Charakteristika.

Změna instrukcí programu může být provedena dvěma způsoby: Kvůli počítačové bezpečnosti je v současných systémech obvykle zakázáno používat samomodifikující kód, aby útočník nemohl podvrhnout svůj kód, který bude následně spuštěn (bez toho, aby tento kód v programu pocházel od jeho původního autora). Proto je operační paměť, ve které se nachází kód programu, označena NX bitem nebo jinak chráněna proti přepsání.

Aplikování na programovací jazyky.

Modifikace kódu může být dosaženo různými způsoby v závislosti na použitém programovacím jazyku a překladači.

Jazyk symbolických adres.

Samomodifikující se kód je celkem jednoduché implementovat pokud je použit jazyk symbolických adres. Strojové instrukce mohou být v paměti vytvořeny dynamicky (nebo mohou překrývat stávající kód v nechráněném programovém úložišti), v sekvenci ekvivalentní k těm, které standardní kompilátor může generovat jako objektový kód. S moderními procesory může dojít k nežádoucím vedlejším účinkům ve vyrovnávací paměti, což je třeba brát v úvahu. Tato metoda byla hojně využívána pro testování „first-time“ podmínek. Používá se překrytí instrukcí programu, aby bylo možné omezit množství instrukcí o "(n×1)-1", kde "n" je počet záznamů v souboru ("-1"... zdroje, které jsou potřeba k provedení překrytí).

Historie.

Počítač IBM SSEC, představený v červenci roku 1948, měl schopnost měnit své instrukce a zacházet s nimi jako s daty. Nicméně, tato schopnost byla v praxi použita jen zřídka. V době začátků počítačů byl samomodifikující se kód často používán, aby redukoval využití vyhrazené paměti, zvyšoval výkon nebo obojí. Někdy byl použit také pro volání podprogramu nebo vracení výsledku, pokud sada instrukcí poskytovala pouze jednoduché větvení, nebo pro přeskočení některých instrukcí. Tento postup je stále využitelný v určitých RISC architekturách, alespoň z teoretického hlediska. Fiktivní počítač MIX od Donalda Knutha také využívá pro implementaci podprogramů samomodifikující se kód.

Použití.

Samomodifikující se kód bývá použit z různých důvodů:  Jádro Linuxu používá modifikaci vlastního strojového kódu při startu (pro korekce pro vlastnosti použitého procesoru – například různé implementace virtualizace pro procesory Intel a AMD) nebo při instrumentaci (vkládání úseků kódu za běhu kvůli ladění nebo monitorování systému). Cílem je vyhnout se použití podmíněných skoků, které by zbytečně zdržovaly.

Samomodifikující se kód () je v informatice takový zdrojový kód, který při svém provádění mění vlastní instrukce. Obvykle je to kvůli zkrácení výkonného kódu programu, zvýšení výpočetního výkonu, případně kvůli usnadnění údržby zdrojového kódu (který by jinak byl příliš dlouhý). Termín je používán pro kód, který sám sebe mění záměrně, nikoliv v důsledku počítačového útoku na přetečení zásobníku a podobně.

Mit der Bezeichnung Selbstmodifizierender Code (engl.: "Self Modifying Code") wird ein Abschnitt eines Computerprogramms bezeichnet, das zur Lösung der Programmaufgabe Teile des eigenen Programmcodes während der Ausführung gezielt verändert. Unter der Bezeichnung „freier Rechenplan“ hatte schon Konrad Zuse selbstmodifizierenden Code als Möglichkeit in die von ihm entworfene Programmiersprache Plankalkül aufgenommen.


Zápletka.

Earl J. Hickey, obyvatel fiktivního Camden County, je drobný zlodějíček s pochybnou minulostí. Když vyhraje v loterii 100 000 dolarů, srazí ho auto a výherní tiket odlétne. Následně v nemocnici uvidí pořad Poslední výzva s Carsonem Dalym, kde se dozví o karmě a rozhodne se změnit svůj život. Sepíše si seznam všech špatných věcí, kterých se v životě dopustil, a rozhodne se je odčinit, věří, že to je jediná cesta, jak získat pozitivní karmu. Poté, co udělá první dobrý skutek, jeho výherní tiket se k němu vrátí. Earl to chápe jako znamení a za pomoci svých nově nabytých peněz a přihlouplého bratra Randyho se rozhodne postupně škrtat věci ze seznamu.

Výroba.

Koncept.

Tvůrce a hlavní scenárista seriálu Greg Garcia napsal pilotní díl během práce na sitcomu "Ano, drahoušku". Seriál nabídl 20th Century Fox a ta jej pak začala natáčet pro NBC. Do hlavní role byl obsazen Jason Lee. Ten se nejdříve nezajímal o práci pro televizi a dvakrát roli odmítl, než si přečetl scénář k pilotnímu dílu, který se mu líbil, a tak po dohodě s Gregem Garciou přistoupil na svou první hlavní roli pro televizi.

Lokace.

"Jmenuju se Earl" se odehrává ve fiktivním Camden County. V seriálu se také říká, že oblasti se říkalo jménem „Central“ během americké občanské války, protože nepodporovala ani Unii ani Konfederaci. Darnell k tomu poznamenává, že Central existovalo pouze 15 minut 10. března 1861, než jeho občany zmasakrovali Seveřané s Jižany.  V jedné epizodě je vidět na displeji telefonní číslo Earlova advokáta, které má předvolbu Connecticutu. Skutečné venkovní záběry byly natáčeny v Lake Balboa v Kalifornii.

Zrušení.

NBC seriál ukončila v květnu 2009, ačkoli čtvrtá řada končila nápisem „pokračování příště“. Výrobce seriálu 20th Century Fox Television pak nabízela pokračování stanicím Fox, ABC, TBS a TNT, ale ty to odmítly, protože by nebyly schopné splnit podmínky, aniž by „vážně narušily uměleckou integritu pořadu“.

Jmenuju se Earl (v anglickém originále My Name is Earl) je americký komediální seriál, který vytvořil americký producent Greg Garcia ve spolupráci s 20th Century Fox. Seriál byl vysílán od 20. září 2005 do 14. května 2009 na NBC. V Česku tento seriál vysílala Prima Cool.

My Name Is Earl ist eine US-amerikanische Comedy-Serie über einen Kleinkriminellen, der nach einem Unfall an das Karma zu glauben beginnt und im Verlauf der Serie all seine schlechten Taten rückgängig zu machen versucht. Die Serie wurde von Greg García geschrieben und von 20th Century Fox produziert. Die Serie war vom 20. September 2005 bis zum 14. Mai 2009 auf NBC zu sehen.


Průběh toku.

Oficiální výtok je z jezera Didovas na Žemaitijské vysočině, hydrografický je z jezera Sydeklis (lit. Sydeklio ežeras) v okrese Telšiai, 14 km na jih od Telšů. Pokud by délka byla počítána z tohoto bodu, byla by délka toku 213 km, ale protože z jezera Sydeklis vytéká potok pod jménem Mava, další jeho pokračování mezi jezery Ilgis a Pluotinalis pod názvem Kliurkė, dále spojka mezi jezery Pluotinalis a Didovas vůbec nemá oficiální název (v Oficiální klasifikátoru litevských řek je označena pouze jako D-1, hydrologické pořadí: 17010002) a teprv od Didova jezera pod názvem Minija, činí oficiální délka řeky jen 201,8 km. Na horním toku jsou na ní peřeje. Až do soutoku s řekou Salantas teče převážně směrem západním, od tohoto soutoku u Kūlupėnů se stáčí směrem na jih a tento směr převažuje až do soutoku s Atmatou. Ústí zprava do pravého ramene Němenu Atmaty. (Němen totiž vytváří deltu (viz článek) a jedním z jeho ramen je Atmata).

Přítoky.

V povodí Minije je přibližně 1360 vodních toků. Naprostá většina z nich je kratších než 30 km. Říční síť v povodí je velmi hustá, dosahuje 1,53 km/km. 51 % přítoků je levostranných.

Vodní režim.

Zdroj vody je smíšený s převahou dešťového (55 % ročního průtoku), dále sněhového (22 % ročního průtoku) a nakonec spodní vody (23 % ročního průtoku). Jezernatost je pouze 0,6 % povodí, bažiny a slatiny tvoří 5,2 % povodí. Zalesněnost je 21 %. Nejvyšší průtoky jsou od října do dubna. Průměrný průtok ve vzdálenosti 93 km od ústí je 15,4 m3/s. Průměrný spád řeky je 0,084%. Led je na řece od prosince do března. Povodí řeky je na jih od soutoku s řekou Salantas nesymetrické (pro blízkost s mořem): převažují delší levé přítoky nad kratšími pravými přítoky. V řece je často napájen dobytek.

Využití.

Na dolním toku je možná vodní doprava. Roku 1873 byla řeka Minija u vsi Lankupiai přímou vodní cestou spojena Vilémovým kanálem, (jinak také Klajpedským) s Klaipėdským přístavem přes záliv "Malkų įlanka" v Kurském zálivu (nyní přímo v Klajpedě). Na řece leží města Žarėnai, Kartena, Gargždai, Priekulė, Minija (ves).

Vodáctví.

"Podrobný popis vodácké trasy"  Řeka je sjízdná pro vodáky v délce 178 km.

Delta Minije na mapě delty Němenu.

L Řeka je propojena průlivem jménem Purvalankis s lagunovým jezerem jménem Krokų Lanka. 0 km Říční delta. Zde se řeka zprvu rozdvojuje: levé rameno míří do Atmaty, která sama je pravým ramenem delty Němenu. Pravé rameno (řeky Minije) míří do zálivu Kniaupų nebo také Kniaupas v Kurském zálivu, přičemž se přibližně v polovině vzdálenosti opět rozděluje na dvě hlavní ramena a ještě několik menších ramen. Zleva: slepé rameno (menší); rameno jménem Bevardis (Bezejmenné), které se opět vlévá do Atmaty (jedno z hlavních); rameno jménem Upaitis, které někdy tradičně také ještě nese název Minija, vlévá se přímo do zálivu Kniaupų (další z hlavních ramen); (tato dvě hlavní ramena spolu se zálivem a ramenem Atmata ohraničují ostrov jménem Zingelinė sala); čtyři (až 6) další ramena (menší) – jejichž vody také plynou do zálivu Kniaupų –, z nichž některá se dále štěpí, některá jsou slepá.

Fauna.

V řece jsou tyto druhy, v Litvě zařazené mezi přísně chráněné: dále druhy, v Litvě zařazené mezi chráněné dále druhy, v Litvě zařazené mezi chráněné podle bernské konvence: další chráněné druhy: Jsou tu časté také lišky, psík mývalovitý, norek americký ("Mustela vison"). V blízkém okolí řeky hnízdí tyto v Litvě chráněné druhy:  Vyskytuje se (ale nehnízdí zde): Zde jako v celé Litvě poměrně často hnízdí jinde méně častý Čáp bílý "Ciconia ciconia".  Minija je v češtině i v litevštině rodu ženského, číslo jednotné.

Minija (vyslov [Minyja]) je řeka na západě Litvy (Klaipėdský, Telšiajský kraj). Je dlouhá 213 km. Povodí má rozlohu 2980 km2.

Die Minija, deutsch Minge, ist ein Fluss in der südkurischen Landschaft Keklys ("Ceclis") im Westen Litauens.<br> Der Fluss hat ein für litauische Verhältnisse recht starkes Gefälle: über die Länge von 213 km, fällt er 180 m. Er entspringt im Osten des niederlitauischen Hochlands südlich von Telšiai und fließt zunächst nach Passage mehrerer Seen bis etwa Kartena westlich, wendet sich dann nach Süden und fließt fast parallel zur Ostseeküste über Priekulė und das Augstumalmoor. Sie mündet bei Minija in die Atmata, den nördlichsten Mündungsarm des Memel-Deltas, der seinerseits kurz danach beim Windenburger Eck ins Kurische Haff mündet; sie bildet dabei jedoch auch eine Art eigenes Delta.


Dětství.

Wilsonová se narodila v Boise, Idaho. Tvrdí, že jako dítě byla velmi plachá. Zato ale vynikala v mnoha školních aktivitách jako roztleskávání, tanec a obecně byla velmi soutěživá.  Během svého druhého ročníku na střední škole se její zájem o modeling stal více vážný, její matka jí k tomu vedla. Navštívila agenturu a byla informována, že by měla zhubnout aby mohla být modelka. V procesu hubnutí spadla do bludného kruhu mentální anorexie a později i bulimie. To trvalo od 14 let až k 20.  Po zotavení se začala Wilsonová věnovat fitness. Začala jíst šest jídel denně a pravidelně cvičit. Umístila se na třetím místě ve své první soutěži a později vyhrála Miss Galaxy 1998. Poté strávila nějaký čas v Extreme Fitness Team. V soutěži Women's Tri-Fitness Championships vyhrála první místo.  Později v roce 1998 se Wilsonová nastěhovala do Los Angeles a začala se věnovat herectví. Objevila agenta který jí pomohl získat pár pracovních míst.

Profesionální wrestlingová kariéra.

World Wrestling Entertaiment (2001-2008).

