Životopis a kariéra.

1993-2008: Začátek života a začátek kariéry.

Ariana Grande se narodila v Boca Raton, Florida. Je dcerou Joan Grande, šéfky společnosti Hose-McCann Communications, a Edwarda Butera, který vlastní grafickou firmu. Její jméno bylo inspirováno princeznou Orianou ze seriálu "Kocour Felix" (1958). Má italské předky. Má nevlastního bratra Frankieho, kterému bylo deset let, když se narodila, a který se stal hercem a producentem. Později se její rodiče přestěhovali do New Yorku. Když jí bylo osm nebo devět let, její rodiče se rozvedli.  V dětství vystupovala s dětským divadlem Fort Lauderdale Children's Theatre, kde dostala svou první roli v muzikálu "Annie", stejně tak se objevila v muzikálech "Kouzelník ze země Oz "a "Kráska a zvíře". V osmi letech vystupovala na zájezdové lodi s orchestrem. Navštěvovala Pine Crest School a North Broward Preparatory School.  V roce 2008 byla obsazena do vedlejší role roztleskávačky Charlotte v Broadwayském muzikálu "13". Za roli získala cenu National Youth Theatre Association Award.

2009-2012: Průlom s Nickelodeonem.

V roce 2009 se zúčastnila konkurzu do televizního seriálu stanice Nickelodeon v New Yorku, společně se svojí kamarádkou z muzikálu "13" Elizabeth Gillies. Byla obsazena do role Cat Valentine, spolužačky hlavní protagonistky Tori Vegy (Victoria Justice), zatímco Elizabeth získala roli „protivné holky“ Jade West. Kvůli roli si musela obarvit vlasy na červeno, protože výkonný producent Dan Schneider nechtěl, aby celé obsazení seriálu mělo hnědé vlasy. Seriál měl premiéru 27. března 2010.  Po první sérii seriálu se chtěla začít věnovat hudbě, a tak začala v srpnu 2010 pracovat na svém debutovém albu. Poprvé se její písnička „Give It Up“ objevila na soundtrackovém albu "Victorious: Music from the Hit TV Show" v srpnu 2011. Při natáčení seriálu nahrála na svůj účet na YouTube několik coververzí skladeb od Adele, Whitney Houston a Mariah Carey. V roce 2011 propůjčila svůj hlas víle Diaspro do animovaného seriálu stanice Nickelodeon "Winx Club". Po první sérii byla přeobsazena Cassandrou Morris.  Druhé soundtrackové album "Victorious 2.0" bylo vydáno 5. června 2012 jako EP. Po třetí sérii seriálu "V jako Victoria" bylo oznámeno, že seriál nebyl prodloužen pro další sérii. Finální epizoda byla vysílána 2. února 2013. V srpnu magazín "EW" potvrdil, že stanice Nickelodeon chystá spin-off seriálů "iCarly" a "V jako Victoria" s ní a Jennette McCurdyovou v hlavních rolích. Sitcom, který byl již po první sérii zrušen, byl nazván "Sam & Cat". Třetí a poslední sountrackové album "Victorious 3.0" bylo vydáno 17. července 2014. V prosinci 2012 spolupracovala na singlu „Popular Song“ s britským zpěvákem Mikou.

2013: "Yours Truly".

Své debutové album "Yours Truly" vydala 30. srpna 2013. V září 2013 debutovala jako číslo jedna na žebříčku Billboard 200. Hlavní singl „The Way“, na kterém spolupracovala s Macem Millerem, debutoval jako číslo 10 na žebříčku Billboard Hot 100. Druhý singl „Baby I“ debutoval jako číslo 21 na žebříčku Billboard Hot 100. Na třetím singlu „Right There“, který debutoval jako číslo 84, spolupracovala s rapperem Big Seanem.  V roce 2013 si zahrála ve filmu "Swindle" roli Amandy Benson, po boku Jennette McCurdyové. Film měl premiéru na stanici Nickelodeon v srpnu. V tentýž měsíc nazpívala duet s Nathanem Sykesem ze skupiny The Wanted „Almost Is Never Enough“. Rovněž se připojila k Justinovi Bieberovi na jeho Believe Tour, kde si zazpívala na třech vystoupeních. V roce 2013 vyhrála cenu American Music Award v kategorii Umělec roku. Vydala vánoční "Christmas Kisses".

2014: "My Everything".

V létě 2013 začala pracovat se skladatelem Ryanem Tedderem a producenty Bennym Blancem a Maxem Martinem na druhém studiovém albu. Ten samý měsíc získala cenu People's Choice Award v kategorii Nejoblíbenější průlomový umělec. V březnu 2014 vystoupila v Bílém domě na koncertě „Women in Soul: Performance at the White House“.  Své druhé album "My Everything" vydala 25. srpna 2014. Album se stalo číslem jedna na žebříčku Billboard 200. Hlavní singl „Problem“, na kterém spolupracovala s australskou rapperkou Iggy Azaleou, se umístil na třetím místě žebříčku ve Velké Británii, postupně se však vyšplhal na první místo. Druhý singl „Break Free“, na kterém spolupracovala s německým hudebníkem a producentem Zeddem se umístil na 4. místě žebříčku Billboard Hot 100. Za videoklip k písničce „Problem“ získala cenu MTV Video Music Award v kategorii Nejlepší popový videoklip. Společně s Jessie J a rapperkou Nicki Minaj nazpívala písničku „Bang Bang“, která debutovala na 3. místě amerického žebříčku a stala se tak její třetí písní v žebříčku Billboard Hot 100 v ten samý týden („Problem“, „Break Free“ a „Bang Bang“). Třetí singl z alba „Love Me Harder“, na kterém spolupracovala s umělcem The Weeknd debutovat na čísle 7. Dne 2. února 2015 vydala píseň jmenem „One Last Time“, v jehož videoklipu je znázorněn konec světa. V listopadu 2014 se podílela na singlu „All My Love“ dua Major Lazer, který byl vydán jako singl ze sountrackového alba k filmu "". V listopadu vydala vánoční písničku „Santa Tell Me“.  Na konci roku 2014 bylo oznámeno, že se připojí k obsazení připravovaného seriálu Ryana Murphyho na stanici Fox "Scream Queens". Hlavními hvězdami seriálu jsou Lea Michele, Emma Roberts a Jamie Lee Curtis.

2015-2017: Dangerous Woman, The Remix, Christmas & Chill.

V Japonsku vydala v květnu album "The Remix".  V červenci 2014 začala pracovat s producentem Tommym Brownem na třetím studiovém albu. Fanoušci se o albu dozvěděli přes její Twitter, kde jednomu z nedočkavých a nepřetržitě ptajících se fanoušků napsala „Ano, název alba i hlavní písně bude Moonlight.“ Grande se však později rozhodla místo "Moonlight" pojmenovat album "Dangerous Woman".  Dne 29. října 2015 vydala hudební videoklip k písni Focus. Ve videoklipu Ariana Grande vystupuje v paruce s bílými vlasy.  Na Vánoce roku 2015 nečekaně vydala své druhé vánoční album (EP) s názvem "Christmas & Chill", které se údajně natáčelo v jejím domácím studiu.  Na jaře 2016 vydala singl „Dangerous Woman“, který dominoval stejnojmennému albu. Album „Dangerous Woman“ vyšlo 20. května 2016.

Útok v Manchesteru 2017.

Během koncertu Ariany Grande v anglickém Manchesteru 22. května 2017 došlo k sebevražednému bombovému teroristickému útoku, který zabil 22 lidí, dalších 119 zranil a způsobil paniku mezi ostatními účastníky koncertu v hale Manchester Arena, která má kapacitu 21 tisíc lidí. Zpěvačka zůstala nezraněna. Po této události uspořádala benefiční koncert One Love Manchester pro rodiny obětí a zraněných. Vystoupilo zde spoustu dalších zpěváků a zúčastnilo se ho kolem 50 tisíc lidí. Nahrávku odsud poté vydala jako album na Spotify a Apple Music.

2018 - Sweetener, thank u, next.

