spolupráci arabských států v zálivu, kterým nehrozí žádné odstředivé síly. Autokratickým arabským režimům vyhovuje destabilizace regionu, která souvisí s válkou proti Islámskému státu, protože čím dál víc slábne tlak na provedení reforem, které demonstranti požadovali v roce 2011, a ony teď mají volnou ruku při zvyšování represe uvnitř svých zemí. Tunisko je jedinou arabskou zemí, která úspěšně zvládla přechod na funkční liberální demokracii. Malé vojsko nemělo zájem na politické moci. Starý státní aparát byl odstraněn při nepokojích v roce 2011 a oba tábory, sekularisté a islamisté nemohou žít jeden bez druhého. Jordánsko prozatím zůstává zvratů ušetřeno. Potýká se však s přílivem uprchlíků především ze Sýrie, s pašováním zbraní a vojenského materiálu a je rovněž ohroženo teroristickými útoky a jinými radikálními tendencemi, vyvolanými aktivitou islamistů.

Jako arabské jaro ( الثورات العربية) je označována vlna protestů, nepokojů, povstání a revolucí, které probíhaly či probíhají ve většině arabských států od konce roku 2010 až do současnosti.

Als Arabischer Frühling () oder auch Arabellion wird eine im Dezember 2010 beginnende Serie von Protesten, Aufständen und Revolutionen in der Arabischen Welt bezeichnet. Diese richten sich, beginnend mit der Revolution in Tunesien, in etlichen Staaten im Nahen Osten (Maschrek/Arabische Halbinsel) und in Nordafrika (Maghreb und Ägypten) gegen die dort autoritär herrschenden Regime und die politischen und sozialen Strukturen dieser Länder. Ursprünglich war der Begriff positiv besetzt und man erhoffte sich Verbesserung in Hinblick auf die Menschenrechtslage in den betroffenen Ländern; mittlerweile hat sich dieses Bild ins Gegenteil verkehrt.


Nezkušený magnát.

Když Jan IV. z Pernštejna zemřel, bylo Jaroslavovi necelých dvacet let. Padla na něj odpovědnost za rozsáhlý majetek a také za dva mladší bratry Vratislava a Vojtěcha a sestru Kateřinu. Se správou majetku a řízením hospodářství neměl žádné zkušenosti a v rodině se ani neměl s kým poradit. Hledal proto pomoc v prostředí habsburské aristokracie na panovnickém dvoře, které mu bylo již dříve blízké. V osobě českého krále a později římského císaře Ferdinanda I. Habsburského spatřoval svého velkého příznivce a ochránce. Udržování vztahů k panovnickému dvoru však bylo velmi nákladné a také se pobytem ve Vídni a dlouhými cestami po Evropě odcizoval českému prostředí. Rovněž oba mladší bratři vedli nákladný život.

Dělení majetku a problémy.

Při pozdějším dělení majetku si nejmladší z bratrů Vojtěch vybral svou třetinu na Moravě s centrem v Prostějově, Vratislav moravské statky s centrem v Židlochovicích a Jaroslav převzal česká panství, z nich největší byly Pardubice a Potštejn. Kvůli zaneprázdnění povinnostmi u panovnického dvora Jaroslav pověřil roku 1550 správou panství Petra Hamzu ze Zábědovic ve funkci regenta. Přestože to byl zkušený finančník a úředník, stále rostoucí dluhy panství se mu nedařilo splácet a majetek musel být postupně rozprodáván, často pod cenou, anebo propadal ve prospěch věřitelů. Jaroslav byl nucen v roce 1556 prodat i Potštejn. Výnos pardubického panství byl rozdělován mezi věřitele, ale nestačil krýt ani úroky.

Nešťastný konec.

Jaroslav před dluhy nakonec uprchl do Itálie, kde v roce 1569 zemřel. Zbyly po něm jen dluhy a velmi špatná pověst zhýralce. Prestiž Pernštejnů pak zachránil panovník, který rozhodl převzít panství v hodnotě 400.000 kop míšenských grošů královskou komorou a zavázat se k úhradě Jaroslavových dluhů. Tak neblaze skončilo téměř sedmdesátileté zlaté období panství Pernštejnů v Pardubicích.

Jaroslav z Pernštejna (14. listopadu 1528 – 27. července 1569) byl nejstarší ze tří synů Jana IV. z Pernštejna a poslední držitel rozsáhlého pernštejnského majetku v Čechách.

Jaroslav von Pernstein (auch "Jaroslaw von Pernstein"; tschechisch "Jaroslav z Pernštejna"; * 14. November 1528 in Mährisch Kromau; † 27. Juli 1560 in Italien) war Kämmerer des Statthalters von Böhmen, Erzherzogs Ferdinand II. und ab 1556 Oberststallmeister des Königs Ferdinand I.


Konceptuální model OAIS.

Digitální repozitář by měl být vystaven podle modelu OAIS. Model OAIS byl přijat za normu (ISO 14721:2003).  OAIS v podstatě velmi obecně popisuje entity a procesy, které by měl repozitář zahrnovat a dělat, s tím, že určité části tohoto rámce mohou ve skutečném repozitáři chybět. Repozitář odpovídající OAIS pracuje s několika typy informačních balíčků. Ty mohou obsahovat informace o obsahu a samozřejmě k nim informace podpůrné, tj. konkrétní metadata, která jsou pro určitý balíček potřebná. Metadata všech tří balíčků se od sebe samozřejmě liší a je v podstatě na instituci, jak si jejich podobu nebo granularitu nadefinuje. Tyto informační balíčky mají konkrétní úkoly v rámci úložiště a jsou definovány modelem OAIS. Jsou to tzv. SIP (Submission Information Package), AIP (Archival Information Package) a DIP (Dissemination Information Package).  Většina organizací, které se otázkou dlouhodobého uchovávání digitálních dokumentů seriózně zabývají, tento model více či méně implementuje. Všechny dostupné softwarové systémy pro správu úložišť ho také podporují, ať již jde o SW komerční (Tessella SDB, Rosetta) nebo Open source (DSpace, EPrints, Fedora aj.)

Audit a sebehodnocení.

Každý digitální repozitář usiluje o důvěryhodnost. Audit a certifikace poskytují repozitářům základ k jejímu budování. V zásadě existují dva přístupy k auditu:  Digitální repozitář a digitální spisovna nejsou systémy pro správu dokumentů, ale pro jejich důvěryhodné uchování, tedy DPS systémy.

Používané technologie.

Technologie – object managment systems, software a hardware používaný k provozu repozitářů.

Česká praxe.

V praxi jsou digitální repozitáře rozšířené v oblasti vysokých škol, výzkumných institucí, knihoven a archivů.

Podrobnější popis.

The Center for Research Libraries (CRL) definuje digitální repozitář následovně:

Pojem digitální repozitář (někdy také úložiště) se používá pro několik různých vzájemně se překrývajících systémů a organizací, které slouží dlouhodobé ochraně digitálních dokumentů:

Unter einem digitalen Archiv (auch Datenarchiv) versteht man in der Regel ein Informationssystem, dessen Ziel es ist, unterschiedliche digitale Ressourcen aufzubewahren und einer definierten Gruppe von Benutzern zur Verfügung zu stellen.


Definice.

Fundované jádro lze definovat transfinitní rekurzí iterováním operace potence z prázdné množiny takto:  Nejprve definujeme posloupnost množin formula_1 pro formula_2 (On je třída všech ordinálních čísel).  Fundované jádro (WF) pak definujeme formula_7.

Vlastnosti.

Třída WF má mnoho důležitých vlastností.

Uzavřenost WF.

Třída WF je uzavřená na všechny definovatelné množinové operace a v důsledku tedy obsahuje i všechny definovatelné množinové konstanty (nulární operace), mezi něž patří speciálně všechny základní číselné obory. Dokonce množiny formula_8 všech po řadě přirozených, celých, racionálních, reálných a komplexních čísel jsou prvky již množiny formula_9 z definice WF.

WF jako model ZF.

Třída WF je vnitřním modelem ZF v ZF_ (tj. ve WF platí všechny (do WF relativizované) axiomy ZF, včetně axiomu fundovanosti).

Vztah WF a ∈.

Třída WF je největší (vzhledem k inkluzi) tranzitivní třída, na níž je relace formula_10 fundovaná.

Mostowského věta o kolapsu.

Mostovského věta o kolapsu říká, že ve WF lze pomocí ∈ simulovat všechny myslitelné binární relační struktury „příjemných“ vlastností. Zní takto:  "Pro každou úzkou extenzionální (na A) a fundovanou (na A) relaci R na třídě A existuje jednoznačně určená tranzitivní podtřída T třídy WF taková, že struktury <R,A> a <∈,T> jsou izomorfní."

Vztah ke třídě konstruovatelných množin.

V ZF_ je dokazatelné formula_11, kde formula_12 je třída všech konstruovatelných množin a formula_13 je univerzální třída.

WF a axiom fundovanosti.

Axiom fundovanosti platí ve WF (tj. platí zde jeho relativizace do WF). Axiom fundovanosti je dokonce ekvivalentní s tvrzením, že každá množina leží ve WF (tj. formula_14).

Fundované jádro (ozn. WF) je matematický pojem z oblasti teorie množin. V axiomatizaci ZF_ (Zermelo-Fraenkelovy teorie množin bez axiomu fundovanosti) vymezuje třídu množin, která je vnitřním modelem ZF v ZF_.

Die Von-Neumann-Hierarchie oder kumulative Hierarchie ist ein Begriff der Mengenlehre, der eine Konstruktion von John von Neumann aus dem Jahr 1928 benennt, und zwar einen stufenweisen Aufbau des gesamten Mengenuniversums mit Hilfe von Ordinalzahlen und der Iteration der Potenzmengenbildung.


Historie.

Výcvikový prostor se rozkládá na bývalých pozemcích hraběte Pálffyho. Pro vojenské účely se začal využívat již na počátku 20. let 20. století, po vykoupení pozemků československou vládou po rozpadu Rakousko-Uherska; trvalo vykupování pozemků celkem 13 let. Nejdřív zde byla zřízena letecká střelnice, o rok později pak dělostřelecká střelnice, kterou využívala například plzeňská Škoda, v té době největší středoevropská zbrojovka. Během druhé světové války zde Wehrmacht nacvičoval své tažení do Afriky.  Oficiálně byl újezd vyhlášen nařízením vlády z roku 1951. Podle nepotvrzených informací zde americká armáda na počátku 90. let nacvičovala operaci Pouštní bouře. Od roku 1999 na Záhorie cvičí americké letectvo. Po roce 2012 došlo k částečnému zpřístupnění do té doby pro veřejnost prakticky zcela uzavřeného prostoru – s výjimkou několika ploch (zejména původní střelnice) se lze po území újezdu volně pohybovat, kromě doby, kdy probíhají vojenská cvičení.

Geografie.