Svůj televizní debut udělala 28. června 2001 v epizodě SmackDown! jako součást storyline nesoucí název "Invaze". Zde ztvárnila nejnovější milostnou aférku Vince McMahona. Také se začala přátelit s kolegyní Stacy Keibler. Toto duo se utkalo v zápase proti Trish Stratus a Litě na pey-per-view "InVasion". Ten ale bohužel prohrály. Následující večer na Raw se ale Torrie pomstila a porazila Trish. I přes svůj relativní nedostatek zkušeností v ringu se spojila se Stacy a Ivory a občas se proti nějakým divám utkaly.  Vcelku oblíbená se stala když si začala románek s Tajiri. V důsledku toho si znepřátelila Stacy. Na show No Mercy ji ale Torrie v zápase porazila. Její nejznámější feud ale nastal v letech 2002-2003 kdy měla zápas s Dawn Marie. Ve storyline se Dawn Marie snažila vzít si Torriného otce, Al Wilsona, za manžela. Dawn také odhalila, že chová city k samotné Torrie. Dokonce nabídla to, že by zrušila svatbu a šla by s ní na noc do hotelu. Al a Dawn se pak v epizodě SmackDown vzali, ale ve spodním prádle. Al později zemřel na infarkt (jen jako součást příběhu) kvůli tomu, že měl s Dawn na svatební cestě pohlavní styk několikrát za sebou. Jako reakci na to vše v říjnu Wilsonová porazila Dawn na show No Mercy. Opět jí porazila na Royal Rumble, tento zápas byl inzerován jako "Nevlastní matka vs Nevlastní dcera". Feud trval devět měsíců.  V květnu 2003 se Torrie objevila na titulní straně magazínu Playboy. O několik měsíců dříve si kvůli tomu začala feud s Nidiou, který na ní žárlila. V rámci příběhu pak na ni byl naštvaný i její televizní přítel Jamie Noble. Krátce poté se do WWE vrátila Sable, která kdysi byla na obálce toho samého časopisu. Tím začal spor mezi těmito dvěma. Vyvrcholil na show "Judgment Day" když ji Torrie porazila. O dva roky později byla Torrie a Candice Michelle přesunuty do Raw. Tam Torrie prošla heelturnem když napadla Ashley Massaro.  28. září 2008 v epizodě SmackDown byla v ringu napadena Krissy Vaine. Jejich feud ale předčasně skončil když Krissy opustila společnost. O měsíc později se Torrie spojila s Mickie James proti Beth Phoenix a Victorii, bohužel neúspěšně. Toriin poslední zápas se uskutečnil 23. října když porazila dlouholetou rivalku Victorii. V listopadu se podrobila fyzické terapie ve vztahu a předchozímu zranění zad. Dne 8. května 2008 byla Torrie ze svého kontraktu s WWE propuštěna.

Ostatní media.

Mimo Playboy se Torrie objevila v září 2006 i na titulní stránce magazínu FHM.  V roce 2007 byla umístěna v žebříčku 100 nejsvůdnějších žen světa právě od FHM. Také byla na seznamu nejžádanějších žen světa na webu AskMen.com (v roce 2006 na 22. místě a o rok později na 65.).  Spolu s několika dalšími divami si Torrie v dubnu 2007 zahrála ve videoklipu od Timbalanda a The Hives, "Throw It On Me". Ten samý rok se společně s Mickem Foleym účastnila Special Olympics World Games v Šanghaji. V dubnu 2009 hostovala v reality show od NBC s názvem "I'm a Celebrity...Get Me out of Here!".

Osobní život.

Torrie připouští, že když byla malá, tak wrestling nesledovala. Ale říká, že od té doby co se do průmyslu zapojila, je velká fanynka Hulka Hogana.  Během svého působení ve WWE byla Torrie na cestách 300 dní za rok. Měla psa jménem Chloe který cestoval s ní.  Torrie byla blízká kamarádka se Stacy Keibler. V Los Angeles (Kalifornie) byly i spolubydlící.  Poté, co byla s Peterem Grunerem (na televizních obrazovkách známý jako Billy Kidman) čtyři roky, dne 11. července 2003 se za něj vdala. Žili spolu v Tampě na Floridě, když zrovna necestovali. Pár se oficiálně rozvedl v roce 2008.  V září 2007 si Torrie založila vlastní značku oblečení jménem ""Officially Jaded"". Pomáhal jí Nick Mitchell, bývalý wrestler známý jako Mitch. Tito dva spolu začali chodit v polovině roku 2006. Torrie si otevřela obchod ve Woodlands, Texas.  Od prosince 2011 má Torrie romantický vztah s hráčem New York Yankees, Alexem Rodriguezem.

Ve wrestlingu.

Zakončovací chvaty  Jako manažerka  Theme songy

Torrie Anne Wilson (* 24. července 1975) je americká profesionální wrestlerka a modelka. Je známá hlavně díky účinkování v World Championship Wrestling (WCW) a World Wrestling Entertainment (WWE), kde během svého osmiletého působení byla členkou rosteru SmackDown i Raw.

Victoria Anne Wilson (* 24. Juli 1975 in Boise, Idaho) ist eine ehemalige US-amerikanische Profi-Wrestlerin und Fotomodell. Sie war zuletzt bis 2008 bei World Wrestling Entertainment unter dem Ringnamen "Torrie Wilson" aktiv.


Život.

Friedrich Leopold Woeste se narodil jako nejstarší z osmi potomků učitele Johanna Ludolfa Leopolda Woeste a jeho ženy Marie Kathariny Woeste v Hemeru (v místní části Niederhemer). Předčasně dostával výuky v dějepise, zeměpise, latině a francouzštině. Na přímluvu jeho učitele pastora Wulferta byl poslán na gymnázium do Elberfeldu, kde bydlel u příbuzných jeho matky. V roce 1826 obdržel titul na institutu v Halle. V letech 1826 a 1829 studoval taktéž v Halle teologii, řečtinu a hebrejštinu. Pro několik obchodníků zprostředkovával cizojazyčnou obchodní korespondenci. Na přelomu let 1849 a 1850 byl učitelem na Märkisches Gymnasium v Iserlohn. Woeste uměl mluvit osmi cizími jazyky, které též vyučoval. V 60. letech 19. století se spolupodílel na vydávání časopisu "Germania".  V roce 1877 se jako Woeste přestěhoval ke své sestře. Byl svobodný a velmi nemocný. Záhy poté roku 1878 zemřel.

Dílo.

Woeste sepsal nespočet článků a esejí na témata etymologie, místní historie a pověstí. Nejvýznamnější z jeho děl je "Wörterbuch der westfälischen Mundart", který byl vydán roku 1882 jako výsledek čtyřiceti roků soustavného výzkumu vestfálských nářečí. Brzy poté vydal své další dílo s název "Volksüberlieferungen in der Grafschaft Mark". Jeho další vědecké práce byly vydány v dílech "Sagen, Gebräuche und Märchen aus Westfalen" z roku 1859 od Adalberta Kuhna a "Germaniens Völkerstimmen 1841–66" od Johanna Matthiasa Firmenich-Richartza. Za jeho zásluhy byl přijat do Společnosti pro německý jazyk.  Ve svém rodném Hemeru založil v roce 1829 soukromou školu, která dnes nese jeho jméno (Friedrich-Leopold-Woeste-Gymnasium). Také základní škola v blízkosti jeho rodného domu je po něj pojmenována.

Friedrich Leopold Woeste (celým jménem Johann Friedrich Leopold Woeste) (15. února 1807 Hemer – 7. ledna 1878 Iserlohn) byl německý jazykovědec a dialektolog.

Johann Friedrich Leopold Woeste (* 15. Februar 1807 in Niederhemer; † 7. Januar 1878 in Iserlohn) war ein deutscher Sprachwissenschaftler und Mundartforscher.


Erupce.

První záznamy o erupcích jsou doloženy z roku 1616, cyklicky se opakují po několika letech. Většinou se zpočátku projevují vyvrhováním bazaltových pyroklastik, později doprovázených andezitou lávou. Často se tvoří pyroklastické proudy, které se řítí dolů ze svahů a devastují okolní krajinu. Při erupci v roce 1814 bylo zničeno město Cagsava a několik dalších osad a zabito asi 1 200 lidí.  Při erupce erupci v roce 2006 zahynulo přes 1000 lidí. K novému výlevu lávy došlo v pondělí 14. prosince 2006.  Během posledních 400 let proběhlo 55 zaznamenaných erupcí, a to v letech 1616, 1766, 1800, 1814, 1827, 1834, 1839, 1845, 1846, 1851, 1853, 1855, 1857, 1858, 1859, 1860, 1861, 1862, 1868, 1871-72, 1872, 1873, 1876, 1876, 1881-82, 1885, 1886-87, 1888, 1890, 1891-92, 1893, 1895, 1896, 1897, 1900, 1928, 1928, 1939, 1941, 1943, 1947, 1968, 1978, 1984, 1993, 1999–2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2006, 2009, 2013, 2014. Vulkán byl zatím podle měření nejaktivnější v 19. století, ale během prvního desetiletí 21. století o sobě dal vědět už celkem sedmkrát.  13. ledna 2018 došlo k freatické erupci, při níž byl vyvržen sloupec plynů a popela o výšce přibližně 2500 m. Aktivita trvala 1 hodinu a 47 minut. 14. ledna 2018 byl vyhlášen zvýšený – 3. stupeň varování. 16. ledna 2018 byl v provincii Albay vyhlášen stav ohrožení, poté, co proudy lávy dosáhly okrajů šestikilometrové evakuační zóny. 22. ledna 2018 byl zvýšen stupeň varování na čtvrtý, tedy druhý nejvyšší, poté co soka vyvrhla popel do výšky 10 km. Poté, co 27. ledna 2018 se přes provincii Albay přehnaly silné lijáky, začaly být obce v okolí sopky ohrožovány prudkými bahnotoky – lahary.

Mayon je aktivní sopka, vypínající se do výšky 2462 m nad zálivem Albay na Filipínách. Je to jedna z nejaktivnějších filipínských sopek. Za posledních 400 let je zaznamenáno přes 50 silných erupcí. Svým klasickým kuželovým tvarem je perfektním příkladem stratovulkánu, podobně jako sopka Fudži v Japonsku. Sopka je centrem biosférické rezervace Albay vyhlášené UNESCO v roce 2016.

Der Mayon ist ein 2462 Meter hoher Vulkan auf den Philippinen, etwa 330 Kilometer südöstlich der Hauptstadt Manila. Er befindet sich in der Bicol Region am südöstlichen Ausläufer der Hauptinsel Luzon unweit der Stadt Legazpi und der Stadtgemeinde Daraga.


Vývoj.

Vývoj nového typu začal v roce 1931, přičemž už od počátku byla pro nový letoun zvolena jednoplošná konstrukce. Z různých možných koncepcí letounu byl nakonec zvolen Model 248, celokovový dolnoplošník s pevným podvozkem a otevřenou pilotní kabinou. Projekt byl v září 1931 předveden USAAC a už 5. prosince 1931 získal Boeing zakázku na stavbu tří prototypů, označených tehdy ještě XP-936. Jelikož byla právě hospodářská krize, Boeing stavěl nové pouze draky letounů a další vybavení dodalo USAAC.  Stavba probíhala rychlým tempem a už za dva měsíce byl dokončen první prototyp, který 20. března 1932 poprvé vzlétl. Pilot si po letu pochvaloval dobrou ovladatelnost letounu i rychlost o 48 km/h vyšší, než u zavedeného P-12. Druhý prototyp, určený k pevnostním testům na zkušební základně Wright Field v Ohiu, byl zalétán 22. dubna 1932 a třetí prototyp 6. května 1932. Třetí vyrobený stroj byl zkoušen v běžných provozních podmínkách u 1. stíhací skupiny na letišti USAAC Selfridge Field v Michiganu.  Po testech USAAC všechny tři stroje zakoupilo a jejich typové označení se změnilo na XP-26, následně pak na Y1P-26. Nakonec se z obou létajících prototypů staly sériové P-26 se sériovými čísly 32-412 a 32-414.

Konstrukce.

Jednalo se o jednomístný jednomotorový dolnoplošník celokovové konstrukce s pevným podvozkem. V přídi letounu byl instalován vzduchem chlazený hvězdicový devítiválec Pratt & Whitney R-1340-21 Wasp o výkonu 386 kW (u prototypu ve verzi SR-1340E), který byl chráněn prstencem Townend. Pilotní kabina byla otevřená, pilota před větrem chránil jednoduchý štítek a za jeho hlavou byla pro případ nehody vysoká opěrka. Ocasní plochy byly klasické, ostruhové kolečko bylo kapotováno. Mezi křídlem, trupem a podvozkem konstrukci letounu vyztužoval systém drátových výztuh. Prototyp byl neozbrojen. Přistávací klapky byly instalovány až na základě s zkušeností s provozem prvních sériových strojů.

Sériové stroje.

Dne 28. ledna 1934 pak vedení USAAC objednalo první jedenáctikusovou sérii P-26A, u kterého bylo provedeno několik změn. Od prototypu se lišil zjednodušenou konstrukcí podvozku i jeho kapotáže, jež měly usnadnit údržbu. Byl instalován silnější motor R-1340-27 o výkonu 500 hp při 2200 otáčkách za minutu u země. Pomocí instalace přistávacích klapek byla snížena vysoká přistávací rychlost, jež u pilotů, nemajících zkušenosti s létáním na jednoplošnících, znamenala vysokou nehodovost. Letouny také měly výzbroj a radiostanici. Výzbroj se skládala ze dvou kulometů Browning ráže 7,62 mm a zásobou 500 nábojů. Někdy byl jeden z nich nahrazen 12,7 mm kulometem Browning s 200 náboji. Pro střelbu byl instalován i zaměřovač a fotokulomet. Letoun mohl nést dvě pumy po 52,6 kg či pět po 11,3 kg. Radiostanice se skládala z přijímačů SCR-183, SCR-192 a vysílače BC-180. Anténa vysílače byla umístěna před pilotní kabinou a stožárek přijímače byl na vrcholu svislé ocasní plochy. Této varianty bylo nakonec vyrobeno 111 kusů.  Na výrobu této varianty navázala vylepšená verze P-26B (33-179 až 33-185), která se lišila především výkonnějším motorem R-1340-33 o výkonu 575 hp. Motor měl místo karburátoru přímý vstřik paliva, ale díky jeho vyšší hmotnosti se výkony letounu zvýšily jen mírně. První P-26B byl dodán na Wright Field 20. června, druhý 21. července 1934. Celkem 18 kusů verze P-26C (33-186 až 33-203) mělo nejprve motor R-1340-27, který byl ale časem vyměněn za verzi R-1340-33 a letouny této varianty byly přeznačeny na P-26B. Výroba strojů pro USAAC skončila touto verzí v březnu roku 1936.  Letouny P-26A, určené na export byly označeny Model 281. Bylo postaveno 12 kusů Modelu 281, z nichž dva byly neozbrojené předváděcí letouny a deset bylo určeno pro Čínu. Jeden z předváděcích kusů zakoupilo španělské republikánské letectvo.

Operační služba.

USAAC.

Jako první získala 20 P-26A (33-29 až 33-48) v prosinci 1933 jednotka 20. Pursuit group na Barksdale Fieldu v Louisianě, složená z 55., 77. a 79. squadrony. Celkem letoun používalo deset amerických jednotek (1. Pursuit Group tvořená 17., 27. a 94. squadronou na Selfridge Fieldu v Michiganu, 4. Composite Group, 15–18. Pursuit Group, 20. Pursuit Group, 31–32. Pursuit Group a 37. Pursuit Group), z nichž některé je provozovaly až do roku 1941. Jednotky se věnovaly především hlídkování a výcviku, přičemž letectvem nebyly nikdy bojově nasazeny. Šest letounů bylo zničeno na zemi při japonském útoku na Pearl Harbor a při napadení Filipín.