20. dubna 2018 vydala písničku s názvem No Tears Left To Cry, videoklip vydala hned po vydání písničky. O pár dní později oznámila, že čtvrté album se bude jmenovat Sweetener a vyjde 17. srpna 2018. 13. června Troye Sivan vydává písničku s Arianou Grande s názvem "Dance To This", která ale není zařazena do alba Ariany "Sweetener", ale do alba Troye Sivana. O den později, 14. června, s ní píseň vydává Nicki Minaj s názvem "Bed", která je zařazena do alba Nicki Minaj "Queen". 20. června 2018 vypustila do světa písničku s názvem "The Light Is Coming", kterou také nazpívala s Nicki Minaj a představila ji jako druhý singl z alba Sweetener. 13. července představila třetí singl "God Is A Woman". 17. srpna vydala oficiálně své čtvrté album Sweetener. Na albu spolupracoval také Pharrell Williams, s kterým zpěvačka nazpívala písničku "Blazed" a na Sweeteneru můžeme najít písničku "Borderline" s Missy Elliott. Později oznámila data na svoje Sweetener Tour a 8.září 2019 dorazí i do české O2 arény. Americký hudební magazín Billboard každý rok zveřejňuje žebříček nejlepších alb za rok. Podle něj se za rok 2018 nejvíce povedlo album Sweetener. 10. Února 2019 vyhrálo album Sweetener Grammy Awards za Best Pop Vocal Album, Ariana Grande tak vyhrála její první Grammy ocenění.  Dne 3. listopadu 2018 vydává debutovou píseň thank u, next. Píseň je emotivní a vypráví o jejích bývalých partnerech. Děkuje jim za všechno, co se od nich naučila. Písnička se umístila na prvním místě v žebříčku Billboard Hot 100, což se jí do té doby nikdy nepovedlo. Písničku si na Spotify pustilo 9,6 milionů posluchačů za první den od vydání, což byl rekord; písnička také dosáhla nejrychleji 100 milionů poslechnutí na Spotify. 30. listopadu vydává k písničce thank u, next klip. Rekord překonal klip díky Youtube Premiere, kde sledovalo premiéru 829 tisíc sledujících. Komentáře na chvilku byly opožděné. Celkově během premiéry uživatelé napsali do komentářů přes 516 tisíc zpráv, což také překonalo rekord. Klip dosáhl za 24 hodin od vydání 50,3 milionů zhlédnutí, což bylo opět rekordní. Klip je inspirován podle těchto čtyřech filmů: Protivný sprostý holky, Přes noc třicítkou, Bravo, girls! a Pravá blondýnka. V klipu se kromě ní objeví celá řada dalších postav. Například Jonathan Bennett a Stefanie Drummond, kteří skutečně hráli ve snímku Protivný sprostý holky. Stejně jako Jennifer Coolidge, známá postavou manikérky Paulette z filmu Pravá blondýnka. Mezi dalšími celebritami se objeví například zpěvák Troye Sivan, youtuberka Gabi, youtuberka Colleen Ballinger a další. V klipu se kromě celebrit objeví také přátelé zpěvačky. 13. prosince Ariana vydává písničku Imagine. Písnička je o neúspěšných vztazích. 18. ledna vydává další singl "7 rings" s videoklipem. Písnička se stala největším debutem v historii Spotify, přičemž za méně než 24 hodin obdržela 12 214 337 poslechnutí. Za 24 hodin si videoklip na YouTube pustilo 21,5 milionů uživatelů. Název odkazuje na sedm stejných diamantových prstenů značky Tiffany & Co., které si koupila spolu s nejlepšími kamarádkami na znak přátelství. Jako zpěvačka zmínila v tweetu, bylo to v New Yorku po velmi náročném dni, kdy ji kamarádky vzaly do již zmíněného luxusního klenotnictví. Vypily hodně šampaňského a právě tehdy vznikl celý nápad a text skladby. Její kamarádky se mimochodem všechny objevují v klipu. Píseň "7 rings" se opět umístila na vrcholu v žebříčku Billboard Hot 100, což se stalo podruhé. 21. ledna oznámila, že album vyjde 8. února. O dva dny později zveřejnila tracklist alba pomocí Instagram a také obal alba. Album obsahuje 12 písní. 25. ledna začal předprodej alba. Den před oficiálním vydáním, 7.2. album uniklo. 8.2. oficiálně vychází album a ve stejný čas také videoklip k písni "break up with your girlfriend, I'm bored". Album se za pouhých 5 minut umístilo na 1. místě v aplikaci iTunes. Stalo se tak nejrychleji na první příčce v iTunes umístěným albem (společně s albem Reputation od Taylor Swift). Stala se v únoru 2019 nejvíce odebíranou ženskou zpěvačkou na YouTube a stále si drží 1. místo. V únoru 2019 měla v žebříčku Billboard Hot 100 3 písničky, které se umístili v top 3, "7 rings" se umístilo na 1. místě, "break up with your girlfriend, I’m bored" se umístilo na 2. místě a "thank u, next" se umístilo na 3. místě. Stala se tak první umělkyní se třemi písněmi umístěnými v top 3 od roku 1964, kdy se tento úspěch podařil skupině The Beatles. Rovněž prvním sólový umělec, kterému se něco takového podařilo.

Osobní život.

Během let 2008 až 2011 chodila s Grahamem Phillipsem. Od srpna 2012 do července 2013 chodila s australským Youtuberem Jai Brooksem. Tři měsíce v roce 2013 měla milostný poměr s členem kapely The Wanted Nathanem Sykesem. V květnu 2014 se dala znovu dohromady s Jaiem Brooksem, ale po třech měsících vztah ukončili. V říjnu 2014 potvrdila, že chodí s rapperem Big Seanem. Od roku 2015 do roku 2016 chodila s tanečníkem Ricky Álvarzem.  Během let 2016 až 2018 chodila s rapperem Macem Millerem. Od května 2018 chodila s komikem Petem Davidsonem, se kterým se 9. června 2018 i zasnoubila. V červnu toho roku si s Petem Davidsonem koupili byt v New Yorku, jenž obsahoval kinosál, bazén a další místnosti. V říjnu 2018 oznámila zrušení zásnub s Davidsonem a rozchod.

Ariana Grande (* 26. června 1993 Boca Raton, Florida) je americká zpěvačka a herečka. Svoji hereckou kariéru zahájila v broadwayském muzikálu "13", poté získala roli Cat Valentine v televizním seriálu "V jako Victoria". Po skončení seriálu si zahrála ve spin-offu seriálu "Sam & Cat", který skončil v roce 2014. Roku 2015 hostovala v televizním seriálu scenáristy Ryana Murphyho "Scream Queens".

Ariana Grande-Butera (* 26. Juni 1993 in Boca Raton, Florida) ist eine US-amerikanische Sängerin und Schauspielerin sowie Grammy-Gewinnerin. Sie wurde erstmals durch ihre Rolle der "Cat Valentine" in den Nickelodeon-Serien "Victorious" und deren Ableger "Sam & Cat" sowie durch ihr international erfolgreiches zweites Studioalbum "My Everything" bekannt. Für ihr viertes Studioalbum "Sweetener" gewann sie 2019 ihren ersten Grammy für das „Best Pop Vocal Album“.


Historie vzniku.

Konstrukční práce na základním modelu GAZ-51 začaly v únoru 1937. Zadání pro konstruktéry bylo zformulováno jednoznačně: jednoduchý a spolehlivý univerzální nákladní automobil, sestavený z nejlepších dostupných komponent a agregátů. V červnu 1938 začala výroba komponent, v lednu 1939 montáž a už v květnu stejného roku byly první kusy předány do zkušebního provozu. Zkoušky skončily v červenci 1940. V létě 1940 byl prototyp už s novou kabinou vystavován na Všesvazové zemědělské výstavě v Moskvě jako příklad nejlepších výrobků sovětského strojírenství. Úspěšně dokončené zkoušky dovolily výrobci začít v roce 1941 přípravu sériové výroby. To ale překazil vstup SSSR do druhé světové války. Mnoho agregátů připravených pro GAZ-51 (motor, spojka, převodovka, kardanové klouby na jehlových ložiskách) bylo využito v jiných vozidlech. Práce na konstrukci perspektivních automobilů byly obnoveny v roce 1943. Rychlý rozvoj techniky během válečných let přinesl změny i do konstrukce GAZ-51. Změny byly natolik rozsáhlé, že z původní konstrukce zůstal prakticky jen název. Zkušenosti s šestiválcovými motory ve vojenské technice umožnily významně zdokonalit jeho konstrukci. Byly použity osvědčené hydraulické brzdy a přepracována kabina. Byly také využity pneumatiky většího rozměru, nosnost se zvýšila na 2,5 tuny, podíl komponent unifikovaných s plněpohonnou verzí GAZ-63 dosáhl 80 %. V květnu a září 1944 byly vyrobeny dva nové prototypy, lišící se tvarem kapoty. V červnu 1945 vznikly ještě další dva prototypy, do kterých byly zapracovány všechny změny, šlo už o předsériové vozy.

Sériová výroba.

Zavedení výroby bylo rychlé. Ještě do konce roku 1945 byla vyrobena ověřovací série dvaceti vozů a během roku 1946 už 3136 sériových vozů. Vůz se podařilo zkonstruovat robustní a přiměřeně jednoduchý. Vlastně poprvé v SSSR měly všechny agregáty vozu srovnatelnou životnost, žádný nebyl znatelně poruchovější. GAZ-51 dobře přijali jeho uživatelé díky vyšší rychlosti (až 70 km/hod), spolehlivosti, hospodárnému provozu, příjemnému ovládání. Řidičům se líbilo měkké odpružení s účinnými tlumiči, což dovolovalo vyšší průměrné rychlosti, než dávný GAZ-AA. Svými výkony předčil GAZ-51 dokonce oblíbenou třítunu ZIS-5. Spotřeba paliva na tunokilometr byla o 28 až 36 % menší, než u bezprostředního předchůdce GAZ-MM. Právě proto byl automobil velmi vhodný pro zemědělství, kam mířila většina vyrobených kusů. Od konce čtyřicátých let byla montáž dodatečně zavedena v Irkutsku, (1950 – 1952) a Oděse (1948 – 1975). Během krátké doby se stal GAZ-51 stal jedním z nejrozšířenějších nákladních automobilů v SSSR. Vrcholu produkce dosáhl GAZ-51 v roce 1958, bylo to 173 tisíc kusů. Vůz vydržel ve výrobě 29 let. Poslední kus vyjel z montážní linky 2. dubna 1975 a putoval rovnou do závodního muzea. Celkový počet vyrobených vozů dosáhl 3 481 033 kusů. Výroba v Polsku probíhala mezi lety 1951 až 1959 a bylo vyrobeno celkem 17 479 kusů.

Charakteristika konstrukce.