Prostor se rozkládá ve střední a východní části Záhorské nížiny, přičemž geologicky spadá do geomorfologického celku menší a na jejím jihu se nacházející Borské nížiny. Částečně zasahuje do pohoří Malé Karpaty. Území se nachází na navátých křemičitých píscích.  Nachází se zde pestrá mozaika biotopů – tekoucí i stojící vody, mokřady, váté písky (nacházejí se zde nejrozsáhlejší písečné duny ve střední Evropě), rozsáhlá vřesoviště a lesní biotopy (například slatinné olšiny nebo borové doubravy, jež zde vznikly za pomoci francouzských lesníků po třicetileté válce), které tvoří přibližně 72 % území újezdu.  Rozloha obvodu je 27 650 hektarů. Dělí se na 3 vojenské výcvikové prostory:

Vojenský újezd Záhorie () je vojenský újezd na Slovensku v okrese Malacky. Nachází se v tradičním západoslovenském regionu Záhoří. Vojenská cvičení se zde provádějí od 20. let 20. století, oficiálně byl vyhlášen v roce 1951. Současná rozloha újezdu je 27 650 hektarů.

Záhorie ist ein Militärgelände im Okres Malacky, Westslowakei. Es umfasst drei Truppenübungsplätze: "Záhorie", "Kuchyňa" und "Turecký Vrch". Záhorie ist neben Lešť und Valaškovce eines von drei Militärgebieten in der Slowakei. Das Gebiet liegt in der Landschaft Záhorie, geomorphologisch in der Borská nížina (Truppenübungsplatz Záhorie und Kuchyňa) und in den Kleinen Karpaten (Truppenübungsplatz Turecký Vrch) und umfasst 276,51 km2. Der Hauptteil erstreckt sich ungefähr von Lozorno im Süden und Malacky im Westen nach Senica im Nordosten. Die Exklave Turecký Vrch befindet sich südöstlich der Gemeinde Jablonové, die Autobahn D2 bildet einen Teil der Westgrenze des Militärgeländes.


Děj.

Hráč na začátku převezme kontrolu nad členem Marine Force Recon jménem "Alcatraz", který získá od jedné z hlavních postav předchozího dílu Laurence „Proroka“ Barnese do vlastnictví nanooblek druhé generace. Jednotky CryNet Systems s označením C.E.L.L., které předtím pronásledovaly Proroka nakaženého virem Manhattan, za účelem získání obleku, následně Alcatraze loví v mylné domněnce že on je Prorok. Mimozemšťané které jsme mohli vidět v původní hře prošly celkovým přepracováním. Opustili staré, tentacled exosuits z prvního dílu a v díle druhém už mají k dispozici high-tech humanoidní obrněné válečné stroje (jejich slabinou se tedy stávají organické části hlavně v oblasti „krku“), které znesnadňují každý druhý Alcatrazův krok přes zpustošený New York. Vývojáři z Crytek před vydáním uvedli, že jejich záměrem bylo překonat původní hru graficky a hratelností, přičemž zachovat stejné nebo dokonce nižší požadavky na systém a také podporovat stereoskopické 3D.

Zbraně.

Množství zbraní je poměrně rozsáhlé. Od klasické pistole až po tank, sehnat lze brokovnici nebo třeba samopal. Při jízdě je nejúčinnější silně obrněné, ale stále hbité BVP.

Nanosuit 2.0.

Vylepšená verze obleku z prvního dílu. Verze 2.0 má rozdíly hlavně v rychlosti a síle – tyto mody už se nedají samostatně aktivovat, ale aktivují se "samy" – po podržení nastavené klávesy.  "Módy obleku:"  Dále je zde mod "síly", který se vyvolá podržením klávesy (standardně "V"), který umožňuje provádět silné údery nebo odkopávat těžké věci (například vraky aut). Na rozdíl od předchozí verze již neexistuje mod rychlosti, ale klasické běhání spotřebovává energii obleku.

Crysis 2 je pokračování stejnojmenné videohry. Hra byla vyvinuta společností Crytek, na trh ji uvedla společnost Electronic Arts. Crysis 2 byla uvolněna k prodeji v Severní Americe, Austrálii a Evropě v březnu 2011 na platformách Microsoft Windows, PlayStation 3 a Xbox 360. Oficiálně bylo její uvedení na trh ohlášeno 1. června 2009. Příběh napsali autoři sci-fi Richard Morgan a Peter Watts. Děj se odehrává v roce 2023, tři roky po událostech první hry, v New Yorku, kde obyvatele napadne podivný virus.

Crysis 2 ist ein Computerspiel des deutschen Entwicklers Crytek und der Nachfolger von "Crysis". Erscheinungsdatum war in den Vereinigten Staaten der 22. März 2011 und in Europa und Australien der 24. März 2011. Crysis 2 wurde für Windows, PlayStation 3 und Xbox 360 veröffentlicht. Bei "Crysis 2" handelt es sich um den zweiten Teil der Ego-Shooter-Trilogie, dessen Handlung in New York spielt. Der Soundtrack wurde unter anderem vom Oscarpreisträger Hans Zimmer komponiert.


Objev zlata.

Zlatou horečku ve Viktorii odstartoval 1. července 1851 nález, který učinil James Esmond na potoku Creswick's Creek, o měsíc později objevil zlato u Buninyongu Thomas Hiscock. Nejvýnosnější zlatonosná pole se nacházela v okolí měst Beechworth, Ballarat a Bendigo, na svazích hory Mount Alexander se daly nuggety sbírat ze země. Po vyčerpání prvních nalezišť byly otevřeny doly v Omeo (1855) a Chilternu (1858). Victoria vyhlásila roku 1851 odtržení od Nového Jižního Walesu a do země se hrnuly davy přistěhovalců: počet obyvatel vzrostl během padesátých let ze 77 000 na více než půl milionu, hlavní město Melbourne se stalo za pár let stotisícovým velkoměstem. Většinu zlatokopů tvořili Britové, byli však mezi nimi i Němci, Američané nebo Číňané. Přicházeli převážně mladí muži: podle sčítání z roku 1854 připadali ve Viktorii dva muži na jednu ženu, britská vláda proto začala podporovat usazování celých rodin.

Povstání zlatokopů.

V lednu 1852 byl vydán zákon, který dovolil dobývání zlata pouze tomu, kdo zakoupil licenci za tři libry šterlinků měsíčně. To přesahovalo možnosti mnoha zájemců, přibývalo případů těžby načerno a podplácení úředníků, rostla nespokojenost s policií, která nezvládala zajistit pořádek a mnozí zlatokopové byli okradeni o výsledky své práce. Proti poměrům demonstrovalo 11. listopadu 1854 na Bakery Hillu u Ballaratu přes deset tisíc prospektorů, do čela hnutí se postavil Peter Lalor, který 1. prosince zorganizoval pálení licencí, opevnil se se svými stoupenci na návrší Eureka a vztyčil nad ním modrou vlajku s Jižním křížem jako symbol nezávislosti na britské koruně. Armáda povstání 3. prosince násilně potlačila, následovala jednání, jejichž výsledkem bylo zmírnění zlatokopeckých zákonů a udělení volebního práva přistěhovalcům.

Dozvuky.

Austrálie byla ve druhé polovině 19. století největším světovým producentem zlata, zdejší drahý kov umožnil britskému impériu splatit zahraniční dluhy. V období let 1851 až 1860 bylo na území Viktorie vytěženo 683,5 tun zlata. V roce 1869 byl v Moliagulu nalezen největší světový nugget všech dob Welcome Stranger, dlouhý přes 60 cm a vážící 72 kg. V té době však už byla k těžbě zlata potřebná mechanizace, kterou si individuální prospektoři nemohli dovolit, což vedlo ke konci zlaté horečky.

Zlatá horečka ve Victorii proběhla v padesátých a šedesátých letech 19. století. Zlato bylo v koloniích na australském území nalezeno už dříve, úřady to však tajily z obavy před hospodářským zhroucením země, která závisela na nucené práci trestanců. V roce 1851 však už byly objevy zlata tak hojné a nálada obyvatel natolik ovlivněná zprávami o zlaté horečce v Kalifornii, že se masovému hledání zlata již nepodařilo zabránit.

Der Victorianische Goldrausch war eine Periode in der Geschichte des australischen Bundesstaates Victoria, die von 1851 bis Ende der 1860er-Jahre dauerte. Innerhalb von nur zehn Jahren verdreifachte sich die Bevölkerung Australiens.


Život.

Narodil se v Bystřici nad Pernštejnem, kde jeho rodiče vlastnili menší hospodářství. Otec, Theodor Eisler, ale v roce 1896 zemřel a matka Arnoštka se i s pěti syny odstěhovala do Brna. Tady Otto Eisler navštěvoval českou obecnou školu (1899–1904), I. c. k. Českou státní reálku na Antonínské ulici (1904–1912), a poté studoval architekturu na Německé vysoké škole technické. V době první světové války studia na čtyři roky přerušil (patrně kvůli vojenské službě). Školu dokončil v roce 1922. Po krátkém pobytu mimo Brno (pravděpodobně ve Výmaru a Vídni) se vrátil domů a otevřel si projekční kancelář.  Po okupaci ČR v roce 1939 byl zatčen a šest týdnů vězněn gestapem na Špilberku. Po propuštění uprchl do Norska. Když bylo Norsko okupováno, pokusil se přejít hranici do Švédska, ale byl postřelen a uvězněn. Z Osla byl odvlečen do tábora Konsvinger, a později přes tábory v Grini, Vratislav a Osvětimi do koncentračního tábora Buchenwald, kde se 11. dubna 1945 dočkal příchodu americké armády.  Po návratu do Brna se v roce 1946 oženil se svojí sestřenicí Gertrudou Kenderovou. Až do roku 1950 pracoval samostatně, poté se stal externím zaměstnancem Botanické zahrady Masarykovy univerzity (později Univerzity J. E. Purkyně) v Brně. V letech 1950–1953 byl předsedou "Družstva pro zřízení zoologické zahrady v Brně".  Otto Eisler zemřel 27. července 1968 v Brně.

Styl.

Stylově se dá Otto Eisler zařadit do skupiny brněnských židovských architektů, kteří rozvíjeli formu středoevropského puristického funkcionalismu s vídeňskými kořeny. Spolu s Eislerem mezi ně patřili např. Sikmund Kerekes, Heinrich Blum či Ernst Wiesner. Pro Eislera je navíc typická racionalita a praktičnost jeho návrhů. Tento přístup pramenil z toho, že hlavním zájmem Otto Eislera byla idea moderního obytného domu pro střední třídu, kde se oceňovala především jasná konstrukce, solidní technologické zpracování a nízké ekonomické náklady. Dalším charakteristickým znakem jeho tvorby se stalo používání typizovaných prvků (např. oken), což pramenilo z architektovy přirozené vazby na rodinné podniky bratří Eislerů.

Podniky bratří Eislerů.