Zahraniční uživatelé.

Čína.

Do Číny byl 15. srpna odeslán předváděcí letounu Modelu 281, který zde sice havaroval, ale i tak si Čína, potýkající se s nedostatkem moderních letounů, objednala stavbu deseti sériových kusů s motorem R-1340-33. Prostředky na jejich zakoupení byly získány i pomocí sbírky mezi čínskými krajany v zahraničí. Letouny byly v Číně sestaveny v lednu 1936. Po vypuknutí druhé Čínsko-japonské války byly tyto letouny poprvé bojově nasazeny a to jako součástí obrany hlavního města Nanking. Například 15. srpna 1937 se těmto strojům podařilo sestřelit dva japonské bombardéry Mitsubishi G3M. Boje mezi čínskými letouny Model 281 a japonskými Mitsubishi A5M byly historicky prvními souboji moderních stíhacích jednoplošníků. Přesný počet vítězství, dosažených piloty na Modelu 281 není znám. V době dobytí Nankingu v prosinci 1937 už byl letuschopný jen jediný kus.

Španělsko.

Španělské republikánské letectvo v první polovině roku 1937 zakoupilo druhý předváděcí kus Modelu 281, který zde byl provizorně vyzbrojen dvojicí nesynchronizovaných kulometů Vickers ráže 7,7 mm, umístěných v pouzdrech pod křídly a bojově nasazen (nejspíše při obraně Madridu) ve španělské občanské válce. Dne 21. října 1937 byl sestřelen letouny Fiat CR.32. Objednávce dalších strojů zabránila jejich vysoká cena.

Filipíny.

Filipínské letectvo získalo v červenci 1941 devět amerických P-26A zařazených do výzbroje 6. squadrony. Po zapojení Japonska do války, byly letouny bojově nasazeny proti japonském letectvu a podařilo se jim dosáhnout i několika vzdušných vítězství. Všechny letouny byly při obraně Filipín zničeny přímo v boji, či vlastním personálem, aby nebyly ukořistěny.

Panama a Guatemala.

Jedenáct letounů P-26 používalo od roku 1940 panamské letectvo. Později byly předány Guatemale, kde sloužily jako stíhací a cvičné letouny (po válce už pouze jako cvičné). Poslední kusy byly vyřazeny v roce 1957. Dva guatemalské P-26 byly poté darovány do USA, kde jsou dnes vystaveny v muzejních expozicích.

Dochované kusy.

V současnosti existují dva originální kusy P-26, pocházející z Guatemaly. První je vystaven v americkém National Air and Space Museum ve městě Washington, D.C. a druhý vlastní museum "Planes of Fame" v kalifornském městě Chino. Vzniklo také několik replik.

Boeing P-26 byl první jednoplošný stíhací letoun, který byl přijat do vojenského letectva Spojených států amerických. Letoun byl vyvinut jako nástupce úspěšného stíhacího dvouplošníku Boeing P-12. Prototyp absolvoval první lety již roku 1932 a byl prakticky ihned sériově vyráběn. Byl vyzbrojen dvěma kulomety a mohl nést až 90 kg bomb. Před druhou světovou válkou byl však již zastaralý a sloužil v USA pouze jako cvičný. Mezi piloty byl oblíben a vysloužil si přezdívku Peashooter. Účastnil se bojů v Číně a na Filipínách. Používalo ho několik zahraničních uživatelů, z nichž Guatemalské letectvo typ vyřadilo až v roce 1957.

Die Boeing P-26 "Peashooter" (Model 266) war das erste Jagdflugzeug in Ganzmetallbauweise, das vom United States Army Air Corps (USAAC) verwendet wurde. Der erste Prototyp des Tiefdeckers flog erstmals am 20. März 1932 und wurde noch am Anfang des Pazifikkrieges auf den Philippinen eingesetzt.


Využití a příklady.

Existuje mnoho příkladů, kdy jsou navazovány nové konexe v důsledku obnovy po zranění. Dnes je všeobecným vědeckým konsensem, že neurogeneze (vznik nových mozkových buněk) může probíhat i u relativně starých savců. Důkaz zahrnuje především oblast hipokampu a čichového bulbu, ale podle nejnovějších výzkumů probíhá nejspíše i v cerebellu.  Způsob jakým může prožitek ovlivnit mozkové dráhy prohlubuje znalosti v epistemologii či teorií jako neurální darwinismus či podmíněné reflexy.

Obnova po úrazu mozku.

Byla nalezena překvapivá korelace mezi neuroplasticitou a obnově mozku po zranění. Jedna výzkumná skupina dokonce vyvinula léčbu, která zvýšením dávk progesteronu ve formě injekcí po infarktu nebo traumatickém poranění mozku (TBI) lze zabránit vymírání mozkových buněk a vzniku edémů a zánětů. V jejich klinických studií se jim podařilo snížit mortalitu takto léčených osob o 60 %.

Zrak.

Po desetiletí převládání názoru, že binokulární vidění vzniká v raném dětství se objevily studie, podle kterých mohou být lidé zbaveni i takových poruch, jako je tupozrakost.

Léčba poruch učení.

Michael Merzenich vyvinul sérii počítačových programů Fast ForWord. FastForWord nabízí sedm cvičení mozku za účelem pomoci dyslektikům v učení a používání jazyka. Data z publikované studie naznačují, že programy, které využívají znalosti o neuroplasticitě by mohly značně vylepšit kognitivní funkce i paměť i u dospělých s ARCD. Nicméně podle meta-analýzy z roku 2011 "Neexistuje žádný důkaz, že Fast ForWord pomáhá dětem s problémy čtení a logopedickými problémy." Kritici této meta-analýzy zpochybňují jednak použité statistické metody a také to, že pouze malý počet studií uskutečněný na toto téma byl zahrnutý do této analýzy. Existuje více než 300 studií, které ověřují účinnost programu Fast ForWord a ve zmíněné analýze jich bylo zahrnuto pouze 5.

Smyslová protéza.

Mozek se po narození musí přizpůsobit na podněty z okolí. Vrozené poruchy sluchového ústrojí potkají každého tisícího novorozence. Pokud ale děti používají v určitém období speciálně navržené implantáty, může se pozdější dopad na sluch extrémně zlepšit. Plasticita v oblasti sluchu je nejaktivnější mezi druhým a čtvrtým rokem, proto mohou kochleární implantáty pomoci i prelingválně hluchých dětem učit se komunikaci skrze hlas své matky.

Pokud mluvíme o neuroplasticitě nebo plasticitě mozku, obvykle tím máme na mysli vývoj změn v mozku v průběhu života zvířete. Termín pochází z pozdního 20. století, kdy nová studie prokázala, že se mozek vyvíjí i v dospělosti. To byl průlom v tehdejším paradigmatu, že po tom, co lidský mozek projde tzv kritickým obdobím, pracuje už pouze jen s vybudovanými neurálními cestami.

Unter neuronaler Plastizität versteht man die Eigenart von Synapsen, Nervenzellen oder auch ganzen Hirnarealen, sich zwecks Optimierung laufender Prozesse nutzungsabhängig in ihrer Anatomie und Funktion zu verändern. Je nach betrachtetem System spricht man dabei z. B. von synaptischer Plastizität oder kortikaler Plastizität.


Vývoj.

Konstrukce trupu "Hóšó" byla založena na křižníkovém designu, ale přesto šlo o novou konstrukci. Loď byla od počátku konstruována jako letadlová. Stavba lodi probíhala v loděnici Asano v Jokohamě. Kýl byl založen 16. prosince 1919, loď byla spuštěna na vodu 13. listopadu 1921 a dokončena 27. prosince 1922. Předběhla tak o 13 měsíců britskou letadlovou loď HMS "Hermes", která byla objednána dříve a rovněž konstruována od počátku jako letadlová, ale jejíž stavba se protáhla.  Zpočátku měla "Hóšó" sloužit ke kombinovanému provozu palubních letadel i hydroplánů, ale během konstrukce byla její koncepce změněna na klasickou letadlovou loď. Konstrukce lodi byla založena na trupu křižníku. Po dokončení měla "Hóšó" jednu vzletovou a přistávací palubu, jejíž přední část se svažovala dolů. Na pravoboku byl umístěn ostrov se stožárem, před ostrovem byl jeřáb a za ostrovem byly tři komíny, které bylo možné během leteckých operací sklopit pod úroveň paluby. Během přestavby v roce 1923 bylo odstraněno zešikmení přední části paluby, odstraněn ostrov i jeřáb a stožár se dal sklopit. Loď tak získala hladkopalubové uspořádání s velitelským můstkem pod palubou, které bylo v japonském námořnictvu velice oblíbené, protože operujícím letounům nehrozila kolize s nástavbami.  V letech 1932 až 1933 se na "Hóšó" testovalo nové světelné zařízení "čakkan šidótó" pro navedení letounů na přistání. Po úspěšných zkouškách bylo následně instalováno i na ostatní letadlové lodě císařského námořnictva. Během přestavby v roce 1934 byly komíny definitivně fixovány ve sklopené poloze.

Operační služba.

Protože "Hóšó" byla první loď svého druhu v japonském námořnictvu, během dvacátých let sloužila především pro vyvinutí metodiky leteckého provozu a taktiky leteckých operací, v čemž navázala na upravený nosič hydroplánů "Wakamija".  V létě 1928 se "Hóšó" zúčastnila námořního cvičení u Amami Óšima, během kterého se testovala použitelnost koordinovaného útoku hladinových jednotek torpédy s leteckým torpédovým útokem. Tři vyslané torpédonosné letouny vyčkaly začátku torpédového útoku křižníků a poté zaútočily na formaci bitevních lodí z opačné strany, než křižníky. Ze tří torpéd dvě zasáhla bitevní loď "Mucu".  "Hóšó" se účastnila šanghajského incidentu, když například 28. ledna 1932 její letouny bombardovaly Šanghaj. Dne 5. února se pět letadel z "Hóšó" utkalo s devíti čínskými stíhači a 19. února se opět letci z "Hóšó" dostaly do vzdušného souboje. Mezi 23. a 26. únorem zaútočily letouny z "Hóšó" a "Kaga" na japonská letiště u Su-čou a Chang-čou. Při návratu z útoku na letiště u Chang-čou bylo devět bombardérů a šest stíhaček Nakadžima A1N2 z "Hóšó" napadeno pěti čínskými stíhači, přičemž Japonci sestřelili tři z nich.  Dne 26. září 1935 byla "Hóšó" poškozena během incidentu 4. "kantai" východně od severního Honšú. Od roku 1937 se účastnila druhé čínsko-japonské války. Od srpna do prosince 1937 letouny z "Hóšó" podporovaly operace japonské armády v Číně. V té době byla "Hóšó" společně s letadlovou lodí "Rjúdžó" součástí "Dai-iči kókú sentai" ( ~ 1. divize letadlových lodí). V té době se její letecký park skládal z devíti stíhaček Nakadžima A2N a šesti útočných letounů Jokosuka B3Y1.  V době vypuknutí druhé světové války v Pacifiku už byla konstrukce "Hóšó" překonána novějšími nosiči. Loď byla příliš malá a pomalá pro provoz moderních letounů a sloužila hlavně pro výcvik nových pilotů. "Hóšó" se ještě účastnila operací během bitvy u Midway, ale už ne v hlavním útočném svazu, ale v podpůrné roli jako letadlová loď dálkového krytí hlavních sil admirála Jamamota. V té době stále ještě nesla dvouplošné torpédové bombardéry s pevným podvozkem Jokosuka B4Y1. Byl to právě bombardér B4Y1 z lodi "Hóšó", který ráno 5. června 1942 vyfotil hořící letadlovou loď "Hirjú".  Od roku 1943 byla loď stažena z bojových operací a sloužila ve Vnitřním moři k výcviku. Byla prodloužena letová paluba, aby umožnila bezpečný start a přistání i těžším modernějším letounům. Dne 19. března 1945 byla v Kure lehce poškozena náletem palubních letadel z TF 58 viceadmirála Mitschera, přičemž bylo zabito šest mužů posádky.

Poválečná služba.

"Hóšó" byla jedna z pouhých čtyř japonských letadlových lodí, které přežily druhou světovou válku. Po skončení války byla přestavěna na transportní loď, což mimo jiné spočívalo ve zkrácení letové paluby a sloužila až do června 1946 k repatriaci japonských vojáků zpět do Japonska. Poté byla vyřazena a v roce 1947 sešrotována.

Hóšó (: 鳳翔 ~ "letící Fénix") byla první letadlová loď japonského císařského námořnictva a také první letadlová loď na světě, od počátku stavěná pro tento účel, která vstoupila do služby. V japonském námořnictvu měla jednoho předchůdce, nosič hydroplánů "Wakamija", který dostal před dokončením "Hóšó" na příď vzletovou palubu, k testům leteckých postupů.

Die Hōshō (jap., dt. „Fliegender Phoenix“) war der erste Flugzeugträger der Kaiserlich Japanischen Marine und auch der erste bereits im Konzept geplante Flugzeugträger weltweit.


Historie.