Na voze se uplatnila tradiční a osvědčená koncepce s motorem a kabinou vysunutými co nejvíce vpřed. To umožnilo i při krátkém rozvoru dostatečně dlouhou korbu. Motor navazoval na zkušenosti s jednotkou GAZ-11, která byla odvozena od motoru firmy Dodge (respektive agregátu Chrysler). Licenci na tento motor si výrobce opatřil ještě v roce 1937. Přestože motor měl základ v konstrukci, která se vyráběla od roku 1928, ještě ve čtyřicátých letech byl na dostatečné technické úrovni. Ostatně různé modifikace tohoto motoru používala i firma Chrysler až do počátku šedesátých let. Byl to velký pokrok ve srovnání s dosud vyráběnými motory, odvozenými od archaického Fordu A. Mnoho technických řešení, poprvé použitých právě u GAZ-51, bylo použito i u dalších sovětských automobilů té doby. Například motor s litinovými vložkami válců, chromované pístní kroužky, žaluzie na chladiči, možnost ohřevu studeného motoru benzínovou lampou nebo chladič oleje. To všechno značně prodloužilo životnost motoru. Také další konstrukční řešení, poprvé použitá u GAZ-51 byla využívána i u dalších typů. Byly to například: hliníková hlava válců, regulovatelný předehřev palivové směsi, dvojitá filtrace oleje nebo snímatelné brzdové bubny. Tato řešení byla využita při modernizaci vozů ZIS-5 a ZIS-150. Zadní náprava GAZ-51 byla prakticky beze změny použita u vozu ZIS-151. Automobil GAZ-51 byl po dobu výroby průběžně modernizován. Byla vylepšena palivová soustava, původní dřevěná kabina byla v roce 1950 nahrazena kombinovanou a později celokovovou. Celková hmotnost vozu se zmenšovala, v roce 1962 na 2 296 kg. Od roku 1955 byla montována zvětšená korba se sklopnými bočnicemi a účinnější ruční brzda. U sedlového tahače GAZ-51P byl poprvé použit podtlakový posilovač brzd. Velice spolehlivým se ukázal také motor GAZ-51. S výkonem zvýšeným na 66 kW, se dvěma karburátory byl montován také do reprezentativních limuzín GAZ-12, autobusů, tahačů a mnoha vojenských vozidel. Strohé tvarování přední části vozu (kapota, blatníky se světlomety, nárazník) ve stylu amerických vozů GMC a Studebaker (které se do SSSR dostávaly v rámci Zákona o půjčce a pronájmu v letech druhé světové války) se stalo pro vozy GAZ na určitou dobu tradičním. Tímto vzhledem se inspirovali i konstruktéři dalších nákladních automobilů: KAZ-150 z Kutaisi a uralského UralZIS-355M. Po roce 1960 ale výrobce opustil toto stylistické řešení, i když náznaky je možné najít v tvarech vozidel z rodiny GAZ-3307.

Export.

Koncem čtyřicátých let začal masový vývoz typu GAZ-51U, který výrobce považoval za jeden z nejlepších vozů své kategorie. Zvláště mnoho vozů v provedení GAZ-51U a GAZ-51JU (tropické provedení) se dostalo v padesátých a šedesátých letech do rozvojových zemí Asie a Afriky. Existovala i výkonnější exportní verze GAZ-51V o nosnosti tři tuny. Byla úspěšně exportována do Maďarska, NDR a Finska. Mimo to existovaly i licenční verze.  Specializované nástavby, především skříňové, cisternové, požární vyráběla na podvozku GAZ-51 řada malých podniků v celém SSSR.

GAZ-51 byl sovětský nákladní automobil o nosnosti 2,5 tuny, jeden z nejrozšířenějších nákladních automobilů v SSSR v padesátých až sedmdesátých letech 20. století. První prototypy s označením GAZ-51 byly vyrobeny ještě před druhou světovou válkou. Sériovou výrobu se podařilo zahájit v roce 1946. Od roku 1955 byl vyráběn modernizovaný GAZ-51A, jeho výroba trvala do roku 1975. Celkem bylo vyrobeno 3 480 000 kusů všech modifikací. Podle sovětské dokumentace vyráběli GAZ-51 v Polsku v továrně FSC Lublin (jako Lublin-51), v Severní Koreji, v Tokčchonu jako Sungri-58 (Vítězství-58) a v Číně v Nankinu v mírně změněné podobě jako Yuejin NJ130.

Der GAZ-51 () ist ein leichter Lastkraftwagen des sowjetischen Fahrzeugherstellers Gorkowski Awtomobilny Sawod. Das Fahrzeug wurde vor dem Zweiten Weltkrieg konzipiert und zusammen mit der Allradversion GAZ-63 nach dem Kriegsende in Großserie produziert. Unter der Bezeichnung GAZ-93 wurde auf der Basis des GAZ-51 ein Kipper hergestellt.


Dějiny rodu.

Do panského stavu byli povýšeni bratři Volfgang (1483-1554), Josef (1489-1554) a Kašpar III. (1492-1548), diplom na titul barona s predikátem z Orteneggu byl vystaven v Praze v roce 1544. Z potomstva Kašpara III. vynikl Jan Maxmilián (1608-1682), významný politik a signatář vestfálského míru, později vyslanec ve Španělsku a nejvyšší císařský hofmistr. V roce 1641 získal hraběcí titul a promyšlenou sňatkovou politikou vytvořil z Lambergů vlivnou dvorskou aristokracii. Jeho nejmladší syn Jan Filip (1651–1712) byl kardinálem, biskupem v Pasově a zakladatelem majetkového zázemí v jihozápadních Čechách. Knížecí titul získal v roce 1707 Leopold Matyáš (1667–1711), který však zemřel bez mužského potomstva. Titul zdědil jeho otec František Josef (1637–1712), v přímé linii byl posledním knížetem vnuk Jan Nepomuk (1737–1797).  Druhý hraběcí titul obdrželi v roce 1667 synové Jana Františka Lamberga (1618–1666). Z jeho potomstva vynikl jako císařský diplomat Leopold Josef (1654-1706), který byl vyslancem ve Vatikánu a proslul na odiv stavěným bohatstvím. Sňatkem s hraběnkou Katharinou von Sprinzenstein (1660–1704) získal rozsáhlé statky v Dolním Rakousku, v oblasti Podyjí poblíž hranic s Moravou. Jeho potomstvo proto také užívalo jméno "Lamberg-Sprinzenstein." Hraběnka Katharina v Římě dostala darem od papeže Klementa XI. ostatky sv. Valentýny, uložené později v Drosendorfu.  Ve větvi Lamberg-Ottenstein se nakonec rod nejdéle udržel v severním Maďarsku, proto se tato větev označuje také jako uherská. Adam František Lamberg (1678-1731) získal sňatkem panství Mór a zdejší zámek se stal hlavním sídlem. Z uherských Lambergů vzešla také poslední významná osobnost rodu, František Filip Lamberg (1791–1848). V armádě dosáhl hodnosti polního podmaršála a v roce 1848 byl jmenován vrchním velitelem v Uhrách. Uherský sněm však jeho jmenování neuznal a při příjezdu do Budapešti byl Lamberg zavražděn.  Lambergům náleželo dědičně několik čestných postů v Kraňsku a Dolních Rakousích. Ve třech liniích v 19. století obdrželi dědičné místo v rakouské panské sněmovně, několik členů rodu získalo Řád zlatého rouna. Kromě již zmíněných sídel byl významným rodinným majetkem zámek Lamberg ve městě Steyr (1666–1938).

Lambergové v Čechách a na Moravě.

Císařský ministr a diplomat Jan Maxmilián z Lambergu koupil v roce 1678 panství Kunštát na Moravě, které pak předal svému třetímu synovi Kašparu Bedřichovi (1648–1686). Ten inicioval rozsáhlou barokní přestavbu kunštátského zámku, jehož dědicem se stal Karel Benedikt (1675–1721). V další generaci však Karel Leopold (1704–1739) Kunštát prodal (1733). Jeho syn Maxmilián Josef (1729–1792) pak krátce vlastnil panství Hostinné ve východních Čechách. V dějinách Lambergů bylo nevýznamnou epizodou i vlastnictví Nového Města nad Metují, které získal Antonín Lamberg (1795-1869) při složitém rozdělení dietrichsteinského dědictví. Antonín se ale nestal výhradním majitelem, byl jen administrátorem jménem několika dalších dědiců. Jeho syn Karel Raimund (1840–1931), poslanec Říšské rady, pak Nové Město prodal v roce 1908 rodině úspěšných průmyslníků Bartoňů z Dobenína.  Ve větvi Guttenberg-Stein se na Moravě usadil František Adam II. Lamberg (1730–1803), když z dědictví po vymřelém rodu Rottalů převzal panství Kvasice. Jeho syn Jan Nepomuk (1764-1828) díky sňatku s hraběnkou Ernestinou Salm-Neuburg (1771–1809) rozšířil majetek na Moravě o panství Zdounky. Zámky ve Zdounkách a Kvasicích prošly tehdy stavebními úprava v klasicistním stylu. Krátce nato ale linie Guttenberg-Stein zanikla, když se Eduard Lamberg (1799–1825) utopil v řece Moravě a předčasně zemřel i jeho syn Arnošt (1824–1850). Dědičkou Kvasic a Zdounek se stala Arnoštova sestra Marie Leopoldina (1825–19022), provdaná do rodu Thun-Hohenstein.  Mezitím dlouhodobější domestikaci Lambergů v Čechách zajistil kardinál a pasovský biskup Jan Filip Lamberg (1651–1712), který si na cestách oblíbil krajinu v Pošumaví a v letech 1707–1710 zakoupil hrad Rabí s přidruženými statky Žihobce a Žichovice. Z tohoto získaného majetku vytvořil fideikomis, jehož dědicem se stal starší bratr František Josef I. (1637–1712). V jeho přímé linii přetrval knížecí titul jen do roku 1797 a poté přešel na potomstvo zmíněného Kašpara Bedřicha.  Od roku 1797 byl nositelem knížecího titulu Karel Eugen (1765–1831), který do Čech zajížděl zpočátku jen výjimečně. Po předčasném úmrtí čtyř dětí rozhodla Karlova manželka Friderika, rozená princezna zu Oettingen-Oettingen (1776–1831) o přesídlení ze Štýrska do západních Čech a díky tomu prošly zámky v Žihobcích a Žichovicích stavebními úpravami. Jediný přeživší syn kníže Gustav Jáchym (1812–1862) způsobil skandál, když se oženil s dívkou prostého původu, dcerou žichovického šafáře Kateřinou Hrádkovou (1824–1889). Ta byla sice povýšena do šlechtického stavu, ale jejich potomstvo nemohlo převzít knížecí titul ani majetek, obojí tak přešlo na uherskou větev.  V 19. století byly všechny rodové statky v Rakousku, Čechách a Uhrách soustředěny v potomstvu uherské větve. Posledním majitelem rozsáhlých celků zahrnujících bezmála 40 000 hektarů půdy byl c. k. generál jízdy hrabě Jindřich Lamberg (1841–1929). Po jeho smrti došlo k prodeji kmenových majetků v Rakousku (Steyr 1938, Ottenstein 1939). V roce 1945 přešel do vlastnictví československého státu majetek v Pošumaví, který tehdy vlastnily dcery Kuniberta Lamberga (1866–1930). Na konci druhé světové války byl sovětskou armádou poničen i zámek Mór, který byl později opraven a pod názvem Lamberg-kastély patří k turistickým atrakcím v Maďarsku.  Rod Lambergů existuje již jen v potomstvu knížete Gustava Jáchyma z jeho morganatického manželství s Kateřinou Hrádkovou. Členové knížecí linie mají hrobku v kapli svatého Erazima na hřbitově v Nezamyslicích poblíž Žichovic. Jméno rodu připomíná na jižní Moravě také chátrající barokní zámek Lamberk, který byl koncem 17. století postaven na kunštátském panství.