Větší část tvorby Otto Eislera byla determinována jeho spoluprací s podniky jeho bratří, které se ujaly realizací prakticky všech jeho staveb. Už v roce 1919 založil nejstarší z bratří Eislerů Artur v Brně svůj stavební podnik, který se brzy stal jedním z největších (v době největšího rozmachu zaměstnával přes tisíc pracovníků) v Brně. Arturův podnik zařizoval stavbu některých klíčových staveb brněnského funkcionalismu jako jsou palác Morava od Ernsta Wiesnera, hotel Avion Bohuslava Fuchse či vrcholnou stavbu tohoto období, vilu Tugendhat Miese van de Rohe. V roce 1922 zahájily činnost Dřevařské stavební podniky dalšího z bratrů – Huga. Oba podniky spolu logicky úzce spolupracovaly a stejně samozřejmě využívaly pro návrhy svých staveb Otto Eislera, který dokonce v roce 1930 vstoupil do stavebního podniku kapitálově. Během druhé světové války zemřeli jak Artur, tak Hugo Eisler. Po osvobození převzal správu Arturova stavebního podniku Mořic Eisler a do čela Dřevařských stavebních podniků se postavil Otto Eisler. Oba podniky byly po roce 1948 znárodněny.

Otto Eisler (1. června 1893, Bystřice nad Pernštejnem – 27. července 1968, Brno) byl český židovský architekt, který patřil k brněnské meziválečné avantgardě.

Otto Eisler (* 1. Juni 1893 in Bistritz ob Pernstein, Österreich-Ungarn; † 27. Juli 1968 in Brünn, ČSSR) war ein tschechischer Architekt jüdischer Konfession.


Životopis.

Pocházel z rodiny řezníka a krčmáře. Vzdělání získával v Liptovském Svätém Mikuláši, v letech 1835–1837 na gymnáziu v Gemeru, v letech 1837–1841 na lyceu v Levoči, v letech 1841–1842 studoval na lyceu v Kežmarku a od roku 1842 studoval na lyceu v Prešpurku, kde se aktivně zapojoval do činnosti Ústavu řeči a literatury československé. V roce 1844 na protest proti odvolání Ľudovíta Štúra odešel z Prešpurku a ve studiu už dále nepokračoval. Nastoupil jako praktikant do advokátní kanceláře v Pešti, později hodně cestoval jak po Slovensku, tak i po Dolní zemi (dnešní Maďarsko).  V roce 1848 podněcoval slovenský lid, aby povstal, za což byl uvězněn v Šahách a Pešti až do ledna následujícího roku. Po propuštění znovu organizoval dobrovolnické oddíly a byl opět vězněn, po propuštění odjel do moravského Hulína k příteli Bedřichu Rozehnalovi a v listopadu roku 1849 se stal kapitánem dobrovolnického sboru. Po propuštění ještě v témže roce pracoval jako vládní komisař, v roce 1854 byl přeložen do Čadce, v roce 1858 se přestěhoval do Martina, od roku 1860 byl pomocným úředníkem v Kláštoru pod Znievom a od roku 1862 přísedícím u soudu ve Zlatých Moravcích. V roce 1867 ho propustili ze státních služeb, a tak si dělal státní zkoušku a působil v Zlatých Moravcích jako přísežný "pravotár" a písař v advokátních kancelářích. Zemřel údajně na tyfus (nejsou však vyloučeny ani jiné příčiny) a je pochován na slovenském Národním hřbitově v Martině.  Jeho přesná podoba není známa, ale dochovaly se víceré populární podobizny. Jedna z nich byla použita při modelování sochy Janka Kráľa, umístěné ve stejnojmenném parku v bratislavské Petržalce.

Tvorba.

První verše začal psát už v době studií na bratislavském lyceu. Zpočátku psal v češtině, později začal používat spisovnou slovenštinu a byl jedním z prvních básníků, kteří používali Štúrovu slovenštinu. Svoje básnická díla zveřejňoval v almanachu "Nitra", v pozdějším období také v časopisech "Orol tatranský", "Sokol", zřídkavě i v časopisech "Černokňažník, Tábor, Concordia, Priateľ školy a literatúry" a jiných. Začal psát epické básně s historickou tematikou, postupně však začal navazovat na slovenskou lidovou slovesnost. Do povědomí veřejnosti vstoupil jako autor balad a písní, nicméně jeho tvorba byla o mnoho širší.  Svojí tvorbou se řadí mezi básníky z období romantismu a stal se klíčovou postavou ve vývoji dobové poezie. Jeho básně ovlivnily tvorbu slovenských nadrealistů, ale i takových autorů, jako byl Laco Novomeský či Milan Rúfus a jiní.

Janko Kráľ (24. dubna 1822 Liptovský Sv. Mikuláš, Uhersko – 23. května 1876 Zlaté Moravce) byl slovenský národní buditel a jeden z nejvýznamnějších a nejradikálnějších básníků štúrovské generace.

Janko Kráľ (* 24. April 1822 in Liptovský Mikuláš, Königreich Ungarn, heute Slowakei; † 23. Mai 1876 in Zlaté Moravce, Österreich-Ungarn) war ein slowakischer romantischer Dichter, Schriftsteller der Štúr-Generation, nationaler Aktivist und Teilnehmer der Revolution von 1848/49.


Historie.

Oficiální vznik indických královských vzdušných sil se datuje k 8. říjnu 1932, ale první letka, skládající se ze čtyř dvojplošníků Westland Wapiti IIA, byla zformována 1. dubna 1933. O čtyři a půl roku později absolvovala letka A, jak byla tato jednotka nazvaná, své první ostré nasazení. Jejím úkolem bylo poskytovat vzdušnou podporu indické armádě při potlačení povstání kmenů Bhittani. Mezitím v dubnu 1936 vznikla letka B a v červnu 1938 i třetí s označením "C". V této síle vstupovalo indické letectvo do druhé světové války.

Druhá světová válka.

Brzy po zahájení druhé světové války získala Indie i dvouplošníky Audax, které ve srovnání se stroji Wapiti létaly rychleji téměř o 60 km/h. Navíc v roce 1941 získalo indické letectvo čtyřmotorová dopravní letadla Armstrong Whitworth Atalanta, které Indie využívala k hlídkování v deltě Sundarbans jižně od Kalkaty. Dalším dopravním letadlem, které sloužilo v pobřežních oblastech Indie bylo de Havilland DH.89 Dragon Rapide. V srpnu 1941 začala Indie přezbrojovat některé letky z dvojplošníků Wapiti na hornoplošníky Westland Lysander. Když vstoupilo Japonsko v prosinci 1941 do druhé světové války, byla 4. letka indických královských vzdušných sil převelena do Barmy. Šlo o smíšené křídlo, sestávající ze čtyř strojů Wapiti a dvou Audaxů. Avšak již o měsíc byly čtyři ze šesti těchto letadel zničeny během jednoho z japonských náletů. 4. letka byla nahrazena třetí, která byla mezitím vyzbrojena čtyřmi letadly Blenheim I vyřazenými z RAF. Po dobu jednoho měsíce byly Blenheimy téměř jediné stroje, které poskytovaly vzdušné krytí lodím kotvícím v přístavu v Rangúnu. Od 1. února byly v Barmě dislokovaná i indická letadla Lysander, která zpočátku vzlétala pouze na průzkumné mise. Brzy nato však byla vyzbrojena dvojicí 113 kg pum a začala provádět nálety na významné japonské letecké základny v Thajsku.  V červnu 1942 začalo přezbrojování některých letek na stíhačku Hurricane IIB a o rok později dosáhly v indickém letectvu operační způsobilost i americké střemhlavé bombardéry Vengeance I. Letadla Vengeance zpočátku trpěla častými poruchami, což si vyžádalo jejich dočasné uzemnění. Tyto závady se však podařilo v krátkém čase odstranit a dne 15. prosince 1943 uskutečnily bombardéry první nálet na japonské pozemní cíle.  Dne 3. ledna 1945 byly do indického letectva zavedeny jednomístné stíhací letouny Spitfire VIII. Do konce války Indie vytvořila 8 stíhacích letek vybavených stroji Hurricane a 2 letky vyzbrojené stíhačkami Spitfire. Hurricane tak tvořil během války hlavní sílu indického letectva. Tato letadla hrála významnou roli v ofenzivě v Arakanu, která začala v prosinci 1944. Během této kampaně stroje Hurricane přerušovaly nepřátelské komunikační linky a neustále útočily na japonské jednotky. Operace trvala až do 3. května 1945, kdy se podařilo dobýt Rangún.

Poválečné období.

Koncem roku 1945 začalo přezbrojování letek se stroji Hurricane na rychlejší Spitfire, přičemž celý tento process byl ukončen do poloviny roku 1946. Ke konci roku 1946 vzniklo i první dopravní křídlo, které bylo vybaveno americkými dvoumotorový letadly C-47. Na podzim 1946 se Indie rozhodla přezbrojit některé letky stíhačkami Tempest. Do léta 1947 se indickému letectvu podařilo vybavit 7 letek výkonnějšími stíhačkami Tempest, z nichž však 2 letky připadly nově vznikajícím pákistánským královským vzdušným silám. Indické vzdušné síly založily i jednu letku průzkumných letadel, sestávající ze strojů Auster AOP.  Když došlo srpnu 1947 k oddělení Pákistánu, vztahy se mezi oběma zeměmi vyhrotily, což přerostlo v ozbrojený konflikt. První střety pozemních jednotek na indicko-pákistánské hranici se uskutečnily již koncem října 1947. Do bojů zasáhly i indické stíhačky Spitfire, které ostřelovaly pákistánské vojáky. V bitvě o Shalateng hrály rozhodující roli zase stíhací letouny Tempest, které zastavily postup povstalců. Boje pokračovaly následujících 15 měsíců, přičemž se do nich ve velké míře zapojovalo i indické letectvo.  Chybějící složkou indického letectva byly těžké bombardéry, proto vláda uzavřela se společností HAL smlouvu na rekonstrukci bývalých amerických letadel B-24 Liberator. V listopadu 1948 bylo repasovaných prvních šest B-24, které zformovaly první letku. Přestože šlo o velký kvalitativní posun indického letectva, tak rozhodně nebyl tou nejvýznamnější událostí roku 1948. 4. listopadu totiž Indie získala první tři proudové stíhačky de Havilland Vampire, které nakoupila v průběhu příštích let více než 400 kusů. Indie se tak stala v Asii první zemí, která zavedla proudové stíhací letouny.  Aby Indie v při nákupu letecké techniky diverzifikovala dodavatelské zdroje, obrátila se na francouzskou společnost Dassault. V roce 1953 začala tato firma dodávat indickému letectvu stíhací bombardéry Ouragan, které byly vůbec prvními proudovými bojovými letadly francouzské provenience. Od roku 1957 byly tyto stroje nahrazovány dalším letadlem od společnosti Dassault - Mystère IVA. Koncem 50. let 20. století začíala Indie zavádět do služby britská stíhací letadla druhé generace Hawker Hunter. K nim přibyly další dva stroje britské provenience - proudový bombardér English Electric Canberra a lehká stíhačka Folland Gnat.  Počátkem 60. let 20. století docházelo ke stále častějším srážkám s čínskými jednotkami na čínsko-indické hranici, což odhalilo potřebu vyšších transportních kapacit. V té době indické letectvo disponovalo jen třemi transportními letkami C-47 a dvěma novými letkami C- 119G. Proto byla v SSSR objednána turbovrtulové dopravní letadla - 24 dvoumotorových Iljušin Il-14 a 8 čtyřmotorových Antonov An-12B. Spolu s nimi objednala Indie i 10 sovětských výsadkových a transportních vrtulníků Mil Mi-4, které bylo možné provozovat i ve velkých nadmořských výškách. Počet vrtulníků Mi-4 se během následujících letech zvýšil až na 120 kusů. Přestože pořízení těchto dopravních letadel a helikoptér významně zvýšilo způsobilosti indického letectva, tak nejvýznamnějším rozhodnutím v tomto období se stal následný nákup stíhacích letounů MiG-21.