Tento motor vyvinul Dr. Neugebauer, když zvětšil jeho předchůdce Jumo 210. V roce 1934, ještě před dokončením testu k motoru Jumo 210, RLM vydalo požadavky na konstrukci nového motoru s výkonem alespoň 1 000 koní (735,5 kW) a hmotností okolo 500 kg. Firmy Junkers Flugzeug-und-Motorenwerke A.G. (Jumo) a Daimler-Benz odpověděly, přičemž konstruktéři Junkerse, aby dosáhli zavedení motoru před novým motorem Daimler-Benz DB 600, se rozhodli přidržet se koncepce typu Jumo 210.  Výsledný prototyp motoru Jumo 211 byl dokončen roku 1935 v továrně v Dessau a testy začaly v dubnu 1936. Omezená produkce varianty Jumo 211A o výkonu 1 100 k začala v dubnu 1937 v Dessau, v červenci, po dokončení 1 000 kusů, výroba začala v Magdeburgu. Tři modely byly, kvůli dvoustupňovému turbokompresoru, různě seřízeny (verze pro nízký a vysoký dostup). První letoun poháněný tímto motorem se objevil v listopadu. Jumo 211 se tak stal hlavním motorem pro bombardéry; ne z malé části, protože firmy Junkers a Heinkel stavěly velké série bombardérů, které tento motor poháněl.  Vývoj motoru Jumo 211 pokračoval variantou Jumo 211B, která se objevila roku 1938, s mírně zvýšenými max. otáčkami na 2 400/min, což zvýšilo výkon na 1 200 k (883 kW). Verze 211C a 211D se lišily hlavně v reduktorové části a dalších rysech.  Hlavní zdokonalení přišlo v roce 1940, jako lepší konkurence pro motor DB 601, kdy bylo u motoru Jumo 211 použito přetlakované chlazení. Výsledná verze 211E dokázala běžet bez přehřívání i s větším nastavení výkonu a byla rychle následována verzí 211F, která měla zesílenou klikovou hřídel a zcela nový kompresor, vyvinutý u DVL, který měl vyšší mechanickou účinnost. Verze F při 2 600 ot/min a mezichladičem vybavená verze J dodaly výkon 1 340 resp. 1420 k (986 resp. 1044 kW). Další zlepšení vedly k výkonu 1 450 k u verzí 211N a 1 500 k u 211P. Pokračující vývoj motoru Jumo 211 skončil ve prospěch motoru Junkers Jumo 213.  Celková produkce sérií motorů Jumo 211 dosáhla 68 248 ks s vrcholnou výrobou 1 700 ks motorů za měsíc na podzim roku 1942.

Letecký motor Junkers Jumo 211 byl zážehový čtyřdobý invertní kapalinou chlazený přeplňovaný dvanáctiválec s válci uspořádanými do V, vybavený reduktorem. Šlo o současníka známého motoru Daimler-Benz DB 601; ten byl z větší části používán hlavně ve stíhačkách, zatímco Jumo 211 v bombardérech jako např. v He 111, Ju 87 či Ju 88.

Der Junkers Jumo 211 war ein flüssigkeitsgekühlter Zwölfzylinder-Flugmotor mit Benzindirekteinspritzung der Junkers Flugzeug- und Motorenwerke. Mit einem Hubraum von 35 Litern hatte er eine Startleistung von bis zu 1500 PS.


Historie.

O starobylosti osídlení na katastrálního území obce svědčí předhistorické mohylové pohřebiště v přilehlém lese, archeologicky prozkoumané roku 1866 Františkem Stulíkem (šlo o první archeologický průzkum v Jižních Čechách).  První písemná zmínka o vsi ("Plawe") pochází z roku 1259, a následně 1262, kdy ji Vok z Rožmberka v závěti odkázal cisterciáckému klášteru ve Vyšším Brodě. Roku 1273 ji klášter směnil s králem Přemyslem Otakarem II. za Němčice, za následujícího panovníka Václava II. se v roce 1292 Plav opět vrátil do držení vyšebrodského kláštera, v němž pak zůstal po celá staletí až do zrušení poddanství. Od roku 1400 až do 16. století se v Plavě vařilo pivo, což českobudějovičtí, pro něž byla ves na hranici jejich mílového práva, považovali za nevítanou konkurenci. Roku 1571 postihl Plav požár, při kterém vyjma tří stodol vyhořela celá ves i s mlýnem. Za napoleonských válek údajně v obci zemřeli a u kapličky před čp. 15 jsou pochováni dva francouzští vojáci z oddílu zde ubytovaného. Roku 1894 byla dostavěna škola (fungovala do roku 1979), v letech 1912 až 1913 vybudován silniční most přes Malši.  Od roku 1850 do roku 1976 byl Plav samostatnou obcí, do roku 1956 s osadou Heřmaň. V následujícím období počínaje 30. dubnem 1976 a konče 23. listopadem 1990 tvořil součást obce Doudleby. Od této doby má Plav znovu status obce. Velké škody ve vsi napáchala povodeň v srpnu 2002, kdy voda v domech dosahovala výšky až 1,8 m.

Obnovení břehů.

Obec Plav je dlouhodobě vystavována významným povodňovým škodám při zvýšených vodních stavech. V současnosti vlivem snížení intenzity zemědělské výroby se na některých zemědělsky opuštěných pozemcích při toku rozmáhá nekvalitní náletový porost. Pro další snížení povodňové hladiny v obci je však zásadní snížit výchozí odtokovou hladinu pod profilem komunikačního násypu. Záměrem je zřízení přirozeného povodňového obtoku v prodloužení osy koryta mlýnského odpadu před jeho nevhodným odbočením zpět do řečiště. Terénní průleh je navrženo po okraji původní nivy a jeho smyslem je posílení povodňové průtočnosti koryto mlýnského odpadu pod mostem – tím dojde ke snížení odtokové hladiny pod mostem a dále i ke snížení povodňových hladin v intravilánu obce Plav. Území má zázemí pro vznik fauny a flory. Podmínkou je, že projde určitou úpravou. Zásadní úpravou je cílem zavodnění tohoto území s cílem oživit předmětné území přiblížením se původní trase toku. Postupný vznik většího biocentra především ptačí, obojživelné i rybí populace, které dnes v podstatě neexistuje.  Vzdutí vody umožní nové vodní plochy – tůně. Přívod vody bude řešení úseku potrubí za komunikaci otevřeným malým korytem. Navržená tůň bude zapuštěna v terénu. V ploše tůně je ponechána řada ostrůvků vegetace pro účel jejich využití vodním ptactvem. Tůň je navržena jako průtočná s přítokem z mlýnského odpadu. Odtok bude řešen otevřeným korytem.

Pamětihodnosti.

Na rozhraní katastrálních území Plavu a Heřmaně byla v letech 1973–1982 vybudována Úpravna vody Plav, která upravuje vodu z VD Římov a zásobuje jí celou českobudějovickou aglomeraci. Průměrná kapacita úpravny je 800 l/s, maximální projektovaná 1424 l/s.

Doprava.

Mezi Plavem a Plavnicí přechází šikmo údolí Plavnického potoka stavba dálnice D3.

Plav (lidově a do roku 1924 úředně "Plavo", ) je obec v okrese České Budějovice v Jihočeském kraji, na obou březích řeky Malše zhruba 8,5 km jižně od centra Českých Budějovic. Žije zde obyvatel.

Plav (tschechisch bis 1924: "Plavo" bzw. "Plava"; deutsch "Plaben") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt drei Kilometer östlich von Kamenný Újezd beiderseits der Maltsch.


Základní popis jazyka ABEL-HDL.

ABEL - HDL se používá stejně jako ostatní hdl jazyky k programování logických polí. Programování v hdl jazycích je mnohem rychlejší a jednodušší než programování v asembleru. Práce nimi se v mnoha aspektech zásadně liší od programovacích jazyků pro počítače. Tento jazyk umožňuje zapsání kódu pomocí pravdivostních tabulek, stavových diagramů nebo logických rovnic. Jazyk rozlišuje velká a malá písmena v proměnných, ale nikoliv u klíčových slov.

Základní syntaxe jazyka ABEL-HDL.

Zdrojové kódy mohou být psány v libovolném editoru umožňující export do ASCII formátu. Každá řádka může mít max. 150 znaků. Na konec řádku se standardně umísťuje středník.

Typy proměnných.

Proměnné v makrech, modulech a příkazech jsou označovány jako argumenty konstrukcí, které je používají. V ABEL-HDL existují dva typy argumentů: Actual argument a Dummy argument.

Typy operátorů.

Operátory jsou rozděleny do čtyř základních tříd: logické, aritmetické, relační a přiřazovací.

Komunikace s ostatními logickými prvky.

Pro komunikaci s ostatními logickými obvody existují speciální konstanty, jejich seznam je v Tabulce speciálních konstant.  Speciální konstanty musí být použity, jak je uvedeno, včetně teček.

Pole prvků.

Tento jazyk obsahuje obdobu pole prvků, která je nazývána set. Jedná se o uspořádanou množinu (tj. záleží na pořadí). Pokud jsou čísla použita v přiřazení nebo v porovnávání se sety (množinami), tak jsou převedena do binární reprezentace a dále je použita booleovská algebra. Pokud je bitů více než prvků v množině, je binární číslo zaokrouhleno doleva. Pokud je bitů méně, je binární číslo zleva doplněno nulami.

Základní struktura.

Zdrojové kódy se mohou skládat z nezávislých modulů. Každý z těchto modulů obsahuje kompletní logický popis obvodu. Do jednoho zdrojového kódu může být umístěn neomezený počet modulů. Každý modul může mít pouze jednu hlavičku, ostatní sekce zdrojového kódu se mohou libovolně opakovat. Deklarace musí následovat hned za označením deklarací. Všechny identifikátory musí být deklarovány dříve, než jsou uvedeny v kódu.

Hlavičky.

Hlavičkou začíná každý modul. Obsahuje označení modulu (module), dané rozhraní (interface) a záhlaví (title).  Module je povinné a je párováno s klíčovým slovem End. Označení modulu začíná klíčovým slovem "Module" za kterým následuje jeho název. Za označení modulu se neumisťuje středník. Může být třeba toto:  Rozhraní je volitelná položka. Slouží u nižších modulů k označení signálů, které jsou pak použity ve vyšších modulech. Klíčové slovo je "Interface".  Záhlaví začíná klíčovým slovem "Title" a za ním následuje string uvozený apostrofy. Pro funkci obvodu nemá žádný význam, slouží jen k popisu funkce modulu pro lepší přehlednost.

Deklarace.

Deklarace deklaruje moduly a přiřazuje jména instancím funkčních bloků, pinům, uzlům, konstantám, makrům a množinám. Každý modul musí mít nejméně jednu deklarační sekci. Všechny deklarace mají platnost pouze v modulu, ve kterém jsou uvedeny. Deklarace zařízení může být použita jen jedna v celém bloku.  Deklarace klíčových slov začíná klíčovým slovem "declarations". Takto definovaná klíčová slova mohou být použita v celém zdrojovém kódu.  Deklarace zařízení je volitelná. Pro daný modul definuje device_id se specifickým programovatelným zařízením. Zapisuje se identifikátorem programovatelného pole, který je následován klíčovým slovem "Device".  Deklarace Interface je, na rozdíl od uvedení interface v hlavičce, povinná ve všech zdrojových kódech, kde je mechanizmus interface použit (tj. je povinná nejen v lower-level ale i v top-level modulech). V této sekci není možné použít přípony (dot extension).  Deklarace signálů znamená přiřazení použitých signálů k číslům pinů a nodů, popř. přiřadit i typ signálu. Piny a nody nemusí být přiřazeny k žádnému signálu, dokud není konkrétní program nahrán do obvodu.  Přiřazení pinů a nodů se provádí pomocí klíčových slov Pin a Node, detailněji je ukázano na příkladu.  Typ signálu se přiřazuje pomocí klíčového slova Istype, za kterým následují atributy pro ISTYPE.  V této sekci je možné použít přípony (dot extension).  Deklarace konstant se provádí pomocí klíčového slova =. Za konstantu je považován identifikátor, který má konstantní hodnotu v modulu, kde je jako konstanta deklarován. Deklarace konstant musí být v sekci deklarací nebo za příkazem @Const.  Deklarace maker se provádí pomocí klíčového slova Macro. Používání maker umožňuje opakovaně používat již hotové bloky kódu.

Logický popis.

Logický popis obsahuje vlastní funkci jednotlivých prvků. K popisu mohou být použity rovnice, pravdivostní tabulky, stavové diagramy, tavné pojistky (fuses) nebo XOR. V této sekci mohou být použity i tečkové přípony (dot extension). Funkční syntaxe je jméno signálu následováno tečkou a konkrétní příponou. Přípony jsou rozdělené do dvou hlavních skupin, na přípony nezávislé na použité architektuře a na přípony závislé na použitém zařízení.  Popis pomocí rovnic se zapisuje užitím klíčového slova Equations, které definuje začátek bloku logických rovnic.  Pravdivostni tabulky se definují za klíčovým slovem Truth_table.  Stavové diagramy se zapisují pomocí klíčového slova State_diagram. Následuje přiřazení rovnic k výrazům.  Deklarace pojistek (fuses) se provede pomocí klíčového slova Fuses.  XOR faktory umožňují specifikovat přímo proměnné typu boolean a vkládat je jako argumenty do funkce XOR.

Testovací vektory.

Testovací vektory slouží k testování funkce a časování obvodu. Ke spolehlivému ověření, by měly pokrýt celý rozsah očekávaných operací. Kromě testovacích vektorů může tato sekce obsahovat ještě testovací skripty a sledovací příkazy (trace statement).  Testovací vektory definují výstupy jako funkci vstupů. Začínají klíčovým slovem "Test_vectors", může následovat poznámka.  Sledovací příkazy definují, které vstupy a výstupy budou zobrazeny ve výstupu simulace. Začínají klíčovým slovem "Trace" za kterým následují definované vstupy a výstupy.

Ukončení.

Každý modul musí být ukončen ukončovacím příkazem. Klíčové slovo "End" je následováno názvem modulu, který byl definován v hlavičce.

ABEL-HDL (neboli ABEL Hardware Description Language) je programovací jazyk pro programování logických polí používaný firmou Lattice Semiconductor Corporation. Zdrojové soubory jsou tvořeny textovými soubory kódovanými ve formátu ASCII.

Die Advanced Boolean Equation Language (ABEL) ist eine heute kaum noch genutzte Hardwarebeschreibungssprache, die in der Digitaltechnik der 1980er und 1990er Jahre eingesetzt wurde, um einfache logische Schaltungen für Bausteine wie CPLDs (Complex Programmable Logic Devices) und für kleinere FPGAs (Field Programmable Gate Array) zu entwerfen. Die Beschreibung erfolgt mit booleschen Gleichungen, Wahrheitstafeln oder bedingten Zuweisungen. Bei Zustandsautomaten können die Zustandsübergänge als STATE_DIAGRAMM beschrieben werden. Während Verilog und VHDL ursprünglich nur für die Schaltungssimulation konzipiert wurden, lag das Augenmerk bei der Konzeption von ABEL auf der automatischen und sehr hardwarenahen Generierung von Programmierfiles für CPLDs.


Stavba.

Lodžii nechala postavit v letech 1376–1382 florentská signoria (městská rada) pro audience a slavnostní příležitosti. Odsud promlouvali k lidu řečníci. Původně se nazývala "Loggia dei Signori" (Lodžie pánů - rozuměno městských radních). V 16. století za vlády rodu Medici byla stavba nazvána podle lancknechtů, kteří tu stávali jako velkovévodská stráž.  Lodžie má podobu otevřené haly s křížovou klenbou a sloupy s nápodobou korintských hlavic. Z hlediska architektonického stylu je tedy hybridem několika slohů. Roku 1583 byla na její střeše zřízena visutá zahrada. Dnes tu je kavárna, přístupná pouze pro návštěvníky galerie Uffizi. Později se "Loggia dei Lanzi" stala vzorem pro výstavbu známé Feldherrnhalle v Mnichově.