Lambergové jsou rakouský šlechtický rod připomínaný již od 13. století, ve službách Habsburků dosáhla řada členů rodu vysokého postavení ve státní správě, armádě i církvi. V letech 1641 a 1667 byli povýšeni do hraběcího stavu, v jedné linii jim byl udělen i knížecí titul (1707). Z rodu pocházel pražský arcibiskup Karel z Lamberka, v 17.–20. století patřila různým větvím rodu řada panství v Čechách a na Moravě, nejvýraznější historickou stopu zanechali v Pošumaví, kde jim do roku 1945 patřily rozsáhlé statky v okolí zříceniny hradu Rabí.

Lamberg ist der Name eines Adelsgeschlechts, das zum Uradel zählt, seit dem 14. Jahrhundert in der Krain begütert ist und sich 1397 in die bereits erloschene "rosenbühlsche Linie" und die "orteneggsche Linie" teilte. Das Geschlecht wurde 1544 in den Freiherrnstand, 1667 in den Reichsgrafenstand und 1702 als Landgrafen von Leuchtenberg in den Reichsfürstenstand erhoben. Die Reichsfürstenwürde ging 1797 auf die "bayerische Linie" des Hauses über, die 1862 erlosch. In Österreich-Ungarn war die "Steyrer Linie" bis in das 20. Jahrhundert Großgrundbesitzer.


Životopis.

Narodila se v Atlantě ve státě Georgia. Poté, co vyhrála v roce 1981 titul Miss Teen All-American, její první větší role byla Priscilla Presley v televizním seriálu "Elvis and Me". Dále se v roce 1990 objevila v seriálu "Dear John", "Point Pleasant" a hostovala v seriálu "Kriminálka Miami". Objevila se jako "Mulva" (ve skutečnosti Dolores) v sitcomu televize NBC, "Show Jerryho Seinfelda", kde hrála v roce 1993 a ještě v letech 1996-97. Měla roli Anne Osborne v seriálu "Policie z New Orleans". V roce 1999 se objevila ve filmu Disney Channel, "Horse Sense" stejně, jako v jeho pokračování v roce 2001 s názvem "Jumping Ship".  Svoji kariéru začala v roli Lorna Forbes Perelli v seriálu "Loving from the pilot", kde se objevovala od června 1983 do roku 1986. Poté hrála v seriálech "Hotel", "Elvis and Me", "Melrose Place" a "Nightingales".  Během let 2001 až 2004 hrála v telenovele "Mladí a bohatí". V roce 2010 si roli zopakovala ve dvou dílech. V roce 2009 si zahrála v pilotním dílu seriálu "V těle boubelky." V roce 20009 si zahrála roli ředitelky Rimkusové v seriálu "One Tree Hill." Vedlejší roli Carol Lockwoodové získala v seriálu stanice The CW "Upíří deníky", kterou hrála během let 2009 až 2012. V roce 2014 si zahrála v seriálech "Láska ke hvězdám" a "Bezohlední". Během let 2011 až 2017 hrála roli Natalie Martin v seriálu MTV "Vlčí mládě". V roce 2015 si zahrála v seriálu "Vražedná práva".

Osobní život.

Je vdaná za svého bývalého kolegu ze seriálu "Mladí a neklidní", Lindena Ashbyho.  Mají dvě dcery, Frances Grace (narozená v roce 1991) a Savannu Elizabeth (narozená v roce 1992).

Susan Walters (* 28. září 1963, Atlanta, Georgia, Spojené státy americké) je americká herečka a bývalá modelka. Její nejznámější role je Diane Jenkins v seriálu "Mladí a neklidní" v letech 2001-2004 a v roce 2010. V současnosti se objevuje ve vedlejších rolích v seriálech "One Tree Hill" a "Upíří deníky".

Susan Walters (* 28. September 1963 in Atlanta, Georgia) ist eine US-amerikanische Schauspielerin und ehemaliges Model. Sie besuchte die Chamblee High School in Chamblee in Georgia, die sie 1980 abschloss.


Původ a historie eposu.

Atrachasís (Atra-Hasis, Atrahasis, Atramhasis) („mimořádně moudrý“) zde vystupuje jako protagonista akkadského eposu, který byl zaznamenaný v různých verzích na hliněných tabulkách. V eposu a Atrachasísovi se prolíná jek mýtus o stvoření, tak i pověst o potopě světa. Jméno Atrachasís se také objevuje na sumerských královských seznamech jako král Šuruppaku (Shruppak) v dobách před potopou světa.  Nejstarší známou kopii eposu o Atrachasísovi lze datovat podle kolofónu (identifikace písaře) do doby vlády Chammurapiho vnuka, Ammi-Saduqa (1646-1626 př.n.l.), ale existují také různé starobabylónské fragmenty; epos se opakovaně přepisoval až do prvního tisíciletí př. n.l. Příběh o Atrachasísovi také existuje v pozdější asyrské verzi dochované ve fragmentech, která byla znovu objevena v Aššurbanipalově knihovně, ale u které nebyl jistý překlad kvůli fragmentaci a dvojznačným slovům. Tyto fragmenty byly sebrány a přeloženy nejprve Georgem Smithem jako Chaldejský výklad knihy Genesis; jméno hrdiny bylo opraveno na Atrachasíse Heinrichem Zimmernem v roce 1899.  V roce 1965 Wilfred G. Lambert a A.R.Millard publikovali mnoho dodatečných textů, které s eposu patří, včetně starobabylónské kopie (napsané okolo 1650 př.n.l.), která je naší nejkompletnější dochovanou recenzí příběhu. Tyto nové texty značně zlepšily znalost eposu a staly se základem pro první Lambertův a Millardův překlad eposu do angličtiny ve stavu, který se blíží úplnosti. Další fragment byl nalezen v Ugaritu.  Ve své nejdochovanější podobě je Epos o Atrachasísovi napsán na třech tabulkách v akkadštině, jazyku starých Babylóňanů.

Děj eposu.

Tabulka 1.

Protože Bohové musejí pracovat stejně jako lidé, dojde k hádce mezi Anunnaki (vyššími bohy) a Igigi (nižšími bohy). Zatímco Igigi obdělávají zemi a stvořili řeky Eufrat a Tigris, dělili si Anunnaki mezi sebou svět. Igigi proto plánují povstání. V noci obklíčili sídlo Enlila. Enlil byl překvapen a volal na Anua (Ána) a Enkiho. Nusku se pokusil s povstalci vyjednávat, ale bez úspěchu. Proto nechal Enlil zavolal Matku-bohyni a požadoval, aby stvořila lidi. Nintu vysvětlil, že matka-bohyně může stvořit lidi jen s pomocí Enkiho. Enki souhlasil a nařídil, že se Bohové musejí očistit. Nejprve musejí sedmý a patnáctý den vykonávat očistný rituál takovým způsobem, že zabijí boha Geštuu a budou se koupat v jeho krvi. Potom s třeskem vytvořil podstatu prvního člověka, Widimmu, z hlíny boha Abzu a potřel jej krví boha Geštuy. Matka-bohyně ho položila do košíku a nařídila, že od nynějška musí pracovat pro Bohy.  "Zde je v textu mezera, kde muselo být popisované, jak se z podstaty prvního člověka Widimmu stal muž a žena."  Matka-bohyně zařídila, aby se muž a žena navzájem našli a aby slavili sedmidenní slavnost lásky pro bohyni Ištar. Po devíti měsících poté žena porodila.  O 1200 let později se lidé natolik rozmnožili, že svým křikem rušili Bohy. Enlil byl pobouřen a rozhodnul, aby bůh podsvětí Namtar skosil mrazivou horečkou. Přesto ale Enki varoval svého věrného kněze Atrachasíse a poradil mu, aby již více neuctíval jiné bohy, ale pouze Namtara. Namtar tím byl natolik polichocen, že přestal lidi zabíjet.

Tabulka 2.

Po 1200 letech byli lidé hlasitější a hlasitější. Jako stádo řvoucích býků se hádali mezi sebou. Když už Enlil nemohl dále spát, poslal boha počasí Adada a o 1200 let později bohyni plodnosti Nisabu, aby vysušila zemi a nechala úrodu uschnout. Přesto však Enki opět vyzradil svému knězi Atrachasísovi, co má dělat. Lidé obětovali jenom Adadovi a Nisabě a ostatní bohy nechali hladovět. Adad a Nisaba tím byli tak zahanbeni, že své činy zastavili. Enlil se rozzlobil na Enkiho a nařídil, že celé lidstvo musí podstoupit mocnou pohromu. Dodatečně nechal Enlil Enkiho přísahat před Anunnaki, že již více nebude s lidmi mluvit. Potom se bohové domluvili, že rozpoutají potopu světa.

Tabulka 3.