Letadlový park.

! style="text-align: left; background: #aabccc; width:17%;"|Letadlo! style="text-align: left; background: #aabccc; width:10%;"|Foto! style="text-align: left; background: #aabccc; width:12%;"|Země původu! style="text-align: left; background: #aabccc; width:15%;"|Úloha! style="text-align: left; background: #aabccc; width:8%;"|Verze! style="text-align: left; background: #aabccc; width:8%;"|Ve službě! style="text-align: left; background: #aabccc; width:30%;"|Poznámky!style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Bojové letouny!style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Letouny speciálního určení! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Tankovací letadla! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Transportní letouny! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Vrtulníky! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Cvičná letadla! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Bezpilotní letadla

Indické letectvo (Bharatiya Vāyu Senā) je letecká složka Indických ozbrojených sil. Z hlediska množství personálu a letadel se jedná o čtvrté největší letectvo na světě. Ke konci roku 2016 mělo asi 140 139 členů aktivního personálu a 1740 letadel. Velitelem je od 31. prosince 2016 hlavní maršál letectva Birender Singh Dhanoa.

Die indischen Luftstreitkräfte (, Devanagari "Bhāratīya Vāyu Senā") sind die Luftstreitkräfte der Republik Indien und die dritte Teilstreitkraft der indischen Streitkräfte. Sie umfassen ca. 170.000 Soldaten.


Životopis.

Narodil se 28. dubna 1982 v Puerto Limón na Kostarice. Jeho matka je původem z Hongkongu a jeho otec z Kantonu v Číně. Jeho rodiče se přestěhovali do Kostariky, kde byli Shum a jeho dvě starší sestry narozeni. Když mu bylo šest let, přestěhovali se s rodinou do San Franciska (Kalifornie). Říká: „Cítím se, že mám to nejlepší z mnoha světů. Mluvím čínsky a španělsky. Španělština je vlastně můj první jazyk, než jsem se naučil čínštinu a angličtinu. V jednom rozhovoru řekl, že jeho nejčasnější motivací k tanci byli Ginuwine, Dru Hill a Usher, předtím, než na něj přenesli vliv ikoničtí tanečníci jako Gene Kelly a Michael Jackson.  Maturoval v roce 2000. Potom začal tančit se skupinou ze své střední školy a pokračoval ve své kariéře v San Francisku v několika různých tanečních studiích. Zde se naučil také mnoho nových tanečních technik. Byl přijat na Sanfranciskou státní univerzitu, zůstal zde ale jen tři měsíce, protože se poté rozhodl pokračovat ve své taneční kariéře.

Kariéra.

Svoji kariéru zahájil jako jediný tanečník na BET Comic View v roce 2002 a jeho kariéra od tohoto momentu pokračovala. Byl jeden z hlavních tanečníků hvězd jako jsou Beyoncé, Mariah Carey, Jennifer Lopez a Jessica Simpson. Byl silouetou známých reklam na iPod. V současné době hraje v televizním seriálu "Glee" roli Mika Changa, tanečníka, který se připojí ke sboru. V první sérii byl v seriálu známý jen jako "ten druhý Asiat" a měl ve scénáři jen pár vět, ve druhé sérii ale byla jeho postava značně rozšířena, zejména tím, že jeho postava začala chodit se sboristkou Tinou Cohen-Chang (Jenna Ushkowitz). V seriálu zpíval písně "Make 'Em Laugh" v epizodě "Suplentka", "Sing" z muzikálu Chorus Line v epizodě "Duety", "Valerie" v epizodě "Kurtova válka" a v prvním tanečním sólu v seriálu v epizodě "A Night of Neglect". Z hostujícího herce byl v třetí sérii povýšen na hlavní roli, když je Mike v posledním ročníku střední školy. Velkého prostoru se mu dostalo ve třetí epizodě s názvem "Asian F", kde i zpíval "Cool" z West Side Story, což byla jeho první sólová píseň v seriálu.  Objevil se v mnoha inscenacích Wong Fu Productions.  V roce 2010 se objevil ve filmu "Let's Dance 3D", 3D verzi street dance v New Yorku. Také je tanečníkem a choreografem seriálu "Legion of Extraordinary Dancers". V roce 2014 si zahrál v krimi dramatu "Revenge of the Green Dragons".  V roce 2015 se připojil k obsazení seriálu "". V roce 2018 byl obsazen do role Charlieho Wua ve filmu "Šíleně bohatí Asiati".

Osobní život.

V roce 2007 začal chodit s herečkou a tanečnic Shelby Rabarou. Dvojice se zasnoubila v roce 2014 a vzali se 22. listopadu 2015 v Kostarice. V listopadu oznámili, že očekávají první dítě, dívku. 29. března 2019 se jim narodila dcera Xia.

Harry Shum Jr. (* 28. dubna 1982, San José, Kostarika) je americký tanečník, herec a choreograf. Jeho nejznámější role je Mike Chang v hudebním seriálu "Glee". Objevil se v tanečních filmech jako "Divoký Stomp", "Nakládačka", "Let's Dance 2" a "Let's Dance 3D". Také hraje roli Elliota Hoo v seriálu "The Legion of Extraordinary Dancer"s. V roce 2015 se připojil k obsazení seriálu "".

Harry Shum junior (* 28. April 1982 in San José) ist ein in den USA tätiger costa-ricanischer Tänzer und Schauspieler.


Důvod založení.

23. září 1943 zaútočila britská miniponorka X-craft na německou bitevní loď Tirpitz, která kotvila v norském fjordu. Podařil se ji zásah, po kterém byla největší německá bitevní loď vyřazena na 6 měsíců z boje. Po této události, která německé válečné námořnictvo šokovala, se Němci rozhodli vyvíjet vlastní miniponorky. Za tímto účelem založili v dubnu 1944 K-Verband (Kleinkampfverband – výbor pro malé bojové jednotky), který měl zkonstruovat několik druhů malých bojových plavidel, které by způsobily spojencům velké ztráty. Po jejich zkonstruování měla začít urychleně jejich výroba a vzápětí měli být nasazeny proti případné spojenecké invazi ve Francii. Tento úkol dostal na starost kontradmirál Helmut Hey. Od začátku ledna 1944 se začala malá bojová plavidla vyrábět téměř ve všech loděnicích, které mělo německé velení k dispozici. Celkem byl navrženo a vyrobeno 7 druhů malých bojových jednotek.

Druhy malých bojových jednotek.

Neger.

"Neger" (Negr) bylo řiditelné torpédo s jednočlennou posádkou. Tvořila jej dvě 533mm torpéda zavěšená nad sebou. V horním byl kokpit pilota a spodní bylo vypouštěno na cíl. "Neger" nebyl schopen ponoru pod hladinu, takže se mohl stát snadným cílem. Vyrobeno bylo 200 kusů.

Marder.

"Marder" (Kuna) bylo řiditelné torpédo s jednočlennou posádkou představující vylepšenou verzi prostředku "Neger", která byla schopna krátkodobých ponorů pod hladinu. Vyrobeno bylo 300 kusů.

Linse.

"Linse" byl prostředek tvořený dvěma výbušnými čluny a jedním řídícím člunem, který je v závěru útoku dálkově řídil pomocí vysílačky.

Biber.

"Biber" (Bobr) byla nejmenší miniponorka německé kriegsmarine (výtlak 6,3 tuny). Měla jednočlennou posádku a byla vyzbrojena dvěma torpédy. Postaveno jich bylo 324 kusů. Jejich nasazení skončilo naprostým neúspěchem, neboť při velkých ztrátách potopily jedinou nákladní loď.

Hecht.

"Hecht" (Štika) byla dvoumístná miniponorka, označovaná také jako typ XXVIIA. Původně měla klást miny, ale později byla přepracována pro nesení torpéd, aby mohla útočit na plovoucí plavidla. Výtlak byl 12 tun. Celkem dodáno vyrobeno 53 kusů. Kvůli špatným výkonům sloužily pouze k výcviku.

Seehund.

Seehund (Tuleň) byla dvoumístná miniponorka pro dva členy posádky, nazývána také jako typ XXVIIIB. Vyzbrojena byla dvěma 533mm torpédy. Výtlak byl 15 tun. Měla složitý systém pohonu: Na hladině motor z nákladního automobilu firmy Bussing, pod vodou elektromotor o výkonu 18,8 kW. Její operační dosah díky této kombinaci činil na hladině 300 námořních mil při sedmi uzlech a 63 námořních mil pod hladinou při třech uzlech, ponořit se mohla nejvíce do 50 metrů. Už 30. července roku 1943 dostala společnost Howaldt v Kielu objednávku na tři prototypy miniponorky. V plánu bylo vyrobit 942 kusů, ale závody Schichau Werke, Elbing, Germania Werft a Klöckner-Humboldt-Deutz (všechny ve městě Ulm) vyrobily pouze 285 kusů. Brzy bylo zjištěno, že ponorka je asi jednou z nejlepších zbraní K-Verbandu, protože byla odolná vůči výbuchům hlubinných bomb. Bylo to způsobeno tím, že výbuch miniponorku "Seehund" vždy jen odhodil, protože měla malou váhu.

Molch.

Molch (Mlok) byla jednomístná miniponorka vyzbrojená dvěma torpédy.

K-Verband (celý název: "Kleinkampfverband"), bylo německé námořní velitelství za druhé světové války, které provádělo výzkum malých bojových plavidel, organizovalo jejich stavbu, vytvářelo pro ně taktiku a vybíralo místa nasazení. Velitelem této sekce Kriegsmarine byl kontradmirál Helmut Hey. K-Verband působil od začátku léta 1944.

Als Kleinkampfverbände der Kriegsmarine, auch "Kommando der Kleinkampfverbände" (K.d.K.) genannt, werden verschiedene Einheiten der deutschen Kriegsmarine bezeichnet, die im Seekrieg des Zweiten Weltkriegs über Kampfmittel von geringer Größe verfügten. Unter Kleinkampfmitteln verstand das Oberkommando der Marine selbständig operierende und leicht verlegbare maritime Kampfeinheiten. Dies waren in erster Linie bemannte Torpedos, Kampfschwimmer, Kleinst-U-Boote und Sprengboote. Der Einsatz der Kleinkampfverbände endete mit der Kapitulation der Wehrmacht am 8. Mai 1945, wobei die letzten beiden Kampfschwimmer noch bis zum 11. Mai bzw. 12. Mai 1945 agierten.


Životopis.