Výtvarná výzdoba.

Časem se "Loggia dei Lanzi" stala výstavní galerií podobně jako celé radniční náměstí. Většina vystavených soch jsou však kopie, jejichž originály byly postupně umístěny do florentských muzeí. Jednou z nejproslulejších soch, které si zde můžeme prohlédnout, je "Perseus s hlavou Medúzy" Benvenuta Celliniho, zlatníka, šarlatána a známého rváče, který je považován za jednoho z nejlepších manýristických sochařů. Jde o originál, který pochází z období kolem roku 1550. Perseus je geniální dílo, které do lodžie nechal umístit toskánský velkovévoda Cosimo I. de Medici. Perseus, který zvítězil nad ženským netvorem, měl symbolizovat vítězství Medicejských nad florentskou republikou a být protikladem Michelangelova "Davida", který naopak zosobnil vítězství slabého lidu nad mocnými Medicejskými, i Donatellovy "Judity s hlavou Holofernovou", představující obdobný námět. (Kopie obou soch stojí nedaleko lodžie před florentskou radnicí.)  Další dvě významné plastiky pocházejí ze sochařské dílny italského umělce vlámského původu Jeana Bologna - Giambologny. Jeho manýristické dílo, ovlivněné Michelangelovou tvorbou, je již přezvěstí baroka, jak dokazují také zde umístěná sousoší, plná dramatických gest "Únos Sabinek" (1583) a "Herkules krotící kentaura" (1599).

Loggia dei Lanzi ["lodža dei lanci"] nebo Loggia dei Signori ["lodža dei siňori"] je proslulá otevřená hala, umístěná na "Piazza della Signoria" (radničním náměstí) ve Florencii.

Die Loggia dei Lanzi (auch "Loggia della Signoria" genannt) ist ein Bauwerk an der Piazza della Signoria in Florenz. Der Arkadenbau wurde zwischen 1376 und 1382 von Benci di Cione und Simone di Francesco Talenti im gotischen Stil erbaut. Der Bau diente ursprünglich Kundgebungen und Empfängen der Republik Florenz und wurde später nach den im 16. Jahrhundert hier untergebrachten Landsknechten ("Lanzichenecchi") Cosimo I. de’ Medicis benannt.


Charakteristika.

Pevnost oceli v tahu výztužných vložek dosahuje 300 až 600 MPa, což je několikanásobně vyšší hodnota ve srovnání s betonem, který má pevnost v tlaku řádově v desítkách MPa (speciální betony až 100 MPa) a v tahu v jednotkách MPa. Pro výztuž se používaly jak oceli s výraznou (nebo vyznačenou) mezí kluzu R, tzv. měkké oceli ve třídách "10 216", "10 245" nebo "10 335", tak i oceli se smluvní mezí kluzu, např. "10 338", "10 425" a "10 505".  Betonářská výztuž se tvaruje, tedy ohýbá, podle požadavků daných jednak geometrií konstrukce a jednak pro zvýšení únosnosti částí konstrukce, např. ohýbaná smyková výztuž. I z těchto důvodů musí mít ocel dostatečnou tažnost, aby nedošlo při ohýbání ke vzniku makroskopických trhlin. Ohýbání vyžaduje dodržení minimálních normovaných vnitřních poloměrů. Hlavním požadavkem na tažnost oceli je ale schopnost materiálu – po zplastizování průřezu – odolávat vyššímu nebo stejnému napětí při zvětšujícím se protažení až do meze pevnosti, viz pracovní diagramy.  Velmi často je potřebné svařování betonářských výztuží, a to ať z důvodu pevnostních (náhrada za stykování vložek), konstrukčních (příprava tzv. armokošů, viz dále) nebo z důvodu potřeby elektricky vodivého spoje (ochranné opatření proti korozivnímu působení tzv. bludných proudů). Z toho důvodu je vyžadována i svařitelnost betonářských ocelí.

Druhy výztuží a ocelí.

Historie.

Podle "Návrhu čs. mostního řádu z roku 1923" se používaly tyče ze svářkové nebo plávkové oceli, ve 30. letech minulého století pak za tepla válcované tyče z uhlíkové oceli C37 resp. C38 podle ČSN 1230 z roku 1931 resp. ČSN 1090 z roku 1937 s mezí kluzu Re 230 MPa. Ve Směrnici pro navrhování mostů z roku 1951 je uvedena celá řada výztuží, např. za tepla válcované 10 372 a 10 373 s hladkým povrchem, nebo za studena zkrucované, nesvařitelné ISTEG 10 472 a TOROS 10 492 s mezí kluzu Rp0,2 až 400 MPa nebo svařitelný ROXOR 10 512 nebo 10 513 s mezí kluzu Rp0,2 až 380 MPa, který se používal již od roku 1933. "ČSN 73 1201" pracovala s konstrukční výztuží 10 216, s ocelí pro závěsná oka prefabrikátů 11 373, žebírkovými výztužemi za tepla válcovanými 10 335, 10 425, za studena zkrucovanými, nesvařitelnými 10 338 a moderní výztuží za tepla válcovanou bez tepelného zpracování 10 505.0 a termicky zušlechtěnou "10 505.9". Druh výztuží lze rozeznat podle uspořádání žebírek na tyči.  Uvedený typ "ROXOR" byla výztuž používaná převážně od 30. do 50. let minulého století a vyznačovala se čtyřlístkovým průřezem s příčnými žebry. Tento druh oceli se vyráběl v POLDI Kladno, po zrušení huti Koněv v 80.letech 20.století byla výroba ukončena.V dnešní době se na stavbách již nepoužívá, i když se výztuž takto slangově označuje stále.

Současnost.

Výše uvedené značky byly v ČR používány do roku 2007. Vydáním normy ČSN 42 0139, která je v souladu se zavedenou evropskou normou "ČSN EN 10080" a nebo tzv. Eurokódy, např. "ČSN EN 1992-1-1" nebo "ČSN EN 1992-2". byly zavedeny nové značky B500A, B500B a B500C. Norma byla revidována v roce 2011. Normu EN 10080 lze považovat za metodický návod pro stavbu národních norem pro betonářské oceli a zároveň stanoví principy značení (identifikace) výrobce na každé tyči/drátu. Normy řady EN 1992 obsahují pravidla pro navrhování betonových konstrukcí.  Přestože se jedná o klasický stavební prvek, nebyla na EN 10080 vyhlášena harmonizace z důvodu námitek některých států, a to s ohledem na rozdíly v oblasti klimatických podmínek nebo rizika seizmické aktivity. Betonářské oceli jsou řešeny pouze na národní úrovni jednotlivých států. Norma ČSN 42 0139 byla tedy vyhlášena nařízením vlády ČR jako „určená“.  Pokud jde o uvedené značky, je třeba poznamenat, že jsou používány v národních normách v souladu s EN 10027-1, nemusí však představovat shodu ve všech parametrech nebo rozsahu prováděných zkoušek. Doporučuje se proto příslušnou značku vždy uvádět současně s národní normou.  K nově zavedeným značkám je třeba poznamenat, že oproti dosud používané praxi musí betonářské oceli prokázat potřebnou duktilitu. Tato je definována poměrem meze pevnosti v tahu k mezi kluzu a celkovým prodloužením při maximálním zatížení v procentech. Laicky lze výraz duktilita definovat asi takto: duktilita je schopnost materiálu se bez porušení plasticky deformovat. Výztuže jsou většinou dostupné v sortimentu průměrů 8, 10, 12,14, 16, 20, 25, 28 a 32 mm, výjimečně i v průměrech 6, 18, 22, 36 nebo 40 mm.  Betonářské oceli se dnes označují v souladu s ČSN EN 10027-1 ve tvaru BXXXZ, kde B označuje betonářskou ocel, XXX mez kluzu v MPa a Z duktilitu oceli ve třech volbách, a to A normální, B vysoká a C velmi vysoká.. V Česku je standardem pro použití ocel B500B.  Méně často se používají výztuže B400A i B400B, nebo z Rakouska dovážené B550B (BSt 550 podle ÖNORM B4200).  Pro méně náročné konstrukce se používají tzv. svařované sítě nebo svařované rohože. Svařované sítě, známé pod obchodním názvem KARI sítě, se vyráběly z KARI drátů (z německého kaltgeripptem, za studena žebírkované) průměru 4 až 8 mm (výjimečně až 12 mm), z ocelí s mezí kluzu 500 až 550 MPa, jsou továrně vyráběné, odporově svařované s velikostmi od 50 do 250 mm v šířkách do 3 m a délkách až 8 m (výjimečně až 12 m). Svařovanými rohožemi se nazývají mříže zakázkově vyráběné i v libovolných tvarech. Výhodou těchto předpřipravených mříží je vysoká rychlost pokládky výztuží především deskových konstrukcí, např. základových nebo stropních desek rodinných domů, apod.  Podobně jako sítě jsou na stavbách používány i příhradové nosníky. Pro sítě i nosníky se u prvků, které nejsou namáhány (tzv. distanční prvky nebo vyztužovací dráty), používají tyče hladké nebo tyče s vtisky.  U podzemních liniových staveb, tedy tunelů, se používají příhradové výstroje při výstavbě tzv. primárního ostění stříkaným betonem. Příhradová výstroj je svařena do prostorové příhradoviny ze tří nosných výztužných tyčí a výpletu mezi nimi. Vzájemné spojení žeber se provádí šroubovými spoji.  Kromě výše uvedených výrobků jsou pro betonové konstrukce rovněž používány:

Statické působení.

Z hlediska statického působení je betonářská výztuž nezbytným elementem při výstavbě železobetonových konstrukcí. Beton sám o sobě dokáže přenést jen velmi malé tahové síly nebo žádné, proto je nutné při tahovém nebo ohybovém namáhání přenést tahové složky sil jiným konstrukčním prvkem, tedy ocelovou výztuží. Při ohybovém namáhání je železobetonový průřez částečně namáhán tlakem, který přenáší beton, a částečně tahem, který přenáší výztuž. Předpokládá se, že tahové namáhání způsobí takové deformace tažené části betonového průřezu, že dojde ke vzniknu mikrotrhlinek o velikosti řádově do 1 mm. Vznik trhlinek v betonu indikuje, že beton již v tahu nepůsobí a veškerou tahovou složku přebírá právě výztuž.  Spolupůsobení mezi betonem a výztuží (tj. aby se výztuž nevytrhla z betonu) je dáno mechanickým spojením, tzv. soudržností. Povrch ocelových tyčí není dokonale hladký, ale je hrubý s množstvím důlků a nerovností. Cementová směs je schopna do těchto nerovností zatéct a po zatvrdnutí betonu tak vytvoří množství mikroskopických smykových zarážek. Pro zvýšení soudržnosti se tyče opatřují výstupky, tzv. žebry. Mírný stupeň zarezivění povrchu betonářské oceli také není na závadu, protože koroze na povrchu je tvořena oxidy železa, které zvětšují morfologii povrchu, a tím zvětšují i soudržnost. Korozní produkty však nesmí být takového rozsahu, že se budou z povrchu odlupovat a odpadávat.  Při potřebě většího množství ocelové výztuže v dané části konstrukce se ocelové kruhové tyče nahrazují ocelovými za tepla válcovanými tvarovými tyčemi, např. I, IPE, U, HEB, apod. Kromě ocelových výztuží se pro některé aplikace beton vyztužuje drátky resp. vlákny, pak se hovoří o tzv. drátkobetonu resp. vláknobetonu (např. sklobeton).  Pro zvýšení tahové únosnosti betonových konstrukcí se kromě betonářské výztuže, navrhují i předpínací lana a kabely (pro tzv. předpjatý beton), které ale fungují za odlišných předpokladů.

Použití.

Ukládání výztuže (armování).

Výztuž se používá jako součást železobetonových a předpjatých betonových konstrukcí pozemních staveb (např. budovy, apod.), mostních a inženýrských konstrukcí (např. zásobníky, sila, apod.), vodohospodářských staveb (např. přehrad, hrází, ale i propustků) a tunelů a jiných podzemních děl.  Pro usnadnění práce při "armování" se výztuže připravují v "armovnách" a na stavbu dodávají buď ve svazcích nebo v tzv. "armokoších".  Pro zajištění jednak soudržnosti betonu s výztuží a jednak k ochránění výztuží před korozí se výztuž vždy ukládá do bednění tak, aby byla od vnějšího povrchu betonu vzdálena na nějakou minimální hodnotu. Tato vzdálenost, kterou tedy vyplňuje beton, se nazývá "krycí vrstvou" a její velikost závisí na účelu stavební konstrukce a agresivitě prostředí v němž se konstrukce bude nacházet po celou dobu své životnosti. Minimální tloušťka krycí vrstvy by neměla být menší než 20 mm nebo průměr přiléhající výztuže u konstrukcí v interiérech (např. stropů, sloupů v budovách). Pro konstrukce ukládané do zemin jako jsou základy a piloty se požaduje krycí vrstva větší a může dosahovat 50 až 75 mm. V nutných případech se používají betonářské výztuže i z korozivzdorných ocelí nebo opatřené organickými povlaky (nátěrové hmoty, převážně na epoxidové bázi) nebo kovovými povlaky (žárové zinkování ponorem). Důvodem je snížení rizika vzniku koroze výztuže po degradaci krycí vrstvy betonu v agresivním korozivním prostředí. Zkorodovaná výztuž totiž snižuje únosnost a konstrukce může v extrémním případě zkolabovat.  Protože se betonářské výztuže vyrábějí v omezených délkách, většinou do 12 m, a v rozměrných konstrukcích (např. mostech, opěrných zdech, apod.) jsou nutné delší výztuže, potom se kratší výztuže vzájemně spojují tzv. "stykováním" buď přesahem nebo svařováním. "Stykování přesahem" se provádí položením dvou výztuží k sobě v určité délce, na které se předpokládá, že dojde k zaručenému přenosu sil z jedné tyče do druhé soudržností v betonu (pro názornou ukázku viz obrázek válcového armokoše vpravo nahoře). Při svařování výztuží v armovnách se většinou používá odporové svařování a na stavbě ruční obloukové svařování. Stykování se provádí i pro tvarované výztuže kratších délek, které by se v celku na stavbu obtížně dopravovaly a ukládaly do bednění. Při ukládání výztuže do bednění se používají tzv. distanční vložky, které vymezují požadovanou krycí vrstvu. Vložky po vybetonování zůstanou v konstrukci. Kromě bodových distancí se lze setkat i s liniovými distančními vložkami. Vyrábějí se z materiálů na bázi cementu, ale i plastové, různých tvarů a profilů.