Enki přesto šel ke svému knězi Atrachasísovi a čekal, až tento ve své rákosové chýši ulehne ke spánku. Do stěny z rákosu vyprávěl Enki, co má Atrachasís dělat. “Odejdi ze svého domu, postav loď ve tvaru kostky, opovrhni svým majetkem a vlastnictvím, zachraň život.” Tato loď měla být zcela vodotěsná a uzavřená shora i zdola. Atrachasís měl s sebou vzít ryby a ptáky na sedm nocí a nastavit si přesýpací hodiny na sedm dní. Atrachasís tedy opustil svůj majetek a spolu s dalšími lidmi postavil loď ve tvaru kostky. Pozval svoje sousedy a příbuzné a uspořádal pro všechny velkou oslavu. Sám ale nemohl jíst, protože mu bylo špatně ze strachu před odplatou bohů. Když Adad shromáždil mraky, vešli lidé do lodi a utěsnili ji pomocí asfaltu. Když začaly ve všech koutech světa bouřit větry, uřízl Atrachasís lano a jako hrnec vibrovala archa na vlnách záplavy. Jak bez sebe byl Enlil ve svém hněvu; bohové však hladověli, protože lidé jim už nepřinášeli žádné oběti. Bohové bědovali nad zkázou.  "Zde opět chybějí řádky, které se ale nechají doplnit z Eposu o Gilgamešovi. Poté, co archa uvízla na vrchu Nisir, vypustil Utnapištim (jméno Atrachazíze v Eposu o Gilgamešovi) postupně tři ptáky, nejprve holuba, potom vlaštovku a nakonec havrana. Havran se už zpět nevrátil, a tak Utnapištim poznal, že země je opět schůdná."  Atrachazíz vystoupil z archy a obětoval všem bohům. A protože bohové dlouho hladověli, slétli se jako mouchy k ohni před oltářem. Enlil byl stále ještě na Enkiho rozzlobený kvůli tomu, že pomohl lidem přežít. Ale Enki nalezl řešení. Ustanovil, že od teď budou lidé smrtelní a od narození budou znát utrpení a smrt, že budou dostávat neplodné a nedotknutelné ženy a tím bude regulováno rozmnožování lidí. S tím byl Enlil spokojen a s Enkiem uzavřel smír.

Mýtus o Atrachasísovi je známý v několika verzích z nichž nejznámější je starobabylonská, která byla nalezena v Sipparu, pravděpodobně jde o opis staršího textu. Zachovalý text pochází ze 17. stol. př. n. l., je na třech tabulkách a obsahuje 1245 veršů; psán písařem Núr-Ajja.

Das Atraḫasis-Epos (auch Atraḫasis-Mythos, Atrachasis-Epos, Atramḫasis-Epos, Atramchasis-Epos) verfasste ein unbekannter Dichter wahrscheinlich um oder vor 1800 v. Chr. Der altbabylonische Schreiber Nur-Ajja überarbeitete das Werk im 12. Regierungsjahr des Ammi-saduqa. Daneben existieren noch weitere babylonische Fragmente. Weitere Abschriften und Überarbeitungen folgten im ersten Jahrtausend v. Chr.


Prolog.

Roku 1268 byla Mamlúky dobyta a zničena Antiochie. V roce 1270 končí osmá křížová výprava, které se přes původní velké plány francouzského krále Ludvíka IX., nepodařilo pomoci muslimy ohroženým křižáckým státům na Blízkém východě. Anglický princ Eduard připlouvá k Tunisu příliš pozdě. Angličané, na rozdíl od většiny Francouzů kteří odplouvají domů, pokračují v jejich cestě na pomoc Jeruzalémskému království, Antiochijskému knížectví a Tripolskému hrabství, které ohrožuje mamlúcký sultán Bajbars. K anglickému princi se přidává bratr zemřelého francouzského krále Ludvíka, sicilský král Karel I. z Anjou.

Průběh výpravy.

Výprava přezimuje na Sicílii a v květnu roku 1271 přistává v Akkonu právě v době, kdy sultán Bajbars obléhá město Tripolis. Spolu s vojskem kyperského krále Huga III. Kyperského se vůdci rozhodnou prorazit muslimské obležení Tripolisu. Eduard si je vědom, že proti přesile muslimů nemá šanci na úspěch a proto dochází k jednání s mongolským chánem Ílchanátu Abaqou. Chán přijímá dohodu na společný útok proti muslimům. Vyslaných 10 000 jezdců vedených generálem Samagarem obsazuje území na jih od města Aleppa. Mocný protiútok muslimů však donutí Mongoly, aby se stáhli až za řeku Eufrat. Sultán Baibars se neúspěšně pokusí vylodit své vojsko na Kypru. Princ Eduard vyburcuje zbylé křižácké rytíře k boji. Táhne v čele vojska na jih, rytíři však odmítají bránit nově nabytá území a proto se Eduard stahuje zpět do Akkonu. Princ je v Akkonu téměř zabit vrahem, kterého vyslal sultán Bajbars. V létě, když již Eduard připravoval novou výpravu, která měla za úkol dobýt Jeruzalém, přichází z Anglie zpráva o smrti krále Jindřicha III.. Eduard v září roku 1272 opouští Svatou zemi a odplouvá domů do Anglie, kde je korunován králem Eduardem I. Sliboval, že se do Svaté země ještě vrátí, ale politické problémy v Anglii mu to nedovolily.

Důsledky.

Sultán Bajbars po Eduardově odplutí postupně likvidoval poslední zbytky křižáckých držav. Roku 1289 byl Egyptským sultánem Qalawunem dobyt a vypleněn Tripolis. Po šestitýdenním obléhání padl 18. května 1291 samotný Akkon – poslední velká křižácká država na Blízkém východě. Křesťané, kterým se nepodařilo uniknout, byli vyvražděni. Přístavní města byla zbořena a nová centra byla později postavena dál od moře, aby nemohla sloužit jako základna pro další křesťanskou ofenzívu. Poslední křižácká pevnost v Zámoří na ostrově Ruad padla v září 1303. Latinské državy přetrvaly pouze na Kypru. Dobytím Akkonu v roce 1291 skončilo období křížových výprav do Svaté země, které od vyhlášení první křížové výpravy papežem Urbanem II. v roce 1095 trvalo bezmála 200 let.

Devátá křížová výprava v letech 1271–1272 byla poslední křížovou výpravou do Svaté země. Skončila vítězstvím muslimů, kteří postupně dobyli a obsadili všechna křižácká území na Blízkém východě.

Der Kreuzzug des Prinzen Eduard (August 1270 bis April 1272) war die letzte von der römisch-katholischen Kirche sanktionierte „bewaffnete Pilgerfahrt“, die in das heilige Land zog. Angeführt wurde der Kreuzzug vom Kronprinzen Eduard Plantagenet, dem späteren König Eduard I. von England.


Život.

Wang pochází z hudební rodiny, její matka Čaj Ťie-ming se věnuje tanci a její otec Wang Ťien-kuo hře na bicí nástroje. Studovala na hudební konzervatoři v rodném Pekingu a poté v zahraničí, v 11 letech jako nejmladší v historii na letním hudebním kurzu Morningside Music Bridge International Music Festival při univerzitě Mount Royal v Calgary a později u Garyho Graffmana ve Philadelphii.  Začala se účastnit mezinárodních soutěží a dosáhla několika úspěchů, např. se stala laureátkou zvláštní ceny na mezinárodní soutěži v japonském Sendai (2001) a vítězkou soutěže v Aspenu v Coloradu (2003). V roce 2003 debutovala jako sólistka na koncertu orchestru curyšské Tonhalle a v roce 2006 poprvé hrála s Newyorskou filharmonií, v následujícím roce už byla sólistkou na jejich turné po Japonsku a Koreji za řízení Lorina Maazela.  V březnu 2007 zaznamenala klíčový průlom, když s velkým úspěchem zaskočila za Marthu Argerichovou na čtyřech abonentních koncertech Bostonského symfonického orchestru. Za řízení Charlese Dutoita hrála Čajkovského klavírní koncert b moll.  Od té doby se stala jednou z nejvyhledávanějších virtuózek své generace. Spolupracovala s předními dirigenty, jako byli a jsou Neville Mariner, Claudio Abbado, Michael Tilson Thomas, Kurt Masur, Zubin Mehta, Gustavo Dudamel a další. Hrála s významnými orchestry, např. s Akademií svatého Martina v polích, britský Královský filharmonický orchestr, San Francisco Symphony, Symfonickým orchestrem Simona Bolívara, Londýnským symfonickým orchestrem, berlínskou Staatskapelle, Pařížským orchestrem, nizozemským Orchestrem Concertgebouw a dalšími. Stejně tak vystoupila na mnoha prestižních scénách prakticky po celém světě. V dubnu 2009 poprvé vystoupila v Praze na koncertu v rámci cyklu Pražské komorní filharmonie.  První nahrávku měla vydat již v roce 1995, ale není o ní mnoho známo. V roce 2009 nicméně podepsala kontrakt na vydávání nahrávek se společností Deutsche Grammophon.  Její nahraný repertoár zahrnuje zejména díla skladatelů romantismu (Brahms, Chopin, Liszt), moderny (Ravel, Skrjabin), ale také 20. století (Prokofjev a dalších). Velmi často interpretuje a nahrává koncerty i sólové skladby Sergeje Rachmaninova.

Ohlas.

Recenze jejích vystoupení a nahrávek jsou velmi pozitivní. Kritik "San Francisco Chronicle" Joshua Kosman např. napsal v roce 2012, že Wang je "„jednoduše nejoslnivěji, nejzáhadněji nadaná klavíristka dnešního koncertního světa a nezbývá než zůstat sedět, poslouchat a žasnout nad jejím uměním“".

Yuja Wang (přechýleně Yuja Wangová, původním jménem Wang Jü-ťia, :, pchin-jin: "Wáng Yǔjiā", * 10. února 1987, Peking) je čínská klavírní virtuózka.

Yuja Wang ([]; ; * 10. Februar 1987 in Peking, Volksrepublik China) ist eine chinesische Pianistin, die in den USA lebt.


Děj.