Narodila se v rodině evangelického faráře Pavla Slančíka, který byl spoluzakladatelem Matice slovenské. Měla deset sourozenců (její bratr Bohuslav, evangelický farář, byl jejím dvojčetem), ze kterých se šest dožilo dospělého věku, a mnozí z nich byli později literárně činní. Vzdělání získala nejprve ve svém rodišti, potom ji učil otec, v Banské Bystrici ukončila 4. třídu měšťanské školy. Nevdala se, kvůli tomu pak měla po celý život existenční problémy. Ačkoliv se neustále snažila osvobodit od rodiny, její pokusy najít si práci nebyly příliš úspěšné. Krátce byla společnicí vdovy v Dolním Kubíně, později se stala v Martině kurátorkou sbírek Slovenského národního muzea, ale vydržela tam také jen krátce. V roce 1909 se přestěhovala do Ábelové k bratrovi na faru. Pokusila se ještě stát se pošťačkou, ale nevyšlo jí to stejně jako snaha Eleny Maróthy-Šoltésové uvést ji jako profesionální spisovatelku. Nakonec se stala učitelkou v mateřské škole, až se v roce 1945 odstěhovala k příbuzným do Lučence.

Tvorba.

Ačkoliv žila v ústraní od center společenského a kulturního dění, její literární a kulturní obzory rozšiřovala jak její rodina, tak i setkání s Kolomanem Banšelem, národovkyní Emou Goldpergerovou a Olgou Petianovou (matkou Štefana Krčméryho). Začínala vydáváním rukopisného časopisu "Ratolesť", který vydávala společně se svojí sestrou Irenou. Do dnešních dob se z něj zachovalo jen jedno jediné číslo – kde přispěla povídkou "Na vrchoch". Mezi její první díla patří satirické verše, ale později se věnovala hlavně románům a povídkám, sporadicky i divadelním hrám. Ve svých dílech podávala dokonalý popis lidí a jejich mentality, vlastností i smýšlení, kritizovala soudobé politické a národnostní problémy a nijak se nerozpakovala kritizovat i v té době hlavní myšlenkové proudy nebo praktiky běžného vesnického života. Příběhy zasazovala většinou do venkovského nebo maloměstského prostředí svého rodného kraje a mnohé z nich jsou založeny na jejích vlastních zkušenostech a příbězích z jejího života. Do roku 1896 uveřejňovala svá díla jen v periodikách, později vydávala samostatná knižní díla. Ačkoliv se v jejích dílech často vyskytoval jako hlavní motiv láska, nikdy se k ní nestavěla sentimentálně, ale spíše poukazovala na vypočítavost, čímž se odlišovala od předešlé slovenské prózy.

Božena Slančíková-Timrava, vlastním jménem Božena Slančíková, pseudonymy Timrava, Teta z Polichna (pseudonym Timrava pochází ze jména studánky v okolí Políchna; 2. října 1867, Polichno, Uhersko – 27. listopadu 1951, Lučenec, Československo) byla slovenská spisovatelka-prozaička a dramatička.

Božena Slančíková-Timrava, eigentlich Božena Slančíková (* 2. Oktober 1867 in Polichno, Österreich-Ungarn, heute Slowakei; † 27. November 1951 in Lučenec, Tschechoslowakei) war eine slowakische Schriftstellerin und Dramatikerin.


Historie.

První písemná zmínka o obci nepochází z roku 1112 či 1113, jak se dost často mylně předpokládá, ale až z 1. února roku 1287. Je v popisu hranic modranského majetku na darovací listině uherského krále Ladislava IV. Kumána. Další zmínka o vsi jako o příslušenství hradu Červený Kameň pochází z roku 1296.  V roce 1357 se jméno obce objevilo na listině vystavené králem Ludvíkem I.. Originál listiny se však nezachoval, existuje pouze v opisu zhotoveném v budínské kapitule v roce 1543. V 16. století patřila Dubová spolu s dalšími vesnicemi tehdejším pánům na Červeném Kameni, rodu Fuggerů původem z Augsburgu. Záznamy z let 1532–1536 hovoří o vsi jako o vylidněné. Proto byla jako řada jiných dosídlena Němci a Chorvaty, tito kolonisté zde však dlouho nevydrželi vzhledem k nájezdům osmanských i císařských vojsk. V roce 1549 uprchli všichni zbylí osadníci do Vištuku a Dubová zanikla.  Po roce 1588, kdy se majitelem panství Červený Kameň stal hrabě Mikuláš Pálffy, se situace začala měnit. Jeho přičiněním byla Dubová v roce 1590 opětovně osídlena a obnovena. V letech 1737–1749 zasáhla obec ničivá morová epidemie. V roce 1870 byla v Dubové postavena nová škola, jež dnes slouží jako osvětové středisko. V letech 1906–1907 byl v obci postaven nový kostel. Vysvěcen byl 7. října 1907.  V letech po 1. světové válce a zejména v období 1925–1937 odešlo mnoho zdejších obyvatel za prací do ciziny. Roku 1926 byl v Dubové založen sbor dobrovolných hasičů. V roce 1933 byla v obci vybudována vodní nádrž. K jejímu zrušení došlo v roce 1966. Roku 1940 byla Dubová elektrifikována. V roce 1954 došlo k opravě věže kostela a jejímu snížení o 1,5 m. Roku 1957 byla postavena nová fara. V témž roce bylo ve vsi založeno jednotné zemědělské družstvo. Jeho zakládání trvalo pro odpor občanů dva měsíce. V letech 1960 – 1966 došlo k regulaci zdejších potoků, vybudování vodovodu a kanalizace.

Vinařství.

Dubová byla odedávna známa svým výborným vínem. Říkalo se o něm dokonce, že je nejlepší na panství Červený Kameň. Urbář z roku 1543 se o obci zmiňuje jako o převážně vinařské vsi. Dokazuje současně, že zdejší vinice obhospodařovali jejich majitelé z Budmeric, z Časté, z Modry a z Trnavy. Kvalitu zdejších vín potvrzují také četné zápisy z pozdějších století, především z 18. a 19.  Dnes je obec součástí Malokarpatské vinné cesty, čímž navazuje na odkaz minulosti.

Významné osobnosti.

Narodil se zde slovenský prozaik, básník a dramatik, autor literatury pro děti a mládež Vincent Šikula.

Dubová je obec na Slovensku v okrese Pezinok. Rozkládá se na východním úpatí Malých Karpat. Na jihozápadě sousedí s Modrou, na západě s místní částí Modry Piesok, na severu s obcí Píla, na východě se Štefanovou a Budmericemi a na jihovýchodě s Vištukem.

Dubová (bis 1927 slowakisch „Dubové“ oder „Dubova“; deutsch selten "Wernersdorf", ungarisch "Cserfalu" – bis 1907 "Dubova") ist eine Gemeinde im Bratislavský kraj in der Westslowakei.


Historie.

Kořeny tohoto interpretování předmětů sahají až do roku 1960, kdy Susan Sontag napsala esej Notes on „Camp“. V tomto díle vyzdvihuje to, že předměty samy o sobě zajímavé nejsou, zajímavé je to jakým způsobem je prezentujeme. Vizuální marketing, jak se postupně vyvíjel, zdůrazňoval maskování předmětů, které se z pouhých produktů změnily na pány sve vlastní produkce. Produkt se změní v něco jiného a v tu nejlepší chvíli vstupuje na trh.  Slovy Umberta Galimberti, italského filozofa a psychoanalytika – I při nedostatku financí, touha – nyní definována jako móda – nepoukazuje ani tak na předměty jako takové, ale na mýty, které kolem nich kolují. A v mnoha případech ta jediná věc, která je zkonzumovaná je právě mýtus.  Vizuální marketing odvádí pozornost od prvoplánových cílů. Zájmové skupiny, které již nelze dále rozlišit pomocí věku, pohlaví, vzdělání nebo dalších sociálních kontextů, mohou být rozlišeny podle angažovanosti, typu sportu (hokejoví nebo fotbaloví fanoušci), osobnosti(sběratelé, znalci vína), kultury (klasická hudba a umění), atd. Vytváří se tak nové podskupiny, jejichž rozlišení lze využít k vytvoření cílených marketingových metod přímo pro konkrétní skupinu lidí.  Jedním z osobnosti podporující tento skoro až antropologický koncept je Marc Augé, který ve své knize „Le temps en ruines“ napsal: „svět, ve kterém je obraz všudypřítomný, vyžaduje, aby realita byla odrazem v těchto obrazcích“. Jeho studie zdůrazňuje, jak skládání obrazu reality, generována každou zájmovou skupinou, je složena z jazykových setů vytvořených ze slov, zvuků, pachů a tvarů, dává za vznik rozmanitým podskupinám, když jsou různě kombinované. Tento aspekt vizuálního marketingu pomáhá vytvářet cílené marketingové kampaně, které zasahují přímo emoce pozorovatele a reprezentují realitu, s použitím vlastního expresivního jazyka.

Trendy pro rok 2016.

Obsah marketingových správ se stává stále více vizuální. Rok 2016 přináší nové trendy a pro ty zasvěcené v oboru je důležité udržet krok s těmi nejvíce aktuálními. Vývoj v roce 2015 byl bohatý pro vizuální marketing. Demers shledává tento rok průlomovým v užití vizuálního marketingu. „Když se podíváme zpětně na toto odvětví před pěti nebo deseti lety, v budoucnu uznáme, že marketing začal vzkvétat po vizuální stránce.“ Nadále se ale bude vyvíjet i v roce 2016. Do roku 2019 bylo předpovězeno, že 80 procent veškerého internetového provozu budou videa. Toto číslo bude o 64 procent vyšší než v 2014 a značná část růstu nastane pravděpodobně v roce 2016.

Zvýšený důraz na značkový videoobsah.

V nadcházejících měsících se hodnota obsahu videí spřízněných s určitou značkou bude dramaticky zvyšovat. To je způsobeno částečně díky síle YouTube. Populární veřejná video platforma dosahuje více než čtyři miliardy zhlédnutí za den, což je druhý nejpopulárnější vyhledávač na světě a třetí nejnavštěvovanější internetové stránka (za společnostmi jako je Google a Facebook). Jelikož provoz se přesouvá od tradičních příspěvků ke kanálům YouTube a speciálním videoblogum, bude stále více a více obchodníků užívat této vyvíjející se taktiky.  Značkový videoobsah bude mízou moderního digitálního marketingu. Termín značkový videoobsah není nic víc než videa publikované pod názvem značky za účelem zapojení jejích uživatelů. Tyto videa vyjadřuji hodnotu a přímou a přesvědčivou výzvu k akci. Značkové videa můžou být řazeny od rozhovorů, zákulisní záběry, dramatické spoty až po promo videá konkrétních produktů. V reakci na rostoucí poptávku po videoobsahu budou značky přirozeně otáčet svou pozornost k tvoření nového obsah dle aktuální poptávky uživatelů. Už nyní se mnoho značek pustilo do přetvoření svého existujícího obsahu do video formy.

Videa na domovské stránky a stránky produktu.