Další využití.

Betonářskou výztuž lze alternativně použít také jako kotevní tyč se závitem vlepenou do předvrtaného kanálku, tzv. chemická kotva.

Betonářská výztuž, výztužná vložka, betonářská ocel, měkká výztuž jsou pojmy, se kterými se lze setkat při označení plných, většinou kruhových ocelových tyčí, které se vkládají do betonu za účelem zvýšení jeho únosnosti a snížení deformací, tedy výroby železobetonu. Podmínkou pro vytvoření železobetonu je tzv. soudržnost, která zajistí spolupůsobení mezi výztuží a betonem. Soudržnost je u kruhových výztuží zajištěna mj. výstupky, které jsou tvarované.

Bewehrungsstahl, Betonstahl oder Armierungseisen, früher auch Moniereisen, dient als Bewehrung (Verstärkung) von Stahlbetonbauteilen und wird nach dem Einbau in die Schalung mit Beton vergossen.


Demografie.

Jako v celé Ugandě je i zde úředním jazykem angličtina. Jinak se zde hovoří vesměs bantuskými jazyky. Toro obývá především kmen Batoro hovořící jazykem lutoro, jenž je blízce příbuzný jazyku ruňoro, užívaným v království Buňoro-Kitara. Toro je však multikulturní a mezi další etnika patří kmen Bakonjo, hovořící jazykem lukonja; Ba'amba, hovořící jazykem amba; dále též kmen Baňankole, hovořící jazykem ruňankole; a Bakiga, hovořící jazykem rukiga.

Politika.

Zdejší král má titul omukama. Parlament království Toro se nazývá "rurukato". Zdejší předseda vlády má označení "omuhikirwa". Od obnovení království roku 1993 však žádná z těchto institucí nemá žádnou reálnou moc. Království Toro usiluje o autonomii a přeměnu Ugandy ve federaci.

Historický přehled.

19. století.

Do roku 1836 (některé prameny uvádějí rok 1822 a jiné 1830), bylo Toro integrální součástí království Buňoro-Kitara. Roku 1836 se však vzbouřil Olimi Kaboyo Kasunsunkwanzi, nejstarší syn buňorského omukamy (krále) Nyamutukury Kyebambeho III., anektoval jižní oblasti otcova království, na nichž vyhlásil vlastní nezávislé království Toro. Od zdejšího kmene Batoro se mu dostalo vřelého přijetí a stal se prvním králem Tora jako omukama Rukirabasaija Omukama Kaboyo Olimi I.. Tím Buňoro-Kitara přišlo o svůj nejkásnější a nejbohatší region, ve kterém žila nejen převážná část královských dobytčích stád, ale nacházela se zde i řada solných dolů. Roku 1876 bylo sice buňorským omukamou Kabalegou násilně znovuzačleněno do Buňora-Kitary, ale 14. srpna 1891 se s vojenskou pomocí Britské Východoafrické společnosti znovu osamostatnilo. V letech 1893-1894 pak bylo načas opět součástí Buňora-Kitary.

Toro pod britskou správou.

Roku 1896 přestoupil omukama Daudi Kyebambe Kasagama IV. na křesťanství a roku 1900 podepsal se Sirem H. Johnstonem smlouvu, jíž se království Toro stalo britským protektorátem. Toho roku byla do království Toro s pomocí Britů plně integrována západougandská horská oblast Rwenzururu (moderní distrikty Bundibugyo a Kasese), obývaná kmeny Bakonjů a Ba'ambů, kteří měli s Batory vždy velice problematické vztahy a nechtěli s nimi mít nic společného. Torský král sem vzápětí vyslal Batorské představitele pro výběr daní a další administrativní záležitosti. Britové vždy měli problémy se získáním úplné koloniální nadvlády nad Buňorem-Kitarou. Integrací Bakonjů a Ba'ambů dosáhli toho, že Toro zesílilo a přeměnilo se v koloniální nárazník, jenž využívali pro kontrolu buňorské nesmlouvavosti.

Toro jako součást britské Ugandy.

1. dubna 1905 se pak Toro stalo součástí nově vzniklé britské korunní kolonie Ugandy Za první světové války pak Daudi Kyebambe Kasagama IV. poslal svoje jednotky z kmene Batoro bojovat po boku spojenců. Roku 1919 povstali Bakonjové proti svoji závislosti na torském omukamovi. Povstání bylo potlačeno Brity, ale až poté, co byli veřejně popraveni oběšením 3 příslušníci kmene Bakonjo. Stali se mučedníky a svojí smrtí dali Rwenzururské hnutí do pohybu. Syn předchozího vládce Daudi Kyambe Kasagamy IV., omukama George Kamurasi Rukidi III. podporoval vzdělanost Batorského obyvatelstva a jedno z jeho dětí, princezna Elizabeth Bagaaya se stala třetí africkou ženou, která promovala na prestižní univerzitě v Cambridge. Koncem 50. let 20. století už bylo rwenzururské hnutí natolik silné, že byli roku 1961 jeho hlavní vůdci Isaya Mukirania, Yeremiya Kawamara a Petero Mupalya (oba poslední z kmene Baamba) spolu s dalšími 18 představiteli Bambů a Bakonjů po zdlouhavém odporu ze strany království Tora, zvoleni do torského rurukata.

Toro v letech 1962-1967.

Roku 1962 se stalo Toro součástí nezávislé Ugandy. Když poté Bakonjové s Ba'amby prezentovali v rurukatu svoje návrhy na postokoloniální ústavu, byly navzdory předešlému vývoji odmítnuti, protože požadovali oddělení od Tora. Batorská většina v torském ústavním výboru návrhy odmítala s tvrzením že „všichni jsme Batorové“. Dva zástupci Bakonjů a Ba'ambů poté výbor opustili. Na základě přijaté ugandské federalistické ústavy se v jejím rámci království Toro těšilo do roku 1967 omezené autonomii a bylo součástí formální Západní oblasti. 13. února 1963 pak Bakonjové a Ba'ambové pod vedením Isaye Mukiranii vyhlásili nezávislost na Toru jako království Rwenzururu, které však Uganda ani Toro neuznaly (toto povstalecké království pak formálně existovalo do 15. srpna 1982, kdy druhý rwenzururský král Charles Wesley Mumbere zrušil deklaraci nezávislosti svého království). V únoru 1966 provedl tehdejší ugandský předseda vlády Apolo Milton Obote státní převrat a zrušil ústavu. Poté vnutil ugandskému parlamentu schválení nové centralistické ústavy, která začala platit od 8. září 1967. Toho dne bylo království Toro zrušeno, přeměněno v pouhý distrikt a omukama Olimi III. odešel do exilu. Stejný osud potkal stejný den i Ankole, Buňoro-Kitaru i Busogu, zatímco království Buganda bylo zrušeno už 24. května 1966.

Toro po zrušení království do roku 1993.

Roku 1974 byly z dosavadního distriktu Toro vyčleněny distrikty Semliki a Rwenzori. Roku 1976 byly tyto 3 distrikty spolu s územím bývalého království Buňoro-Kitara začleněny do nově vytvořené Západní provincie. Roku 1980 byl pak distrikt Toro přejmenován na Kabarole, zbývající dva distrikty na Bundibugyo a Kasese. Roku 1989 pak byla Západní provincie zrušena a výše uvedené tři distrikty se opět staly součástí formální Západní oblasti.

Toro od obnovení království do současnosti.

Roku 1993 přijala vláda ugandského prezidenta Yoweri Museveniho novou ústavu, která umožnila znovunastolení tradičních vůdců a obnovu historických království. Brzy se vrátil z exilu poslední král omukama Olimi III. a 24. července 1993 bylo království Toro obnoveno, nemá však již žádnou reálnou moc, ani nemá postavení územněsprávního celku Ugandy (na rozdíl od distriktů tvořících jeho území), a představuje spíš jen tradiční a kulturní instituci. Součástí obnoveného království však již nejsou distrikty Bundibugyo a Kasese, které byly součástí neuznaného království Rwenzururu. Roku 2000 byly z distriktu Kabarole vyčleněny nové distrikty Kamwenge a Kyenjojo.

Externí odkazy.

Království Toro

Toro je jedno z pěti tradičních království, rozkládající se na západě Ugandy. Původně zahrnovalo distrikty Bundibugyo, Kabarole, Kamwenge, Kasese a Kyenjojo, které jsou součástí formální Západní oblasti. Avšak od obnovení království v roce 1993 už distrikty Bundibugyo a Kasese součástí Tora nejsou. V původním rozsahu tedy Toro na západě hraničí s Demokratickou republikou Kongo, na severu s ugandským královstvím Buňoro-Kitara, na východě s ugandským královstvím Buganda a na jihu s ugandským královstvím Ankole. Metropolí Tora je město Fort Portal.

Das Königreich Toro ist ein Reich im Südwesten von Uganda am Südufer der Albertsees. Zentrum ist der heutige Distrikt Kabarole mit seiner Distriktshauptstadt Fort Portal, in deren Nähe auch die Gräber der Königsfamilie liegen. Toro wurde 1822 durch Kaboyo gegründet. Zwischen 1876 und 1891 gehörte es zu Bunyoro-Kitara. Toro wurde 1967 zusammen mit den drei anderen Königreichen Ugandas aufgelöst. 1993 wurde es als kulturelle Institution wiedererrichtet, ohne jedoch einen politischen Status zu erhalten.


Definice z Osla.

V roce 1994 byla na Sympoziu o udržitelné spotřebě v Oslu navržena definice, která říká, že udržitelná spotřeba znamená ""využívání služeb a souvisejících produktů, které odpovídají základním potřebám lidí a přinášejí lepší kvalitu života a zároveň minimalizují v průběhu životního cyklu služby či produktu, využívání přírodních zdrojů a toxických materiálů, jakož i tvorbu takových odpadů a znečišťujících látek, které ohrožují potřeby budoucích generací"."

Silné a slabé udržitelné spotřeby.

Aby bylo dosaženo udržitelné spotřeby, musí být splněny dva předpoklady: musí dojít ke zvýšení efektivity využití energie a musí dojít ke změně spotřebních vzorců a snížení spotřeby v rozvinutých zemích. První předpoklad sám o sobě nepostačuje a může být označen jako slabá udržitelná spotřeba. Technologická zlepšení a eko-efektivita podporují nezbytné snížení spotřeby zdrojů. Po splnění tohoto cíle je nutné, aby byl splněn druhý předpoklad, změny ve struktuře a snižování úrovně spotřeby. Přístupy silné udržitelné spotřeby také věnují pozornost sociálnímu rozměru blahobytu a posuzují potřebu změn založených na posouzení rizika, že takové změny budou lidmi odmítnuty. Na politické scéně je diskutována slabá udržitelná spotřeba, zatímco diskuse silná udržitelná spotřeba neprobíhá.  Rozpory postoje x chování nebo hodnoty x akce tvoří významnou překážku pro změny v individuálním chování zákazníků. Mnozí spotřebitelé si dobře uvědomují důležitost svých vzorců konzumace a jejich vlivu na péči na životní prostředí,, avšak většina z nich netransformuje své obavy do svých spotřebitelských vzorců, neboť proces rozhodování o nákupu je velmi komplikovaný a spoléhá např. sociálních, politických a psychologických faktorech. Podle Young a kol. jsou hlavními bariérami zelené konzumace nedostatek času na posouzení, vysoké ceny, nedostatek informací a kognitivní úsilí.

Pojem udržitelná spotřeba má řadu společných rysů s a je úzce spjat s podmínkami udržitelné výroby a udržitelného rozvoje. Udržitelná spotřeba jako součást udržitelného rozvoje je předpokladem celosvětového boje proti problémům udržitelnosti, jako jsou změna klimatu, vyčerpání zdrojů, hladomory nebo znečištění životního prostředí.

Nachhaltiger Konsum ist Teil einer nachhaltigen Lebensweise und ein Verbraucherverhalten: Umwelt- und sozialverträglich hergestellte Produkte zu kaufen, kann politischen Einfluss auf globale Problemlagen ausüben, um die ökonomischen, ökologischen und sozialen Kosten zu minimieren.


Biografie.

Narodila se v Rhoden Hall, Saint Ann Parish na Jamajce. Byla dcerou "Alberthy Whilby" a "Omeriaha Malcolma", farmáře a respektovaného rezidenta v Nine Mile. Její dědeček z otcovy strany byl "Robert "Uncle Day" Malcolm", který převážel otroky z Coromantee z Afrického zlatého pobřeží, dnešní Ghany na Jamajku. V osmnácti letech se provdala za Norvala Sinclaira Marleyho, bílého Jamajčana. Rodina jeho otce pocházela z Anglie a jeho matka "Ellen Marley" byla z Levanty, který byl důstojník a hlídač plantáží. Jejímu synovi Bobovi Marleymu bylo deset let, když jeho otec zemřel na infarkt a tak se přestěhovala do Trenchtownu, chudého sousedství města Kingstonu. Bylo to jediné místo ve městě, které zvládla financovat.  Zatímco žila ve Trenchtownu, narodila se ji dcera "Claudette Pearl", kterou měla s "Taddeusem Livingstonem", ze skupiny The Wailers, kterou založil s Bobem Marleyem a Peterem Toshem v roce 1963. Taddeus Livingston měl z předchozího vztahu syna Bunny Wailera.  Později se provdala za "Edwarda Bookera", amerického důstojníka v záloze a rezidenta v Delaware, kde porodila své další dva syna, Richarda a Anthonyho Bookerovi. Anthony byl zastřelen miamskou policií poté, když šel ozbrojený do obchodního centra, kde založil požár v reakci na přijíždějící policii. Syn Richard zplodil tři dcery – Princess, Crystal a Zayu Bookerovi. Poté, co její manžel Edward v roce 1976 zemřel, se přestěhovala do Miami, kde zároveň v roce 1981 zemřel na rakovinu její syn Bob.  V roce 1993 zorganizovala festival "9 Mile Music Festival" také známý jako "Bob Marley Festival", který je opakovaně pořádán do dnešních dnů. Posláním festavalu je šířit Bobovi zprávy o lásce, míru a jednotě. Festival je charitativní a výtěžek festivalu je věnován charitativním organizacím.  V pozdějším věku nosila dredy a adoptovala svého vnuka Rohana Marleyho, syna Boba. Žila společně se svými vnoučaty Ky-Manim, Ziggym, Stephenem, Damianem a Julianem Marleyovými. Později vydala dvě hudební alba, "Awake Zion" a "Smilin' Island of Song". Napsala také dva životopisy o svém synovi.  Zemřela v Miami, přirozenou smrtí ve spánku v roce 2008. Dožila se 81 let.