Důstojník amerického námořnictva velitel "Steve McGarrett" se vrací domů na Havaj, aby vyšetřil vraždu svého otce. Guvernérka mu nabídne, aby si sestavil vlastní vyšetřovatelský tým, který má imunitu, prostředky a nemusí dodržovat běžná pravidla. Dále se objevuje detektiv "Danny Williams" z New Jersey, který má vyšetřovat smrt Stevova otce. Poté co Steve přebere případ a nemá koho přizvat do svého speciálního týmu, tak se rozhodne pro Dannyho, se kterým se zprvu nemají rádi. Při vyšetřování narazí na bývalého policistu a policejního "svěřence" Stevova otce "China Ho Kellyho", který byl falešně obviněn z korupce. Steve se rozhodne, že i jeho přizve do svého týmu. Dalším členem týmu se stává Chinova sestřenice "Kono Kalakaua", která nedávno dostudovala policejní akademii. Stejně jako v původním seriálu, seriál protíná dějová linie mezi Stevem a hlavním "záporákem" "Wo Fatem", který ovládá místní podsvětí a stojí za vraždou Stevových rodičů. V průběhu seriálu se je poodhalena skutečnost, že guvernérka s Wo Fatem spolupracuje či skutečnost, že Stevova matka stále žije. Kromě toho, tým vyšetřuje různé závažné zločiny, jako jsou teroristické činy, únosy, vraždy apod. V dalších seriích se k týmu přidává Stevova přítelkyně z námořnictva "Catherine Rollins" a také bývalý velitel SWATu z Chicaga "Lou Grover".

Postavy.

Steve McGarrett.

Velitel "Steve McGarrett" (Alex O'Loughlin) je bývalý voják Navy Seal v americkém námořnictvu. Během svých misí v zahraničí pronásledoval teroristy po celém světě, což se projevuje na jeho vyšetřování. V seriálu se stává zakladatelem speciální jednotky Five-0. Vyznačuje se svým neortodoxním přístupem k vyšetřování, což je v rozporu se správným přístupem jeho parťáka "Dannyho Williamse". Je velice fyzicky zdatný a umí několik bojových umění. Své dětství strávil na Havajských ostrovech se svými rodiči a sestrou. Když mu bylo patnáct let, jeho matka údajně zemřela při autonehodě a jeho otec ho poslal na výcvik k námořnictvu ke svému příteli Joe Whitetovi. Kromě toho umí plynně havajsky a čínsky. V seriálu se jeví jako dokonalý a neohrožený bojovník proti zločinu a proto ho Danny nazývá supermanem.

Danny Williams.

"Danny Williams" (Scott Caan) je policejním detektivem z New Jersey. Na Havajské ostrovy se přistěhoval, aby mohl navštěvovat svou malou dceru Grace, která zde bydlí s Dannyho bývalou ženou Rachel a přítelem Stanem. Dannyho případ na Havajských ostrovech, byla smrt Johna McGarretta - Stevova otce. Poté co Steve převzal případ, přijal Dannyho do Five-0. Ze začátku se Danny a Steve moc rádi neměli, ale během seriálu se z nich stávají nejlepší přátelé. I přesto je v seriálu nezpočet hádek mezi těmito postavy doplněných Dannyho vtipnými komentáři. Když byla jeho dcera malá, tak neuměla vyslovit jeho jméno a proto mu říkala Danno. Toto pojmenování se stalo Dannyho přezdívkou, kterou používá zejména Steve ve slavné hlášce "Book'em Danno!" ("Zašij ho Danno!").

Chin Ho Kelly.

Detektiv poručík "Chin Ho Kelly" (Daniel Dae Kim) je bývalým místním policistou, který byl svěřencem Stevova otce Johna McGarretta. Bohužel byl falešně obviněn z korupce a proto odešel od policie. Se Stevem se znali už ze střední školy a proto se Steve rozhodl, že ho přijme do svého týmu. Postupem času se odhaluje Chinova nevina a dostane možnost vrátit se k policii, to ovšem nepřijme.

Kono Kalakaua.

"Kono Kalakaua" (Grace Park) je sestřenice China Ho Kellyho. Krátce poté, co dostudovala policejní akademii, jí Steve na návrh China také bere pod svou ochranu. V týmu nejlépe ovládá moderní technologie a také umí bojové umění.

Catherine Rollins.

Poručík "Catherine Rollins" (Michelle Borth) sloužila spolu se Stevem u námořnictva, kde se i poznali. Steve jí často prosí o různé laskavosti, např. použití vojenského satelitu k lokalizaci podezřelého. Postupně spolu v seriálu navazují milostný vztah a poté co Catherine odchází od námořnictva, jí Steve ve čtvrté sérii také přijme do svého týmu. Ovšem jen na krátkou dobu, protože na konci této série Catherine odjíždí pomoci svým přátelům do Afghánistánu.

Lou Grover.

Kapitán "Lou Grover" (Chi McBride) je šéfem SWATu z Chicaga. Se svojí rodinou se přestěhoval na Havajské ostrovy, protože ho propustili z práce. Když se poprvé ve čtvrté sérii setkal s týmem, nelíbilo se mu, že neustále porušují pravidla a že si mnoho věcí dělají po svém a proto si ze začátku spolu nesedli. Během této série se spolu usmířili a stali se přáteli. Poté, co na konci čtvrté série dostal ze SWATu výpověď, když zachraňoval svou dceru, mu Steve nabídl místo v jejich týmu.

Max Bergman.

Doktor "Max Bergman" (Masi Oka) je soudní patolog. Od druhé do poloviny sedmé série byl halvní postavou.

Jerry Ortega.

"Jerry Ortega" (Jorge Garcia) se poprvé objevil až ve čtvrté sérii a v páté sérii se stal hlavní postavou. Od druhé poloviny sedmé série je členem týmu.

Hawaii 5-0 (též Havaj 5-0, v anglickém originále Hawaii Five-0) je americký akční kriminální televizní seriál americké televizní stanice CBS, který se vysílá od 20. září 2010. Jedná se o remake seriálu "Hawaii Five-O" vysílaného v USA v letech 1968-1980. Seriál se začal vysílat přesně 42 let od premiéry původního seriálu. Ačkoli základní děj a postavy jsou podobné, je tento seriál z části odlišný. Jak vypovídá název seriálu, děj se odehrává na Havajských ostrovech. Seriál popisuje práci speciální jednotky Five-0, která je založena havajskou guvernérkou. Jednotka Five-0 řeší závažné kriminální případy od teroristických útoků až po vraždy a únosy.

Hawaii Five-0 ist eine US-amerikanische Krimiserie, die zwischen 2010 und 2020 von CBS Corporation für den US-Sender CBS produziert wurde. Die Serie ist ein Remake der von 1968 bis 1980 ausgestrahlten Serie "Hawaii Fünf-Null" über eine Spezialeinheit der Polizei, die das organisierte Verbrechen auf Hawaii bekämpft. In den Hauptrollen sind Alex O’Loughlin, Scott Caan, bis Staffel 7 Daniel Dae Kim und Grace Park, ab Staffel 4 Chi McBride, von Staffel 5 bis Staffel 10 Jorge Garcia, ab Staffel 8 Meaghan Rath, Beulah Koale sowie Ian Anthony Dale, der bereits seit Staffel 2 Teil des Casts war, und in der zehnten Staffel Katrina Law zu sehen. Die Erstausstrahlung von "Hawaii Five-0" war am 20. September 2010, exakt 42 Jahre nach der Erstausstrahlung des Originals.


Dějiny.

Reformace na Slovensko pronikla v souvisosti s husitským hnutím a výboji Jana Jiskry. Po jeho potlačení se v první polovině 16. století se řada zboru začala přiklánět k Lutherovmu učení a jeho návratu k Bibli. V druhé polovině 16. století byly dvě třetiny obyvatel evangelíky. Na synodě v Žilině v roce 1610 se položili základy samosprávní organizace církvi. Vznikly první tři superintendence (biskupství) a byli zvolení první tři superintendenti (biskupové) - Eliáš Láni, Samuel Melík a Izák Abrahamides pro západní a střední Slovensko. Na východním Slovensku vznikly dvě superintendence v roce 1614 na synodě v Spišském Podhradí. Prvním jazykem slovenských evangelíků, používaném po staletí, se stala biblická čeština. Církev existovala s omezeními od roku 1681. Oficiálně byla opět povolena Tolerančním patentem z roku 1781. Po něm byly postaveny, ovšem s mnohými stavebními omezeními dvě třetiny evangelických kostelů. Úplná rovnost církví před zákonem nastala až v roce 1848. Liberalizaci ve vztahu státu k evangelické církvi znamenal i Císařský patent z roku 1859, který však vyvolal v spory, známé jako patentální boje. Vznikem ČSR v roce 1918 se konstituovala samostatná ECAV na Slovensku.  V období první republiky byla ECAV členkou Sdružení evangelických církví ČSR. Nejužší vztah měla s Českobratrskou církví evangelickou. Ekumenické tendence se začaly projevovat již v roce 1920. Dvacátá a třicátá léta byla mimořádně bohatá na vznik nových evangelických sdružení, například "Spolok evanjelických kňazov", "Hurbanov kruh teologickej evanjelickej mládeže", nebo "Slovenská evanjelická jednota".

Současnost.

ECAV je zakladajícím členem Světového luteránského svazu (SLZ), Konference evropských církví (KEC) a Světové rady cirkví (SRC), sídlem kterých je Ženeva. Na Slovensku je ECAV zakládajícím členem Ekumenické rady cirkví. V roce 2001 se k ní hlásilo podle Statistického úřadu SR 6,93 % slovenské populace, t. j. 372 858 osob. K roku 2004 měla církev 326 sborů, 357 duchovních, 651 kostelů a modliteben. V čele církve stojí od prosince 2018 Mgr. Ivan Eľko, generální biskup a Ing. Ján Brozman, generální dozorce. Evangelická cirkev, na rozdíl od některých ostatních cirkví, nepoužívá na oslovení duchovních slovo „otec“, protože podle Ježíšových slov v evangeliích patří toto oslovení jenom nebeskému Otci. Proto před oslovení biskup, senior, farár, patří slovo „brat“, resp. „sestra“.

Organizační struktura.