Zatímco off-site videa na YouTube a dalších publikačních platformách jsou cenné, uživatelé uvidí více a více videí migrovat na adresy URL značek v roce 2016. Obchodníci budou i nadále hledat způsoby, jak začlenit video do webové stránky, navrhnout a vyrobit méně statické a více pohlcující zprávy. Existují dvě konkrétní místa vhodné pro značková videa:  Domovské stránky. Dalo by se namítnout, že domovská stránka značka je nejdůležitějším vyjádřením své internetové přítomnosti, což znamená, že obchodník musí provést svou domovskou stránku přesvědčivě. Jeden trend vidět hodně a možno očekávat, že vzroste také v roce 2016. Jedná se o použití videa v pozadí.  Produktové stránky. On-site videa jsou obzvláště silný, když jsou umístěny na stránkách produktu. To platí zejména v průmyslových odvětvích, kde jsou produkty a služby složité nebo neznámé. Krátká videa mohou být použity jako vodítko zákazníkům pro objasnění procesu nákupu a zvýšení konverze.  Také bude nárůst dalšího videoobsahu a to použití na vstupní stránky "O nás", stejně. Statický slovný obsah nezmizí úplně, ale možno očekávat, že přítomnost videí na internetových stránkach bude mnohem více narůstat v nadcházejících měsících.

Užití animovaných GIF na sociálních sítích.

Jako mnoho tvůrců marketingového obsahu si uvědomují, animované GIF a krátká videa se staly všudypřítomná v průběhu roku 2015 a to právě na sociálních sítích. Pokud se podíváme zejména na Twitter většina jeho nejlepších výsledků obsahuje nějaký druh vizuálního prvku. Tato gravitace směrem k vizuálních sdělením je založena na lidských preferencích. Rozsah pozornosti průměrného člověka v roce 2015 byl 8,25 sekundy. Proto většina uživatelů sociálních médií nebude číst celý článek; oni prostě chtějí základy. GIF, nebo bite-sized animace, jsou ideální pro vyprávění příběhu v krátkém časovém horizontu. Pohyb těchto obrazů jim také dává výhodu v souboji o pozornost mezi přeplněnými novinkami plnými textu.

Live-Stream videa.

Díky Meerkat a Periscope, vzniklo zcela nové sociální médium v roce 2015. Známé jako vyprávění v reálném čase nebo sociální live-stream. Tyto platformy umožňují uživatelům prezentovat své videa živě svým fanouškům. Periscope už se může zdát velký, ale očekává se, že platforma k rapidně naroste v roce 2016. Nabízí perfektní kombinaci sociálních médií a videa, které hledají hlavně progresivní digitální obchodníci. Také možno očekávat, že mnoho značek se poohlíží po této formě prezentace výrobků, prezentování celebritami, živých sezení plných otázek a odpovědí, záběrů ze zákulisí, soutěže a další.

Video oživí také Email Marketing.

I když e-mail marketing je stále velmi používaná forma, její síla klesala v posledních měsících, protože větší pozornost se věnuje měnícím se médií, jako jsou sociální média a SMS. Přesto lze očekávat, že video oživí emailový marketing v roce 2016. Obchodníci budou méně spoléhat na obsah těžkých textu a více na videa, která jsou příjemci vybízeni k interakci se svými značkami. Klíčem k úspěšnému použití videa v e-mailu, závisí na kvalitě obrazu a jeho délce. Cokoliv déle než tři nebo čtyři minuty budou přehlíženy.

Vizuální marketing je obor zabývající se vztahy mezi objekty a jejich vložení do souvislostí. Reprezentuje spojník mezi ekonomii, zrakovým vnímáním a kognitivní psychologií.

Das Visual Marketing ist das Fachgebiet, welches das Verhältnis zwischen dem Objekt, seinem Kontext und seinem Bild untersucht. Es wird vorwiegend in den Sektoren Mode und Design verwendet und bildet eine interdisziplinäre Kontaktstelle zwischen Wirtschaft, den Gesetzen der visuellen Wahrnehmung und der kognitiven Psychologie.


Biografie.

Vystudoval Gymnázium Jana Keplera a Vysokou školu chemicko-technologickou v Praze (obor technologie vody a životního prostředí). Pak pracoval jako výzkumný pracovník ve vodohospodářství.  Jan Zahradil žije v Praze.

Politické působení v České republice.

Ve volbách roku 1992 byl zvolen za ODS, respektive za koalici ODS-KDS, do Sněmovny lidu (volební obvod Praha). Ve Federálním shromáždění setrval do zániku Československa v prosinci 1992. Byl poradcem předsedy české vlády Václava Klause pro zahraničně-politické otázky a poté vedoucím oddělení evropské integrace na Úřadu vlády České republiky.  Od konce 90. let patřil mezi hlavní představitele ODS. V této době zasedal v redakční radě týdeníku "Mezi námi", který byl stranickým bulletinem. V pořadí 12. kongres ODS v roce 2001 ho zvolil místopředsedou ODS. Na 13. kongresu ODS koncem roku 2002 se pokoušel o získání postu předsedy strany poté, co z předsednické funkce odešel Václav Klaus. Jeho kandidatura nebyla úspěšná a předsedou byl zvolen Mirek Topolánek. Zahradil se ovšem stal prvním místopředsedou. Tuto funkci zastával do roku 2004. V období let 1998–2006 zastával také post stínového ministra zahraničních věcí ODS.  Ve volbách v roce 1998 byl zvolen do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky za ODS. Byl místopředsedou zahraničního výboru. Poslanecký mandát obhájil ve volbách roku 2002. V dolní komoře českého parlamentu setrval do roku 2004.  Na 24. kongresu ODS 18. ledna 2014 byl znovu po 10 letech zvolen 1. místopředsedou ODS, když získal 294 hlasů delegátů a porazil Jiřího Pospíšila. Funkci zastával do ledna 2016, kdy jej nahradila Alexandra Udženija.  V červnu 2019 v souvislosti se snahou zahájit výstavbu mariánského sloupu na Staroměstském náměstí v Praze otevřeně vyzval pražského primátora, aby radní v duchu dřívějšího usnesení zpětně odejmuli souhlas města s realizací stavby v době, kdy již bylo v právní moci územní rozhodnutí o jejím umístění.

Působení v Evropském parlamentu.

V roce 2002 ho Poslanecká sněmovna zvolila zástupcem České republiky v Konventu o budoucnosti Evropy, který připravoval evropskou ústavu. Byl také předsedou stálé české parlamentní delegace při Evropském parlamentu a od roku 2003 předsedou parlamentní delegace pozorovatelů v Evropském parlamentu. Ve volbách roku 2004 byl jako lídr kandidátky ODS zvolen poslancem Evropského parlamentu, kde stál v čele klubu strany a působil ve Výboru pro rozvoj, v Dočasném výboru pro politické výzvy a rozpočtové prostředky rozšířené Unie v letech 2007–2013 a jako náhradník ve Výboru pro občanské svobody, spravedlnost a vnitřní věci. Dále byl členem Delegace pro vztahy se zeměmi Mašreku a náhradníkem ve Společném parlamentním výboru EU-Turecko.  Ve volbách roku 2009 byl opět jako lídr kandidátky ODS zvolen poslancem Evropského parlamentu, kde byl zařazen do Výboru pro mezinárodní obchod.  8. března 2011 se stal předsedou poslaneckého klubu frakce Evropští konzervativci a reformisté v Evropském parlamentu, jako první Čech, který pozici předsedy parlamentního klubu získal. Na vzniku této frakce v roce 2009 se Zahradil podílel. Předsednický post zastával do konce roku 2011. V roce 2012 se uvádí jako člen Výboru pro mezinárodní obchod a náhradník Výboru pro rozvoj a Podvýboru pro lidská práva.  Je znám odmítavými názory na prohlubování politické integrace států Evropské unie a spolu s Jaroslavem Zvěřinou byl nejznámějším členem ODS, který podporoval registrované partnerství pro stejnopohlavní páry. Spolu se Zvěřinou je znám také tím, že příliš nehovořil na plénu v Evropském parlamentu. V průzkumu Hospodářských novin z roku 2008 dopadli, co se počtu plenárních vystoupení týká, nejhůře z českých europoslanců. V roce 2014 již podle Nadace Open Society Fund patřil k nejaktivnějším českým europoslancům.  Dle zprávy think-tanku Evropské hodnoty z 16. září 2013 ohledně práce všech 22 českých europoslanců, která se vztahovala na volební období od roku 2009, vyplynulo následující pořadí k jednotlivým zkoumaným indikátorům:  Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 Zahradil kandidoval jako lídr ODS a byl s osmým nejvyšším počtem preferenčních hlasů (18 892) zvolen. V předvolební kampani se výrazně vymezoval proti přijmutí eura jako české měny, či vstupu do eurozóny. Stal se místopředsedou Výboru pro mezinárodní obchod (INTA).

Kontakty s Čínou a s příslušníky vietnamské menšiny.

Zahradil se jako europoslanec zapojil do iniciativ, které mají kontakty s komunistickými stranami a oficiálními osobnostmi Číny a Vietnamu. Ve svých projevech se vyslovuje pozitivně o dalekosáhlém čínském projektu Nové hedvábné stezky, spojeném s osobou prezidenta Si Ťin-pchinga. Podle čínské tiskové agentury "Xinhua News Agency" poslal Zahradil na podzim roku 2017 Si Ťin-pchingovi zdravici k jeho zvolení generálním tajemníkem Komunistické strany Číny. Je členem "Skupiny přátelství mezi EU a Čínou" v Evropském parlamentu a v případě, že by současný předseda, britský poslanec Nirj Deva odešel kvůli brexitu, by ho měl Zahradil vystřídat. Zahradil sám prohlásil, že je ochoten učinit vše, co je v jeho silách, aby podpořil přátelský rozvoj vztahů mezi Čínou a EU. Skupina přátelství mezi EU a Čínou zůstává v kontaktu s čínskými a zámořskými Číňany a těší se na další výměny mezi Evropskou unií a Čínou. Zahradil není ani po volbách v roce 2019 členem oficiální meziparlamentní delegace EP pro styky s Čínou.  Skupina přátelství na svém webu uvádí partnerství s několika vrcholnými orgány KS Číny, včetně Mezinárodního oddělení ÚV KS Číny a Organizačního oddělení ÚV KS Číny. Podle agentury Bloomberg měla tato skupina snazší přístup k vrcholným představitelům ČLR než oficiální delegace Evropského parlamentu pro styky s Čínou. Zahradil se také zúčastnil Čínského investičního fóra v Praze roku 2018.  Podle čínských zdrojů Zahradil v roce 2017 vedl europoslance ze zemí Střední a východní Evropy na setkání s Mezinárodním oddělením ÚV KS Číny a šanghajským Shromážděním lidových zástupců. V čínských pramenech figuruje jako “předseda frakce ECR”, což svědčí o oficiálním charakteru cesty.  V červenci 2016 navštívila na pozvání Jana Zahradila Evropský parlament delegace "Svazu Vietnamců v ČR", který představuje nejpočetnější organizaci založenou příslušníky vietnamské menšiny v Česku. Tento svaz reprezentuje v Česku Vietnamskou Národní frontu, zřízenou tamní Komunistickou stranou. Její český předseda Hoàng Đình Thắng se stal roku 2009 členem Ústředního výboru vietnamské Národní fronty. V říjnu roku 2016 byl Zahradil hostem na ustavující schůzi Konfederace svazů Vietnamců v Evropě a byl zvolen předsedou komise poradců Konfederace. Vedle čínského asistenta Garyho Lina tak má i vietnamskou asistentku Lyle Dang.