Knihy.

Cedella napsala dvě knihy o svém synovi, Bobovi Marleym:

Sidilla Editha Booker (známá jako Cedella Booker, rozená Malcolm a poté provdaná Marley) (23. července 1926 Saint Ann Parish – 8. dubna 2008 Miami) byla jamajská zpěvačka a spisovatelka. Byla matkou zpěváka Boba Marleyho.

Cedella Marley Booker (* 23. Juli 1926 als "Cedella Malcolm" in Nine Miles, Saint Ann Parish, Jamaika; † 8. April 2008 in Miami, USA) war eine jamaikanische Sängerin und Autorin. Sie war die Mutter des Reggaemusikers Bob Marley.


Život.

Narodil se v Newburghu v rodině reverenda Saula Williamse staršího. V mládí byl ovlivněn hiphopovou scénou a divadlem, především dílem Williama Shakespeara.  Po studiích filosofie na Morehouse College se odstěhoval do New Yorku, aby na New York University studoval herectví. V roce 1995 se seznámil s umělkyní Marcií Jones se kterou měl dceru Saturn. V roce 2003 se seznámil s herečkou Persií White, kterou si roku 2008 vzal.  Angažoval se proti Bushově administrativě a válce v Iráku.

Kariéra.

V roce 1996 získal titul Nuyorican Poets Cafe's Grand Slam Champion.  Roku 1998 se objevil ve filmu "Slam" který získal cenu poroty na Sundance Film Festival a na festivalu v Cannes získal zlatou kameru. Vystupoval s umělci jako Nas, The Fugees, Christian Alvarez, Blackalicious, Erykah Badu, KRS-One, Zack de la Rocha, De La Soul nebo DJ Krust, ale také s básníky jako Allen Ginsberg a Sonia Sanchez.  Spolupracoval s The Mars Volta, Buckethead & Friends nebo Nine Inch Nails, které doprovodil roku 2005 na evropské turné a roku 2007 se objevil jako host také ve dvou písních z jejich alba "Year Zero". Spolupráce s Nine Inch Nails vyvrcholila, když Trent Reznor v roce 2007 spoluprodukoval Williamsovo album "The Inevitable Rise and Liberation of NiggyTardust!". Album bylo nejprve dostupné na Williamsově stránce niggytardust.com a prvních 100 000 zájemců mělo možnost písně z alba stáhnout v nižší kvalitě nebo za 5 dolarů v bezstrátovém formátu FLAC nebo MP3 ve vysoké kvalitě. Až později vyšlo album také na CD.  Dne 3. dubna 2016 vystoupil s dalšími hosty na koncertu velšského hudebníka Johna Calea, při němž hrál písně z prvních dvou alb kapely The Velvet Underground. Williams zpíval v písni „Heroin“ a svým hlasem rovněž přispěl do částí skladby „Lady Godiva's Operation“.

Saul Stacey Williams (* 29. února 1972, Newburgh, USA) je americký básník, spisovatel, herec a hudebník. Je známý kombinací poezie a alternativního hip hopu a spoluprací s Trentem Reznorem na albu "Year Zero", Reznor později produkoval Williamsovo album "The Inevitable Rise and Liberation of NiggyTardust!". Mezi jeho nejvýznamnější herecké role patří hlavní role v nezávislém filmu "Slam".

Saul Stacey Williams (* 29. Februar 1972 in Newburgh, Orange County, New York) ist ein US-amerikanischer Autor, Poet, Schauspieler, Rapper, Sänger und Musiker in der Hip-Hop-Szene. Bekannt ist er vor allem wegen seiner Spoken-Word-Alben und dem Film "Slam".


Bitmapové indexování a jeho vlastnosti.

Index poskytuje odkazy na řádky v tabulce, které obsahují dané klíčové hodnoty. Každý bit v bitmapu odpovídá možné ROW ID, a je-li bit nastaven, znamená to, že řádek s odpovídajícími ROW ID obsahuje klíčovou hodnotu. Mapovací funkce nezmění skutečné ROW ID, takže bitmapový index poskytuje stejné funkce jako běžný index. Pokud je počet různých klíčových hodnot malý, pak použitím bitmapových indexů šetříme místo.  Bitmapové indexy jsou nejúčinnější pro dotazy, které obsahují více podmínek v klauzuli WHERE. Řádky, které splňují některé, ale ne všechny, jsou podmínkami odfiltrovány. To často dramaticky zlepšuje dobu odezvy.  Bitmapové indexování zná svět poměrně dlouho (první práce na téma bitmapových indexů se objevily již kolem roku 1987), ale praktické využití se pro bitmapové indexy našlo až těsně před rokem 2000.

Jak si to představit.

Mějme tabulku Poslední_výskyt_druhu se sloupci datum, místo výskytu, id_druhu, část dne. V naší tabulce budou hodnoty id_druhu vždy jedinečné. Datum a Místo výskytu bude mít poměrně velký rozptyl hodnot, ale část dne bude nabývat dvou hodnot- AM (dopoledne) a PM (odpoledne). Z toho plyne, že indexovat bitmapově má největší smysl nad sloupcem část dne. V tomto případě se bez ohledu na počet záznamů v tabulce vytvoří pouze dvě bitmapová pole, a to: "” část dne je AM ”","” část dne je PM ”". Další možnost, jak využít bitmapové indexování u naší tabulky, jsou třeba bitmapová pole BI LEDEN, BI ÚNOR,... apod.

Příklady vytvoření bitmap indexu.

Mějme tabulky:

Vytvoření bitmap indexu 1.

Vytvoříme bitmapový index pro tabulku prodej. CREATE BITMAP INDEX prodej_zakaznik_pohlavi_Bindex ON prodej(zakaznik.zak_pohlavi) FROM prodej, zakaznik WHERE prodej.id_zakaznika = zakaznik.id_zakaznika;

Vytvoření bitmap indexu 2.

Můžete vytvořit bitmapový index pro více než jeden sloupec, jako v následujícím příkladu, který používá zakaznik(pohlavi,rodinny_stav) CREATE BITMAP INDEX prodej_zakaznik_pohlavi_Bindex ON prodej(zakaznik.zakaznik_pohlavi, zakaznik.rodinny_stav) FROM prodej, zakaznik WHERE prodej.id_zakaznika=zakaznik.id_zakaznika;

Vytvoření bitmap indexu 3.

Můžete vytvořit bitmapový index na více než jednu tabulku, jako v následujícím příkladu, který používá zakaznik(pohlavi) a zbozi(typ) CREATE BITMAP INDEX prodej_zakaznik_pohlavi_typ_Bindex ON prodej(zakaznik.pohlavi, zbozi.typ) FROM prodej, zakaznik, zbozi WHERE prodej.id_zakaznika = zakaznik.id_zakaznika AND prodej.id_zbozi = zbozi.id_zbozi;

Vytvoření bitmap indexu 4.

Můžete vytvořit bitmapový index na více než jednu tabulku, ve které je indexovaný sloupec připojený k tabulce indexů pomocí jiné tabulky. Například, můžeme používat index zeme.jmeno_zeme i když tabulka zeme není spojena přímo na tabulku prodej. Místo toho se tabulka zeme spojí s tabulkou zakaznik, která je spojená s tabulkou prodej. Tento typ schématu se běžně nazývá "snowflake schema". CREATE BITMAP INDEX prodej_zeme_nazev_Bindex ON prodej(zeme.nazev) FROM prodej, zakaznik, zeme WHERE prodej.id_zakaznika = zakaznik.id_zakaznika AND zakaznik.id_zeme = zeme.id_zeme

Bitmapové indexování je speciální způsob indexování databáze. Plné indexování databází tradičním B-stromem může být příliš nákladné, pokud jde o místo, protože indexy můžou být několikanásobně větší než údaje v tabulce. Bitmapové indexy (Indexování pomocí binárních matic) jsou obvykle jen zlomek velikosti indexovaných dat v tabulce. Bitmapové indexy, na rozdíl od klasických indexů, pracují s binárními hodnotami (binární 1 (true) a 0 (false)). Můžeme je chápat jako předem vypočítané odpovědi na jednoduché otázky, které rozdělují záznamy do přehlednějších kategorií. Bitmapový index říká, zda je odpověď na danou otázku pro určitý záznam v databázi pravdivá nebo ne. Bitmapové indexy jsou široce používány v prostředí datových skladů.

Ein Bitmap-Index ist ein Datenbankindex, der dazu dient, mehrdimensionale Daten effizient zu indizieren. Auf Grund seiner Eigenschaften findet der Bitmap-Index vor allem bei Data Warehouses Einsatz.


Historie.

Zbrush byl vyvinut společností Pixologic, založenou Oferem Alonem a Jackem Rimokhem. Program byl prezentován v roce 1999 na konferenci SIGGRAPH. Demo verze 1.55 byla vydána v roce 2002 a verze 3.1 v roce 2007. Zbrush 4 pro Windows a Mac OS byl oznámen 21. dubna 2009 pro srpnové vydání, ale byl následně odložen. V září stejného roku byla vydána verze 3.5 s některými funkcemi plánovanými pro Zbrush 4.

Pixol.

Pixol je datová struktura pro ukládání obrazových informací v 2.5D. Podobně jako pixel obsahuje X a Y souřadnice na virtuálním plátně a hodnotu barvy. Navíc však přidává informace o materiálu, Z souřadnici (hloubku od kamery) a orientaci (normálu).

Možnosti.

Mezi hlavní funkce programu patří:

Skulptování a 3D štětce.

Zbrush umožňuje tvarovat 3D model podobným způsobem jako sochař. Využívá k tomu 3D štětce (), které určitým způsobem ovlivňují povrch modelu. Funkce štětců se liší od posouvání části modelu či přidávání objemu po vyhlazování nebo zploštění povrchu. Každý štětec přitom má dodatečné nastavení funkce.

Polypainting.

Polypainting je metoda malby na povrch objektu s možností následného exportu textury pro 3D model. Hodnota barvy je uložena společně s každým vertexem modelu a rozlišení malby tedy závisí na počtu polygonů modelu.

Dynamesh.

Dynamesh umožňuje dynamickou změnu topologie modelu při zachování konstantní hustoty polygonů. Po změně modelu, která způsobí přílišné natažení polygonů je možné model regenerovat a dynamesh přidá v tomto místě dodatečné vertexy. Další funkcí dynamesh je spojení protínajících se povrchů, podobné booleanovským operacím.

Zbrush je profesionální grafický editor pro 3D a 2.5D modelování, texturování a malbu. Primární funkcí programu je vytváření highpoly modelů pro digitální animace, filmy a hry.

ZBrush ist ein Grafikprogramm der Firma Pixologic, das mit einer Hybridtechnologie aus 2D und 3D arbeitet. Es ist sowohl als gewöhnliches Malprogramm für 2D-Grafiken als auch zur 3D-Modellierung und Texturierung verwendbar. Die erste Version erschien 1999. Grundlegend unterschiedlich zu anderen Grafikprogrammen speichert ZBrush in jedem Pixel nicht nur RGB- oder Alpha-, sondern auch Tiefeninformationen ab. Daher auch der Name: die Variable Z wird in Raumkoordinaten üblicherweise für die Tiefenkomponente verwendet. Diese speziellen Pixel werden nach dem Firmennamen als "" bezeichnet.


1918–1920.

První fáze sporů započala vznikem Československa a Polska v roce 1918. Ve Slezsku vypukl spor o Těšínsko, na Slovensku o Oravu a Spiš. Na Těšínsku se v roce 1919 oba státy krátce střetly v tzv. sedmidenní válce. Tyto spory byly vyřešeny rozhodnutím velvyslanecké konference ve Spa z 28. července 1920. Sporné území bylo rozděleno mezi oba státy.

1938–1939.

V roce 1938 využilo Polsko Mnichovského diktátu a vynutilo si na Československu odstoupení východní části československého Těšínska (tzv. Zaolzie) a poté i Polskem dříve požadovaného území na Oravě a Spiši. Po své porážce v roce 1939 však Polsko o tato území přišlo – zabrané území na Těšínsku bylo přičleněno k Německu, zabrané území na Oravě a Spiši spolu s Československem dříve požadovaným územím v těchto oblastech bylo přičleněno ke Slovenskému státu.

1945–1947.

Po druhé světové válce se hranice Československa vrátily do předmnichovské podoby. Polsko-německá hranice se posunula o několik set kilometrů na západ, na Odru a Nisu. Polsko stále požadovalo vydání dříve sporných území, zejména na Těšínsku, kde žila polská menšina. Československo naproti tomu požadovalo vydání části před válkou německých území – Kladska, Hlubčicka a Ratibořska – kde žila česká menšina a která Sovětský svaz předal do správy Polsku.  Po mnoha bezvýsledných jednáních byla nakonec na zásah Sovětského svazu v roce 1947 podepsána mezi Československem a Polskem smlouva o přátelství a vzájemné pomoci. Tato smlouva zklidnila situaci, ale vzájemné napětí přetrvávalo.

Ukončení.