Základní organizační složkou je církevní sbor. Sbory se sdružují v senioráty a senioráty v dištrikty. ECAV je rozdělena do dvou distriktů: Východní a Západní distrikt a 14 seniorátů, z toho je 8 seniorátů v západním a šest ve východním distriktu:  Západní distrikt:  Východní distrikt

Evangelická církev augsburského vyznání na Slovensku (slov. "Evanjelická cirkev augsburského vyznania na Slovensku ") je luterskou denominací a největší protestantskou církví na Slovensku. K církvi se v roce 2001 hlásilo 372 858 osob, což představuje 6,9 % populace Slovenské republiky. Církev je tvořena 326 sbory.

Die Evangelische Kirche Augsburgischen Bekenntnisses in der Slowakei (ECAV) (Slowakisch "Evanjelická cirkev augsburského vyznania na Slovensku") ist eine lutherische Kirche in der Slowakei und als solche Mitglied des Lutherischen Weltbunds.


Příběh.

Princ Velen během noci, kdy mu jeho královský otec svěří péči o království, provdá své tři sestry. Nápadníky mu sešle Večernice, do které se princ zamiluje. Princeznu Helenku dá za manželku Větrníkovi, vládci všech větrů a vánků, princeznu Elenku Měsíčníkovi, vládci Měsíce, a princeznu Lenku Slunečníkovi, vládci Slunce. Všichni nápadníci si své nevěsty ihned odvedou s sebou. Starý král po svém návratu princi nezvyklé vdavky vyčte a princ se vydá do světa, aby sestry a svoji lásku Večernici našel.  Na své cestě potká zlého čaroděje Mrakomora, pána všeho nečasu, který ho varuje, že Večernice je zaslíbena jemu. Během svého putování princ Velen ztrácí svoji mladickou naivitu a ukazuje se, že pod zhýčkanou slupkou se skrývá odvaha, vytrvalost a další dobré vlastnosti. Po zdolání všech úskalí najde Večernici a odvážně se postaví Mrakomorovi, který před ním ustoupí, neboť vidí, že by Velenovi v boji pomohli Větrník, Měsíčník a Slunečník. Velen však své švagry při této konfrontaci nevidí a domnívá se, že se Mrakomor zalekl pouze jeho samotného. Větrník, Měsíčník a Slunečník čaroděje přemůžou a uvězní ho ve sklepení domu Večernice, která po princi žádá, aby s ní byl po celou následující noc a nevzdálil se od ní ani na krok. Velen se přes daný slib v průběhu noci jde podívat do sklepení, kde objeví uvězněného čaroděje. Mrakomor uprchne a unese Večernici na svůj hrad.  Větrník, Měsíčník a Slunečník princi vyčtou, že v poslední zkoušce zklamal. Princi, který chce Večernici osvobodit, však dají ještě jednu šanci. Poradí mu, kde ji Mrakomor vězní a že se na čarodějův hrad může ve zdraví dostat pouze když se cestou ani jednou neohlédne, neuhne stranou ani o krok a nezastaví se, ani kdyby měl duši na jazyku. Velen se po strastiplné cestě dostane na hrad, kde s pomocí svých švagrů osvobodí Večernici z moci Mrakomora, kterého v souboji zabije. Poté se princ probouzí na rodném zámku, kde se šťastně shledává se starým králem, sestrami, jejich manželi i Večernicí. Dozvídá se, že zkoušky, kterými během svého putování procházel, mu připravili jeho švagři a že Večernice je sestrou Větrníka, Měsíčníka a Slunečníka.

Princ a Večernice je česká filmová pohádka režiséra Václava Vorlíčka z roku 1978, která měla premiéru 1. října 1979. Scénář napsal Jiří Brdečka na motivy pohádky Boženy Němcové "O Měsíčníku, Slunečníku a Větrníku". Exteriéry se natáčely na zámku Ploskovice, na zámku Hrádek u Nechanic, na hradě Krakovec a v adršpašských skalách. Úvodní píseň s textem Pavla Kopty a hudbou Svatopluka Havelky nazpíval jeho syn Ondřej Havelka. Kostýmy navrhl Theodor Pištěk.

Prinz und Abendstern (Alternativtitel "Der Prinz und der Abendstern", im Original "Princ a Večernice") ist ein tschechischer Märchenfilm, der 1978 unter der Regie von Václav Vorlíček nach dem Märchen "O Měsíčníku, Slunečníku a Větrníku" – also ungefähr "Mondmann, Sonnenmann und Windmann" – von Božena Němcová und Details aus Karel Jaromír Erbens Märchen "Prinzessin Goldhaar" gedreht wurde. "Der Prinz und der Abendstern" entstand in den Filmstudios Barrandov. Premiere in der Tschechoslowakei hatte der Film im Oktober 1979; die Erstausstrahlung im deutschen Fernsehen lief am 31. Dezember 1980 unter dem Titel "Prinz und Abendstern". Bekannt ist der Film auch unter dem ungarischen Titel "A herceg és a csillaglány".


Aktion Gitter (Protektorat Böhmen und Mähren)

Název akce.

Tradiční označení hromadného zatýkání na počátku okupace jako ""Akce Mříže/Aktion Gitter"" je některými historiky zpochybňováno, neboť se nevyskytuje v žádném dobovém dokumentu. Vzniklo zřejmě až po válce a jeho původ je nejasný. Při konfrontaci se zahraniční (především německou) literaturou pak dochází ke zmatení, protože jako akce "Gitter" (či "Gewitter") je primárně označováno hromadné zatýkání komunistů po nezdařeném atentátu na Hitlera v roce 1944 (v české literatuře někdy označováno jako "Gitter II", rovněž bez opory v pramenech).

Přípravy na operaci.

Přípravy na operaci zahájily německé bezpečnostní složky (především gestapo a Sicherheitsdienst) již v létě 1938. Byla vytvářena tzv. "kartotéka M", do níž byly zapisováni němečtí exulanti usazení v Československu. Informace byly získávány od agentů, které německé bezpečnostní složky nasadily mezi německé uprchlíky, často také od sudetských Němců, kteří spolupracovali s některou z říšských tajných služeb (například Oskar Schindler). Díky těmto informacím bylo po obsazení Sudet zadrženo v tomto prostoru 1000 německých uprchlíků, kteří skončili buď v koncentračních táborech, byli odsunuti zpět do říše či byli dáni pod policejní dohled.  Dalším zdrojem informací byly písemnosti českých centrálních orgánů a policejních ředitelství s údaji o politických protivnících. Tyto kartotéky nebyly většinou zničeny, ale byly předány německým orgánům krátce po okupaci. Jako seznamy levicových odpůrců posloužily také kandidátní listiny z prvorepublikových voleb.

Průběh operace.

Samotná operace byla zahájena již 15. března 1939 v odpoledních hodinách, Otto Emil Rasch, velitel jedné z operačních skupin požadoval spolupráci po české policii. Spolupráce byla vyžadována i po vedení okresních úřadů. Zatýkány byly především levicově smýšlející osoby (komunisté, sociální demokraté a národní socialisté či anarchisté, tedy osoby tzv. "podezřelé z komunistické činnosti"), o kterých se předpokládalo, že by se mohly stát hybnou silou odporu proti německé přítomnosti. Dále byli zatýkáni Židé a němečtí exulanti. Zatýkání prováděly tzv. "operační skupiny", rozmístěné po celém území Čech a Moravy, ve spolupráci s českou policií. V několika případech zahájili zatýkání komunistů iniciativně sami čeští policisté. Oficiální datum ukončení operace není známo, avšak většina badatelů za něj pokládá květen 1939 (respektive později zatčení již nejsou přičítáni na vrub akce Gitter).

Počty zatčených.

Celkově bylo v celém protektorátu během prvních dvou dnů zatčeno 5800–6400 osob, přičemž v Čechách se jednalo o 4376 osob a na Moravě o 1500–2000 osob. 1500 osob z řad zatčených bylo odesláno do koncentračních táborů (především do KT Buchenwald), většina zatčených byla sice postupně propuštěna, jejich jména byla ale zařazena do tzv. "kartotéky A" (podrobněji viz Akce Albrecht I.). Uvězněno bylo např. 927 komunistů či 150 německých exulantů. V Praze bylo v rámci operace např. zatčeno 2490 osob, v Plzni 480, v Kolíně přes 680 osob, 405 v Pardubicích.

Aktion Gitter (česky Operace Mříže či Akce Mříže) je používaný název pro zatýkací operaci gestapa provedenou krátce po okupaci Čech a Moravy 15. března 1939. Zatýkáni při ní byli levicově smýšlející lidé, Židé a němečtí emigranti usazení v Čechách a na Moravě. Zatčen byl například i novinář Ferdinand Peroutka.

Die Aktion Gitter, tschechisch "akce Mříže", war eine umfangreiche Verhaftungsaktion der Gestapo unmittelbar nach der sogenannten Zerschlagung der Rest-Tschechei und Errichtung des Protektorats Böhmen und Mähren im Frühjahr 1939. Sie richtete sich allgemein gegen alle missliebige Personen, speziell sollte sie jedoch den aufkeimenden organisierten Widerstand schwächen.


Historie.

První zmínka o obci z roku 1391 se nachází v moravských zemských deskách (cúda olomoucká). Obec tehdy byla poddanskou vsí (lhotou, pasekou), patřící k panství pánů na Lukově. První písemná zmínka vypovídá, že Ježek ze Šternberka, jinak z Lukova, zapsal Bolce, manželce jakéhosi Štěpánka právem věnným 80 hřiven na Dolní a Horní Držkové s vyloučením lesů. Věno přijal její bratr Bohuška ze Sazovic. V té době tu tedy existovaly osady dvě: Horní a Dolní Držková. Roku 1446 je tu ještě zmiňována třetí osada Zdislavov, v místech nynějších Pasek. Po roce 1466 je už zmiňována jen jedna obec. Horní Držková zanikla (roku 1437) pravděpodobně v důsledku požáru. Podle pověsti se Horní Držková propadla do země. I Zdislavina Lhota (Zdislavov) je naposledy zmiňována roku 1516, prý tam ale stával kostelík i s hřbitovem.  Obec v minulosti proslula podomáckou výrobou všemožných dřevěných výrobků (troky, lopaty, hrábě, kosiska, topora, nábytek, dětské hračky atd.). Vyrábělo se také tu dřevěné uhlí pálením milířů. Ve střední a severní části obce je doložena také salašnická činnost.