Podpora Izraele.

Zahradil kritizoval ministra zahraničí Tomáše Petříčka, ministra kultury Lubomíra Zaorálka a bývalého ministra zahraničí Karla Schwarzenberga za jejich společné prohlášení z 23. května 2020, ve kterém odsoudili plánovanou izraelskou anexi židovských osad, které Izrael od roku 1967 vybudoval na Západním břehu Jordánu. Podle Zahradila „v Černínu sedí bezpečně nejslabší ministr zahraničí od roku 1992.“

Eurovolby 2019.

Pro volby do Evropského parlamentu v květnu 2019 se stal lídrem kandidátky ODS. Zároveň byl hlavní tváří politické skupiny Evropští konzervativci a reformisté a tudíž i jejím kandidátem na post předsedy Evropské komise. Získal 51 381 preferenčních hlasů a obhájil mandát europoslance. Následně byl zvolen 1. místopředsedou výboru pro mezinárodní obchod.

Jan Zahradil (* 20. března 1963 Praha) je český politik, po sametové revoluci byl krátce československým poslancem Sněmovny lidu Federálního shromáždění. V letech 1998 až 2004 byl poslancem Poslanecké sněmovny PČR. Od roku 2004 je poslancem Evropského parlamentu. Pro léta 2002 až 2004 a opět 2014 až 2016 byl zvolen prvním místopředsedou ODS. V roce 2011 se stal předsedou frakce Aliance evropských konzervativců a reformistů v Evropském parlamentu a zastával tuto funkci do konce toho roku, k roku 2014 je prvním místopředsedou této frakce.

Jan Zahradil (* 30. März 1963 in Prag) ist ein tschechischer Politiker der konservativen Partei ODS. Er ist seit 2004 Mitglied des Europäischen Parlaments und war von 2011 bis 2014 Vorsitzender der Fraktion der Europäischen Konservativen und Reformisten (EKR). Bereits seit 2009 ist er außerdem Präsident der dazugehörigen Europapartei Allianz der Europäischen Konservativen und Reformisten (AECR). Zuvor war er unter anderem von 1998 bis 2004 Mitglied des tschechischen Abgeordnetenhauses sowie von 2001 bis 2004 stellvertretender Vorsitzender der ODS.


Popis.

Lískovníčky jsou opadavé nebo poloopadavé keře a malé stromy. Letorosty jsou obvykle hvězdovité chlupaté, s nápadnými lysými pupeny. Palisty jsou velké, tenké, obyčejně rychle opadavé a zanechávající drobnou jizvu. Listy jsou tenké nebo kožovité, s pilovitým okrajem. Žilnatina je zpeřená, ze spodního páru žilek obyčejně odbočují ještě terciární žilky. Květy se obvykle objevují před olistěním a jsou uspořádané v převislých hroznech nebo kompaktních thyrsech. Každý květ je podepřen 1 listenem a 2 listenci. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, pětičetné. Kalich je 5-četný, vytrvalý nebo opadavý. Koruna je 5-četná, žlutá, korunní lístky jsou okrouhlé nebo vejčité. Tyčinek je 5, s tenkými nitkami. Někdy je v květech přítomno několik staminodií. Mezi tyčinkami je 5 až 10 šupin produkujících nektar. Semeník je téměř svrchní až téměř spodní, srostlý ze 2 plodolistů. V každém plodolistu jsou 3 vajíčka, z nichž jsou 2 sterilní. Čnělky jsou krátké až dlouhé, s hlavatými bliznami, za plodu vytrvávající. Tobolky jsou dřevnaté, vejcovitě kulovité, pukající podélně čtyřmi chlopněmi, se zobanitými vytrvalými čnělkami na vrcholu. Semena jsou oválná.

Rozšíření.

Rod lískovníček zahrnuje asi 29 druhů, z toho 19 druhů jsou endemity Číny. Mimo to se lískovníčky vyskytují i v Himálaji, Koreji a Japonsku.

Pěstování.

Lískovníčky vyžadují chráněné, teplé stanoviště a výživnou humózní půdu. V méně teplých oblastech je vhodná zimní přikrývka půdy kolem rostlin. Snášejí i polostín. Semena lískovníčků klíčí nestejnoměrně a je vhodné je před výsevem stratifikovat. Za nejlepší způsob množení je považováno hřížení. Také zelené řízky odebírané na jaře po odkvětu se dobře ujímají. Vzácnější druhy je možno roubovat na podnož lískovníčku klasnatého. Vůči mrazu je nejodolnější lískovníček olysalý.

Význam.

Lískovníčky jsou pěstovány jako okrasné dřeviny, ceněné zejména pro nápadná květenství v předjaří a pěkné olistění. Nejčastěji je pěstován lískovníček klasnatý ("Corylopsis spicata"), řidčeji se pěstuje i lískovníček olysalý ("C. glabrescens"), lískovníček chudokvětý ("C. pauciflora"), lískovníček čínský ("C. sinensis"), lískovníček Veitchův ("C. veitchiana"), lískovníček Willmotové ("C. willmottiae"), a "C. platypetala".  Některé druhy lze použít jako okrasné rostliny. Vyžaduje zimní přikrývku.

Lískovníček ("") je rod rostlin z čeledi vilínovité ("Hamamelidaceae"). Jsou to opadavé nebo poloopadavé dřeviny pocházející z Číny, Himálají, Koreje a Japonska. V Česku jsou některé druhy pěstovány jako okrasné keře s pěkným olistěním, nápadné zejména časným kvetením.

Die Scheinhaseln oder Blumenhaseln ("Corylopsis") sind eine Gattung von Sträuchern aus der Familie der Zaubernussgewächse. Ihren Namen haben sie aufgrund der Ähnlichkeit der Blätter und Blütenstände mit denen der Haseln. Die etwa 30 Arten der Gattung findet man in Japan, Indien, Korea, China und im Himalaya.


Pozemní lanová dráha Starý Smokovec – Hrebienok

Historie.

Drážní infrastruktura ve Vysokých Tatrách se začala rozvíjet koncem 19. století. V roce 1895 byla zprovozněna normálněrozchodná železniční trať Poprad – Studený Potok – Tatranská Lomnica. Od roku 1898 jezdila úzkorozchodná ozubnicová železnice Štrba – Štrbské Pleso. Mezi Popradem (Veľkým Slavkovem) a Starým Smokovcem vznikla nejprve roku 1904 asi 11 km dlouhá linka elektrobusu (tj. trolejbusu), která však vydržela v provozu jen dva roky.  Popradští podnikatelé Viliam Krieger a Vincent Matejka začali plánovat vybudování úzkorozchodné železnice z Popradu (dnes jedna z tratí Tatranských elektrických železnic) a součástí plánu byla i ozubnicová železnice o rozchodu 700 mm ze Starého Smokovce na Hrebienok. Záměr ozubnicové dráhy byl poté přepracován na pozemní lanovou dráhu. Některé varianty plánů počítaly s vedením až na Slavkovský štít. Rovněž se uvažovalo o společném nádraží železnice a lanové dráhy, ale kvůli křížení se silnicí bylo od tohoto záměru upuštěno. Oba podnikatelé společně s budapešťskou akciovou společností Phöbus založili akciovou společnost Tátrafüred hélyi erdéki villamos vasút r. t.  Pozemní lanovka na Hrebienok byla zkoulaudována 16. prosince 1908 a provoz zahájila 17. prosince 1908, čtyři dny před zprovozněním tatranské elektrické železnice (podle jiných zdrojů byla naopak 17. prosince zprovozněna tatranská elektrická železnice, zatímco lanovka o čtyři dny později, 21. prosince).  Roku 1951 byla lanovka rekonstruována a vozy vyměněny za modernější. Bylo vyměněno strojní vybavení a podstatně zvýšena cestovní rychlost, která do té doby byla nejnižší ze všech evropských pozemních lanovek.  V letech 1968–1970 prošla (na základě rozhodnutí z roku 1964) lanovka rekonstrukcí v rámci přípravy na mistrovství světa v klasickém lyžování v roce 1970. Již v létě 1968 byla trasa lanovky u obou koncových stanic provizorně zkrácena k dřevěným nástupištím a na podzim 1968 byl provoz přerušen. Během rekonstrukce byly zásadně přestavěny obě stanice a vyměněno strojní zařízení, vozy i traťový svršek. Trasa byla mírně změněna jen u horní stanice, jinak zůstala nezměněna. Vozy měly radiové spojení. Provoz byl zahájen 12. února 1970.  Původně trať procházela hustým lesem. Po orkánu 14. listopadu 2004 byla trať na několik týdnů zatarasena, od znovuzprovoznění začátkem roku 2005 nabízí jízda dolní polovinou trati výhledy na údolí i na hřeben Slavkovského štítu.  Od roku 2004 měla tatranské lanovky v pronájmu na základě mezinárodního tendru soukromá společnost Tatranské lanové dráhy, a. s. (TLD, součást investiční skupiny J & T), poté je začátkem roku 2006 od Železničnej spoločnosti Slovensko a. s. (ŽSSK) odkoupila. TLD je dominantním provozovatelem zimních středisek ve Vysokých Tatrách.  TLD od 16. září 2007 provoz přerušila a lanovku opět modernizovala, náklady dosáhly asi čtvrt miliardy Sk. Byla modernizována pohonná a řídicí technologie, dolní stanice byla přestavěna podle návrhu architekta Petra Marcinka z Prešova a byly vyměněny vozy. Provoz byl obnoven 22. prosince 2007. V roce 2008 měl být ještě rekonstruován plášť budovy dolní stanice.

Technické parametry trati.

Koleje mají rozchod 1000 mm, trať je jednokolejná s výhybnou s Abtovými výhybkami uprostřed délky. Stavební délka trati je 2036 metrů, provozní délka původně 2019 metrů, po rekonstrukci v roce 1970 již jen 1952,7 metru. (1937 metrů). Minimální poloměr oblouku je 300 metrů, maximální podélný sklon 154,5 ‰. Průměrný sklon je 128 ‰.  Původní strojní a elektrické vybavení dodala AEG Union z Vídně. (Union a. G.). Pohon je v horní stanici. Průměr poháněcího kola (lanáče) je 1800 mm. Výkon původního elektromotoru 25,7 kW. Stejnosměrné napětí 550 V bylo do horní stanice přiváděno vzdušným vedením ze Starého Smokovce. Lanáč byl vybaven provozní i nouzovou brzdou, nouzová brzda na lanáči byla nastavena na spuštění při překročení rychlosti 12 km/h nebo při překročení koncové polohy vozu v horní stanici. Původní tažné lano o průměru 18,5 mm dodala vídeňská firma Vogel und Noot, bylo dimenzováno na osminásobnou bezpečnost. Původní rychlost byla 2,5 m/s.  Při rekonstrukcích byla rychlost postupně zvýšena až na 4,5 m/s.  Stavební rekonstrukci v letech 1968–1970 provedlo Železniční stavitelství Bratislava. V původních plánech z února 1965 se počítalo s technologií rakouské firmy Waagner-Biro GmbH z Vídně. Italská firma Ceretti-Tanfani z Milana však zaslala lepší nabídku a Štátny ústav dopravného projektovania v únoru 1966 přepracoval projekt pro tuto nabídku, která nakonec byla realizována. Bylo instalováno regulační soustrojí systému Ward-Leonard, hnací elektromotor má výkon 340 kW, je využita jen polovina výkonu. Řízení je automatické s možností přepnutí na ruční řízení. Pohon může ovládat strojník v horní stanici i průvodčí v kabině č. 1, průvodčí z kabiny 2 může jen snížit rychlost nebo nouzově zastavit. Rychlost se zvýšila na 5 m/s. Tažné lano má průměr 34 mm.  Přepravní kapacita je 900 osob za hodinu. Při rekonstrukci v roce 2007 byla rychlost zvýšena na 10 m/s (36 km/h), přepravní kapacita zvýšena na 1300 osob za hodinu a jízdní doba zkrácena ze 7 na 4 minuty (jiný zdroj uváděl jízdní dobu před rekonstrukcí 5 minut).