Vzájemné hraniční spory o území s konečnou platností ukončila až Smlouva mezi Československou republikou a Polskou lidovou republikou o konečném vytyčení státních hranic, podepsaná ve Varšavě 13. června 1958. Tato smlouva byla 17. října 1958 ratifikována Národním shromážděním republiky Československé, a to ústavním zákonem č. 62/1958 Sb., o konečném vytyčení státních hranic s Polskou lidovou republikou. Platnosti smlouva nabyla 14. února 1959. Hranice zůstaly v předmnichovské podobě.  Smlouva ovšem určovala na některých úsecích poměrně velkou korekci hranice. Na jejím základě v Krkonoších Polsko předalo Československu osady Tkacze (Mýtiny) a Zieliniec (Údolí Naděje u Kořenova), za což získalo jižní svah hory Kocierz. Na Jesenicku Polsko předalo Československu osadu Krasów (Krasov – součást Vidnavy) a získalo českou osadu Skřivánkov (Skowronków). Ostatní korekce hranice byly kosmetického rázu. Celkem Polsko předalo Československu 12,05 km a Československo Polsku 8,37 km. Smlouva určovala, že vyměněné území musí být stejné rozlohy, zatímco Polsku bylo předáno území o 3,68 km menší. Problém chybné výměny území se vrátil na jednací stůl v roce 2011 ovšem k porozumění nedošlo.  Ke kosmetickým úpravám hranic dochází stále. Důvodem bývají změny v krajině (vodní toky mění koryto, v horách dochází k sesuvům atd.). K větší korekci hranic došlo ještě v roce 1976, kdy Polsku bylo Československem předáno území u Lysé nad Dunajcom na Slovensku (území bylo připojeno k obci Niedzica v Polsku) a Československu území u Wojkowa (území bylo připojeno k obci Lenartov na Slovensku). Obě strany si vyměnily území o rozloze 0,25 km.

Československo-polské pohraniční spory byly pohraniční spory o území mezi Československem a Polskem, vedené v letech 1918 až 1958. Část těchto sporů vrcholila v letech 1918–1920, 1938–1939 a 1945–1947. V roce 1945 vznikly v souvislosti s přičleněním velké části před válkou německého Slezska k Polsku další československo-polské pohraniční spory o území.

Die tschechoslowakisch-polnischen Grenzkonflikte haben ihren Ursprung in der offiziellen Grenzziehung während des Bestehens des Vielvölkerstaates Österreich-Ungarn und den daraus nach dem Ersten Weltkrieg resultierenden neuen Grenzen. Durch die gemischte Bevölkerungsverteilung in den nördlichen Gebieten der Tschechoslowakei forderte Polen einige Grenzgebiete für sich ein:


Klubová kariéra.

Zprvu hrál v rodném městě za tým Rosario Central. V roce 2019 pro španělský deník Marca uvedl, že v tomto období byl blízko přestupu do Realu Madrid, který se ale nakonec neuskutečnil a González poté přestoupil do jiného argentinského týmu Boca Juniors. Zde si v sezóně 1995/96 zahrál s Diegem Maradonou.

Valencia.

V ročníku 1999/2000 už patřil Valencii, kde ho vedl trenér Héctor Cúper. Prosadil se do základní sestavy vedle hráčů jako byli Gaizka Mendieta nebo Claudio López a ačkoli Valencia nevstoupila do sezony dobře, obsadila nakonec třetí pozici. Tým spoléhající na brankáře Cañizarese se dostal do dobré formy v rámci Ligy mistrů. Kily González se trefil v úvodním utkání doma proti Rangers a měl podíl na výhře 2:0. Valencia v konkurenci Glasgow Rangers, Bayernu Mnichov a PSV Eindhoven postoupila do druhé skupinové fáze, kde narazila na Bordeaux, Fiorentinu a Manchester United. González se trefil znovu v úvodu a přispěl k domácí výhře nad Bordeaux 3:0. Později se znovu prosadil proti Bordeaux a pomohl k venkovní výhře 4:1. Ve čtvrtfinále proti římskému Laziu Valencia zvítězila 5:2 i díky hattricku Gerarda Lópeze, sám González se gólově neprosadil, ale měl k tomu několik příležitostí. Přes venkovní prohru 0:1 zamířila Valencia do semifinále, kde se střetla s Barcelonou. González doma táhl vlastní mužstvo k vítězství 4:1 a na levé straně dělal potíže soupeřovu obránci Puyolovi. Ve 43. minutě jeho centr našel útočníka Angula, který poslal Valencii do vedení 2:1. Krátce poté se Mendieta prosadil z penalty. V 92. minutě nastavení měl podíl na gólu Lópeze, který zvýšil na konečných 4:1. Porážka 1:2 na hřišti Barcelony nic neměnila na postupu do finále, kde se Valencia střetla s Realem Madrid. González odehrál celý zápas, ale jeho tým prohrál 0:3.  V dalším ročníku 2000/01 v La Lize odehrál 22 zápasů, Valencia skončila v tabulce až pátá. Valencia posílila mužstvo o ofenzivního záložníka Aimara nebo útočníka Carewa. Tým se znovu kvalifikoval do Ligy mistrů, kde González ve skupině jediným gólem rozhodl zápas na hřišti nizozemského SC Heerenveen. V březnu jedním gólem přispěl k demolici Sturmu Graz 5:0 na jeho hřišti. Valencia se přes Arsenal a Leeds United dostala do druhého finále v řadě. González nastoupil proti Bayernu Mnichov od začátku a jeho tým se dostal do brzkého vedení po proměněné penaltě Mendiety. Effenberg srovnal také z penalty a zápas nebyl rozhodnutý ani po prodloužení. Nastal penaltový rozstřel, González svoji penaltu v šesté sérii proměnil, ale v sedmé na Linkeho gól neodpověděl Pellegrino, Bayern tak vyhrál 5:4.  V létě 2001 se spekulovalo o jeho možném odchodu, ale nakonec v mužstvu zůstal. Nový trenér Rafael Benítez nasadil Gonzáleze do 26 utkání La Ligy. Valencia tuto sezonu získala mistrovský titul po více než 30 letech. González už ale nebyl pro tým tak zásadní jako předchozí sezóny. Do 3. kola Poháru UEFA kvůli zranění nezasáhl, ale byl k dispozici ve 4. kole proti švýcarskému Servette. Ve čtvrtfinále proti Interu pobyl na hřišti necelou hodinu, v 56. minutě byl ale vyloučen a zmeškal tak odvetný zápas. V odvetě vyhrál Inter doma 1:0.  V ročníku 2003/04 odehrál v lize 13 zápasů, dalších šest pak v Lize mistrů. Na jaře se na několik týdnů zranil, poté co jej v zápase s Bilbaem fauloval Aitor Karanka. Trenér Benítez na levém křídle sázel na mladého Španěla Vicenteho, González proto odešel do Interu jako volný hráč.

Inter Milán.

V ročníku Serie A 2003/04 zasáhl do 21 zápasů. Na začátku dubna nastoupil v základu do derby proti Juventusu, dal si ale vlastní gól když srazil balon Camoranesiho do brány Alberta Fontany. Inter nicméně utkání zvládl a zvítězil 3:2.  Byl nasazen do úvodního zápasu Ligy mistrů s Arsenalem, který Inter vyhrál 3:0. Stál u zrodu gólové akce, když využil špatné poziční hry Laurena a nacentroval míč van der Meydemu, který překonal Lehmanna. Inter nakonec skončil už ve skupině, v Serii A získal až čtvrté místo.

Styl hry.

González byl dostatečně silným, aby jej soupeř snadno neobral o balon. Disponoval dovedností jak krátkých, tak dlouhých přihrávek.

Úspěchy.

Zdroj:

Cristian Alberto González Peret (* 4. srpna 1974, Rosario), známý též jako Kily González, je bývalý argentinský profesionální fotbalista, který hrál na pozici záložníka. Mezi roky 1995 až 2005 nastupoval za argentinskou reprezentaci, za kterou odehrál přes 50 zápasů.

Kily González (* 4. August 1974 in Rosario als "Cristian Alberto González Peret") ist ein ehemaliger argentinischer Fußballspieler. González agierte im linken Mittelfeld, spielte genaue Pässe und war sehr zweikampfstark.


Život.

Arnold Geulincx se narodil v Antverpách v poměrně zámožné rodině Jana Geulincxe, městského posla zprostředkovávajícího poštovní spojení s Bruselem, a Marie Geulincxové, roz. Strickersové. V patnácti letech opustil rodné město a zapsal se na katolické univerzitě v Lovani, kde mj. navštěvoval přednášky karteziána Guillauma Philippa. Geulincx byl velmi nadějný student, v roce 1643 získal licenciát v teologii, přičemž skončil jako druhý nejlepší mezi 159 studenty. V prosinci 1646 nastoupil na místo odborného asistenta filosofie, v roce 1649 se potom stal řádným profesorem filosofie. 23. ledna 1658 přišel o místo, pravděpodobně kvůli svému kritickému postoji vůči scholastice, resp. kvůli svým sympatiím s jansenismem. Téhož roku se přestěhoval do kalvínského Leidenu, kde konvertoval ke kalvinismu, což byl krok, k němuž neměl příliš daleko, protože jak kalvinismus, tak jansenismus se zakládají na augustiniánských předpokladech. 17. září získal na Univerzitě v Leidenu akademický titul v oboru medicíny a brzy zde opět začal vyučovat filosofii a účastnit se nejrůznějších disputací. 8. prosince pak vstoupil do manželství se Susannou Strickersovou z Weertu. 20. listopadu 1669 bylo Geulincxovo jméno přečteno mezi oběťmi moru na inaugurační přednášce Abrahama Heydana s následující vzpomínkou: ""Dr. Geulincx, muž nadaný takovým géniem a výmluvností, že i když ho neochránila před bídou (která je sice matkou ctnostné mysli, ale také velkou nevýhodou, pokud ze zápasu s ní člověk nevyjde), budou jeho jméno a pověst zářit mezi nejvýznamnějšími filosofy a řečníky naší doby.""

Filosofie.

Geulincxova filosofie se od filosofie Descartovy zřetelně odlišuje svým eticko-náboženským zaměřením, jehož důsledkem je uznání lidské bezmocnosti a spolu s ní podřízení lidské vůle Bohu. V založení metafyzických principů však Geulincx zůstal Descartovi zavázán, třebaže dualismus matérie a ducha, který od něho přejal, pro něj zůstává nepochopitelným a nevyslovitelným mystériem.

Teorie poznání.

Zatímco Descartes se snažil ukázat, že věci jsou reprezentovány prostřednictvím idejí, Geulincx naopak tvrdil, že věci o sobě jsou nepoznatelné. K tomuto závěru došel na základě kritiky samotných předpokladů tehdejší racionalistické ontologie, která vycházela z aristotelsko-scholastické filosofie přírody, jejíž realismus připadal filosofovi naivní. Skutečné poznání věcí, které je přístupné jedině Bohu, je podle Geulincxe u člověka možné jen v omezené míře. V tomto ohledu filosof rozlišoval čtyři druhy vědění: 1) Vědění na základě vjemů; 2) Vědění na základě abstraktních pojmů; 3) Vědění na základě evidentního vhledu do povahy rozlehlosti a vědomí; 4) Vědění na základě vhledu do podmínek vytváření poznaného. První dva druhy využívající zkušenost a rozum pak označuje za subjektivní způsoby poznání, které podle něho nelze vykládat realisticky. Platnost soudů vyslovených prostřednictvím vhledu do podstaty myšlení, z nichž vychází metafyzika reflektující naše vědomí a závislost tohoto vědomí na něčem, co vědomí přesahuje, zejména na Bohu, ovšem podle Geulincxe zpochybnit nelze. Další složkou jeho teorie poznání je kritika vědeckých hypotéz, pro které stanovuje podmínku: kontingence, vyloučení empirických pojmů, objasnění pojmů teoretických a omezení hypotéz na dostačující předpoklady k vysvětlení daných fenoménů. S tímto tématem související kritiku racionalistického pojetí kauzality však detailněji nerozvedl.

Metafyzika.

Také při zakládání své metafyziky navázal Geulincx na Descartovu metodickou pochybnost, podle níž nahlížel všechna svá přesvědčení tak, jako by byla mylná. V otázce dualismu se pokusil (nekauzálně) vysvětlit nezpochybnitelnou provázanost mezi jistými fyzickými a psychickými procesy tím, že označil Boha za jedinou pravou příčinu zakládající řád psychofyzické souvislosti. S pomocí této okasionalistické hypotézy také dospěl k závěru, že Bůh je principem dění v materiální oblasti, protože každý pohyb musí být podle Geulincxe způsoben příčinou odlišnou od matérie, tj. příčinou nemateriální, jíž může být jen vědomé, svobodné (tj. autonomní) působení Boží. V důsledku těchto úvah filosof odmítl také kauzální teorii vnímání, neboť věci nevidíme proto, že by na vědomí působilo nějaké podráždění (což je vyloučeno díky bytostné odlišnosti materiálního podráždění a vědomého vjemu), nýbrž proto, že nám to umožňuje Bůh. Člověk vnímající materiální věci pak má být považován za největší ze všech Božích zázraků. Sporným místem Geulincxova řešení je ale to, že lidské tělo, které by jako něco materiálního nemělo být schopné vytvářet myšlenky, přesto jakožto nástroj Božího působení myslí. Vysvětlit tento paradox se již filosofovi nepodařilo.

Etika.

V centru Geulincxovy etiky je nauka o ctnosti jakožto "lásce k pravému rozumu", která je ovšem chápána jako láska racionální, nikoliv afektivní. Má-li obecný rozum, v němž mají vznikat morální normy, svůj základ v Bohu, pak je láska k rozumu nepřímo také láskou k Bohu. Filosof dále stanovuje formální morální princip, který zní: "Kde nic nezmůžeš, tam nemáš ani nic chtít", nebo také: "Nic se nemá dělat nadarmo". Slabinou jeho koncepce je snaha odvodit etiku výhradně ze sebepoznání, protože z vět o přirozenosti člověka se nedají dedukovat imperativy, které by např. člověku zabránily zrušit spojení těla a duše prostřednictvím sebevraždy. Jediným zdůvodněním, které Geulincx nabízí je to, že člověk má sám sebe cenit nízko a že se má zcela odevzdat Bohu, přičemž závislost na něm zdůrazňuje způsobem, který vede až k panteismu. Jako kardinální ctnosti potom označuje: píli, poslušnost, spravedlnost a pokoru.  Edice filosofického díla: "Opera philosophica". Ed, J. P. N. Land, Martinum Nijhoff: Haag, 1891-1893 (3 sv.)

Arnold Geulincx [chélinks] (31. ledna 1624, Antverpy – listopad 1669, Leiden) byl vlámsko-nizozemský filosof 17. století, jeden z následovníků Reného Descarta, který je vedle Malebranche považován za hlavního představitele okasionalismu.

Arnold Geulincx () (* 31. Januar 1624 in Antwerpen; † November 1669 in Leiden) war ein flämisch-niederländischer Theologe, Logiker und Philosoph. Neben Malebranche gilt er als ein Hauptvertreter des Okkasionalismus.