Vozy.

Původně byla lanovka vybavena dvěma dřevěnými vozy vyrobenými budapešťskou firmou Ganz. Každý z nich měl 30 míst v uzavřených oddílech a 15 na otevřené plošině, celkem 45 míst. Oddíly nebyly výškově odstupňované. Každý vůz měl provozní brzdu obsluhovanou průvodčím a samočinnou nouzovou brzdou pro případ přetržení tažného lana. Obě brzdy působily sevřením kolejnice čelistmi. Vozy byly osvětleny olejovými lampami.  Při rekonstrukci v letech 1950–1951 byly vozy vyměněny za modernější, plné kryté. Na podzim roku 1968 byl provoz lanovky kvůli další rekonstrukci přerušen. Vozy lanovky z lehkých slitin a plastů nasazené od roku 1970 vyrobila firma Carozzeria Varesina ze severoitalského města Varese. Každý z vozů měl kapacitu 125 cestujících, rozdělenou do 9 oddílů. (Kapacita vozu se uvádí též 100–120 cestujících.) Na obou koncích bylo oddělené stanoviště průvodčího. Vozy již měly osvětlení i topení napájené nejprve z vrchního vedení – to bylo přibližně v druhé polovině 80. let sneseno a vozy pak byly napájeny jen z elektrického akumulátoru dobíjeného ve stanici. Bezpečnostní brzda vozů byla schopna reagovat na prudké změny napětí tažného lana nebo na překročení maximální povolené rychlosti o 30 %. V září 2007 byl provoz červených vozů z roku 1970 ukončen. Vozy byly ještě několik týdnů vystaveny mimo kolejiště ve Starém Smokovci a pokud o ně nikdo neprojeví zájem, bylo plánováno jejich sešrotování. Vozy odkoupila skupina nadšenců, kterou organizoval Peter Brňák, provozovatel webu Lanovky.sk. Ze sbírky 72 446 Sk byl uhrazen převoz obou vozů do bývalého parního depa v Popradě, jeden vůz má být vystaven v Muzeu tatranské dopravy a druhý rozebrán na součástky.  6. listopadu 2007 byly na kolejiště nasazeny nové vozy od švýcarské firmy Gangloff (podle SPVD od rakousko-švýcarského koncernu Doppelmayr/Garaventa). Každý vůz má 6 oddílů pro celkem 160 cestujících a oddělenou kabinu pro obsluhu. Cestuje se vestoje, ale vozy mají i sklopitelné sedačky ve směru jízdy. Vytápějí se během pobytu ve stanicích. Prosklená plocha je větší než u dřívějších vozů, prosklený je i strop. Vůz váží asi 20 tun.

Využití.

Nejmasověji byla lanovka využívána v dobách socialismu. Cena byla 2,20 Kčs za jízdu nahoru a 3,40 Kčs zpáteční.  V devadesátých letech bylo výrazně zvýšeno jízdné a zájem opadl. Během zimní sezóny 2005/2006 využilo lanovku podle počitadla turniketů 125 000 cestujících, v letní sezóně 2006 celkem 200 000 osob.  V roce 2007 stála základní jednosměrná jízdenka nahoru 120 Sk. V roce 2009 je uváděno základní jízdné nahoru 5,70 €, dolů 2,00 €, zpáteční 6,40 €, sleva pro děti je asi 30 %.  Lanovka jezdí celoročně a denně od 7:30 do 19 hodin.

Havárie.

V roce 1909 se jeden z vozů převrátil. Nedošlo k žádným obětem na životech.

Pozemní lanová dráha Starý Smokovec (Smokovecký výstup) – Hrebienok ve Vysokých Tatrách je jedinou pozemní lanovou dráhou na Slovensku. Provoz na ní byl zahájen 17. prosince 1908, rekonstrukcemi prošla v letech 1950–1951, 1967–1970 a 2007–2008.

Die Standseilbahn Starý Smokovec–Hrebienok () ist eine meterspurige, ganzjährig betriebene Standseilbahn im slowakischen Teil der Hohen Tatra und die einzige in der Slowakei. Sie ist 1.937 m lang und verbindet Starý Smokovec (Talstation ), einen Ortsteil der Stadt Vysoké Tatry, mit dem Berg und Skiort Hrebienok (Bergstation ).


Poloha.

Obec leží při severozápadní hranici Zlínského a Olomouckého kraje, v kroměřížském okrese v nadmořské výšce 260 m n. m.. Sousedí s obcemi Němčice, Roštění, Rymice a Stará Ves. Výhodou je blízká vzdálenost do mnoha měst, například: Holešov (6,5 km jv.), Hulín (7 km jz.), Přerov (10 km s.), Kroměříž (12 km jz.), Bystřice pod Hostýnem (12 km v.), Zlín (20 km jv.), Olomouc (30 km sz.). Praha je asi 235 km daleko.  Z geomorfologického hlediska spadá Kostelec do území Podbeskydské pahorkatiny, jejími kopci je obklopen ze tří stran.

Historie.

Obec byla osídlena už v pravěku. V Kosteleckém lese se při archeologických vykopávkách nalezly mohyly s lužickou keramikou, bronzová jehlice, žárové hroby s amforami a náramky. Neví se však, kdy a kdo obec založil. První písemná zmínka je z roku 1131, byla napsána v latině a napsal ji olomoucký biskup Jindřich Zdík. Od té doby se v Kostelci vystřídalo několik pánů a šlechtických rodů (např. Prusinovští z Víckova, Lobkovicové, Rottalové). Posledním vlastníkem byl až do třicátých let minulého století rod Vrbnů z Holešova.  Hraběnka Marie Barbora z rodu Rottalů založila v roce 1780 na katastru obce osadu, kterou pojmenovala podle svého syna (Karel) Karlovice a osídlila ji 20 poddanými z Kostelce. Karlovice existují dodnes a stále správně spadají pod Kostelec.

Obyvatelstvo.

Struktura.

Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Symboly.

V roce 1997 vznikly obecní znak a vlajka. Na znaku jsou překříženy klíč a meč, které symbolizují patrony místního kostela, svatého Petra a Pavla. Hradební zeď s cimbuřím symbolizují tvrz, která ve 13. století stála nad obcí. Červená barva je symbolem mučednické smrti obou patronů a byla převládající v erbech rodů, kterým obec kdysi patřila.

Sport.

Fotbal.

Od roku 1953 v obci působí fotbalový klub SK Moravan (dříve TJ Moravan), který se momentálně (2016/17) skládá ze 3 mužstev. Mužstvo mužů působí od sezóny 2011/12 v I. B třídě Zlínského kraje, mladší a starší přípravka hrají okresní přebor. V letech 2010–2016 měl klub i mužský B tým, ten byl ale z důvodu malého počtu hráčů zrušen.

Stolní tenis.

Pod hlavičkou místního TJ Sokol (v obci od roku 1906) nastupují 2 mužská a 1 žákovské mužstvo v okresních soutěžích.

Přehled starostů.

Nejdéle působili v úřadě František Pospíšilík (1878–1892) a Radoslav Pospíšilík (2000–2014), oba 14 let.

Obec Kostelec u Holešova (německy "Kosteletz bei Holleschau") se nachází ve Zlínském kraji, okrese Kroměříž. Žije zde obyvatel. Skládá se ze dvou katastrálních území, druhou částí obce jsou Karlovice.

Kostelec u Holešova (deutsch "Kosteletz bei Holleschau", früher "Kosteletz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer nordwestlich von Holešov und gehört zum Okres Kroměříž.


Začátky.

Rodina Ehnströmových patří do švédsky mluvící menšiny ve Finsku.  Umělecké jméno Paradise Oskar převzal z knihy pro děti "Rasmus a Vagabond" autorky Astrid Lindgren, kde je Paradise Oskar tulák, který hraje na akordeon. Studuje pop a jazz na hudebním institutu v Helsinkách.

Eurovision Song Contest 2011.

V roce 2011 se zúčastnil finského národního výběru "Euroviisut 2011" s písní ""Da Da Dam"" s níž reprezentoval Finsko na Eurovision Song Contest 2011, která se konala v německém Düsseldorfu v květnu 2011.  Píseň vypráví příběh chlapce, který se rozhodne postavit se na odpor, aby se pokusil zachránit planetu, ostatní ho ignorují, ale on se nadále snaží a vytrvává. Text i hudbu vytvořil sám zpěvák.  Nejprve se ale musel zúčastnit druhého semifinále národního výběru. Poté se kvalifikoval pro finále, kde vystoupil mezi dalšími devíti umělci. V superfinále se utkal s dalšími dvěma zpěváky, a to s Father McKenzie a Saarou Aalto. Nakonec byl vyhlášen vítězem, kdy obdržel nejvyšší počet SMS zpráv a hlasů — 46,7%.  Také vyhrál cenu "Marcel Bezençon Press Award", kterou získá nejlepší vystoupení. Hlasovala zde akreditovaná média a tisk v průběhu roku 2011 na eurovizním eventu.

Debutové album Sunday Songs.

Podepsal nahrávací smlouvu s finskou nahrávací společností Warner Music Finsko. Jeho debutové album "Sunday Songs" bylо vydáno digitálně na 2. květen po celé Evropě. Všechny písně na albu napsal a složil zpěvák sám. Producentem alba je Leri Leskinen, který pracoval s významnými místními hvězdami ve Finsku. Výkonným producentem je Warner Music Finsko nově jmenovaný A&R manažer Lasse Kurki.

Axel Ehnström (* 23. října 1990 Kirkkonummi, Finsko), dříve známý pod uměleckým jménem Paradise Oskar, je finsko-švédský zpěvák a skladatel. Reprezentoval Finsko na Eurovision Song Contest 2011 v Düsseldorfu s písní ""Da Da Dam"".

Paradise Oskar (* 23. Oktober 1990 in Kirkkonummi; eigentlich "Axel Ehnström") ist ein finnischer Singer-Songwriter. Er vertrat sein Heimatland beim Eurovision Song Contest 2011 in Düsseldorf und erreichte dort den 21. Platz.