Zvonice.

Na návsi u Dědinského potoka stávala valašská zvonice z 18. století. Byl v ní i 48 kg těžký zvon, který byl však v průběhu první světové války zrekvírován. Zvonice byla v 70. letech pro svůj špatný stav a z důvodu uvolnění místa pro rozšíření silnice stržena. Roku 1999 byla podle starých nákresů postavena replika staré zvonice, která se nachází v blízkosti místa, kde stávala zvonice původní.

Muzeum.

V roce 2011 bylo v obci otevřeno Muzeum dřevěného porculánu. Toto soukromé muzeum zachycuje historii obce Držková a především dříve hojně provozovanou podomáckou výrobu dřevěného nářadí a náčiní, lidově též zvanou "dřevěninu" či "dřevěný porculán". Dřevo hrálo v dřívějších dobách zásadní roli v životě držkovských občanů. V kraji, kde je „konec chleba a začátek kameňa“, neposkytovala chudá políčka, posetá balvany, výživu ani pasekářům, natož lidem z vlastní obce. Proto, oč Držkovjany připravila chudá pole, to jim musely vynahradit hory. Vyrábělo se zde nepřeberné množství výrobků, které našly upotřebení mnohdy daleko od místa svého vzniku. Expozice umístěná v kopii salašnické stavby – kolibě obsahuje originální nástroje i hotové výrobky, které svědčí o důmyslnosti a zručnosti těchto podomáckých výrobců. K dalším stavbám muzea patří i kopie roubené zvonice z Vlčkové a soubor včelích úlů – klátů.

Držková je obec ležící v severovýchodní části okresu Zlín v Hostýnských vrších. Žije zde obyvatel. V katastru pramení říčka Dřevnice. Obec je součástí regionu Moravské Valašsko. Obec udělila v roce 2014 čestné občanství etnografu a národopisci Karlu Pavlištíkovi.

Držková (deutsch "Derschkowa", früher "Drschkowa") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer nordöstlich von Fryšták und gehört zum Okres Zlín.


Historie.

Fosilní materiál typového exempláře (katalogové označení "ISI R 335/1-65") byl objeven mezi roky 1984 a 1986 indickými paleontology Sohanem Lal Jainem a Saswatim Bandyopadhyayem a jedná se o poměrně kompletní postkraniální kostru. Fosilie byly objeveny na lokalitě Dorgangaon v sedimentech souvrství Lameta na území státu Maháráštra v centrálně-západní části Indie. Stejní vědci tento materiál v roce 1997 popsali pod jménem "Titanosaurus colberti" na počest amerického paleontologa Edwina H. Colberta. V roce 2003 však paleontologové Jeffrey A. Wilson a Paul Upchurch rozeznali odlišnost materiálu od fosilií rodu "Titanosaurus" a stanovili nové rodové jméno "Isisaurus".

Popis.

Na základě tvaru fosilních kostí můžeme usuzovat, že isisauři měli relativně krátký a vertikálně vzpřímený krk a dlouhé přední nohy, takže se příliš nepodobali žádnému jinému indickému sauropodovi (jako by rod "Jainosaurus" nebo "Titanosaurus"). Patřil ke středně velkým až větším sauropodům, jeho kost pažní (humerus) měřila na délku asi 148 cm, lopatka (scapula) 108 cm a kost pažní (ulna) kolem 80 cm. Celková hmotnost isisaura podle odhadů činila zhruba 14 000 kg a délka asi 14 až 18 metrů.

Paleoekologie.

Ve fosilním trusu (koprolitech), přisuzovaném rodu "Isisaurus", byly objeveny mikrofosilie spor hub, které napadají listy různých druhů stromů. Z toho vědci usuzují, že tito sauropodi okusovali právě větve a listy různých druhů dřevin, rostoucích v jejich ekosystémech.  Predátorem těchto dinosaurů (zejména pak jejich mláďat) mohl být velký abelisauridní teropod druhu "Rajasaurus narmadensis".

Systematika.

"Isisaurus" spadal do kladu Lithostrotia a mohl být zástupcem čeledi Saltasauridae. Mezi jemu blízce příbuzné rody mohl patřit "Rapetosaurus" a "Tapuiasaurus".

Isisaurus („Ještěr Indického statistického institutu“) byl rod sauropodního býložravého dinosaura z kladu Lithostrotia, který žil v období svrchní křídy (geologický stupeň maastricht, asi před 70 miliony let) na území dnešní západní Indie (stát Maháráštra) a možná také na území současného západního Pákistánu.

Isisaurus ist eine Gattung sauropoder Dinosaurier aus der Gruppe der Titanosauria. Bisher ist ein einziges fragmentarisches, schädelloses Skelett bekannt, das aus der späten Oberkreide (Maastrichtium) Indiens stammt. Einzige Art ist "Isisaurus colberti".


Děj románu.

Román líčí osudy skupiny vesmírných trosečníků, letících Sluneční soustavou na kometě "Gallii", která po srážce se Zemí strhla s sebou část zemského povrchu i s jejími obyvateli. Ke katastrofě došlo prvního ledna roku 188x v oblasti Gibraltaru. Na území odervaném od Země zůstalo celkem šestatřicet lidí francouzské, anglické, španělské, ruské a německé národnosti. Tito lidé si zprvu neuvědomovali, co se stalo, a srážku považovali za zemětřesení. Nejdříve postřehli úbytek na váze: pobočník kapitána Servadaka Ben Zuf ke svému úžasu vyskočil do výše dvanácti metrů. Zuf se Servadakem si také brzy všimli, že střídání dne a noci se zkrátilo na šest hodin, že se vyměnil východ se západem a že voda začíná vřít při 66 stupních Celsia, z čehož správně usoudili, že zřídla atmosféra a klesl tlak. Už na začátku svého pobytu na Gallii zpozorovali její obyvatelé Zemi s Měsícem, avšak domnívali se, že jde o jakousi neznámou planetu. Další důležité údaje získali až při výzkumné výpravě lodí, kterou vzala kometa rovněž sebou. Během plavby objevili pohoří přehrazující moře, jež zpočátku považovali za moře Středozemní, a na ostrově Formentera (před jeho odtržením součást Baleár) pak nalezli francouzského astronoma Palmyrina Rosetta, který jim pomohl všechny záhadné úkazy rozřešit. Všichni jsou na kometě, kterou Rosette již před rokem objevil a předpověděl její srážku se Zemí, ovšem nikdo mu nevěřil, protože vrstvy mlhy v té době znemožňovaly astronomická pozorování.  Jak zjistila výzkumná plavba, obvod Gallie činil 2 320 kilometrů. Hmotu komety vypočítal Rosette. Stanovil ji na 209 346 miliard tun. K výpočtu použil pérové váhy a čtyřiceti stříbrných pětifrankových mincí, které vážily na Zemi rovný jeden kilogram. Vzhledem k tomu, že majitel váhy, Žid Hakhabut, přístroj zfalšoval, bylo nutno údaj o čtvrtinu snížit. Nedobrovolní cestovatelé Sluneční soustavou neměli ovšem naději na dlouhodobou kolonizaci svého nového světa, neboť jim zde chyběla orná půda. Živili se především zvířectvem, které na odervané pevnině zbylo. K podivným úkazům, se kterými se pak setkali, patřilo například to, že moře komety nechtělo zamrznout, přestože teplota klesla pod bod mrazu (podle teorie, že nehybná vodní hladina údajně vzdoruje mrazu déle než hladina rozvlněná větrem). Jakmile ale byl do moře vhozen ledový střep, zazněl praskot a moře v okamžiku zamrzlo. Led byl zcela hladký a umožňoval bruslení a jízdu na plachetních saních.  Navzdory katastrofální situaci, v níž se trosečníci ocitli, pokračovaly i na Gallii mocenské spory obvyklé na Zemi, protože francouzští i angličtí důstojníci se považovali za plnomocné představitele svých vlád. Předmětem jejich zájmu byla například španělská Ceuta, z níž se na kometě stal ostrov, o kterém obě strany usoudili, že nyní patří k neobsazeným územím. Kapitán Servadak se tudíž pokusil Ceuty zmocnit, avšak nebyl úspěšný. Ukázalo se totiž, že ostrov už zabrali ve prospěch své vlády Angličané, udržující spojení se svou základnou na Gibraltaru pomocí optického telegrafu.  Kometa Gallia se Slunci vzdálila nejvíce po déle než roční pouti vesmírem a pak se začala vracet k Zemi. Začátkem listopadu ukázaly upřesněné Rossetovy výpočty, že dojde k novému střetu se zemským povrchem, a to přesně dva roky po tom prvním, tedy opět prvního ledna. Objevil se proto nápad opustit kometu před srážkou v balonu. Návrh byl schválen a trosečníci si zhotovili balon z plachet své lodi. V polovině prosince došlo k zemětřesení, při kterém se Gallia částečně rozpadla a ztratila úlomek, na němž pravděpodobně zahynuli Angličané z Ceuty a z Gibraltaru. Když došlo prvního ledna opět ke kontaktu atmosfér Gallie a Země, trosečníci opustili kometu v balonu a bezpečně přistáli dva kilometry od Mostaganemu v Alžírsku.

Ilustrace.

Knihu "Na kometě" ilustroval Paul-Dominique Philippoteaux.

Na kometě "(1877, Hector Servadac. Voyages et aventures á travers le monde solaire)" je vědeckofantastický dobrodružný román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Ve francouzštině se román jmenuje podle svého hlavního hrdiny, francouzského kapitána Hektora Servadaka, a podtitul názvu lze volně přeložit jako "„Dobrodružná cesta napříč sluneční soustavou“".

Reise durch die Sonnenwelt (auch "Hektor Servadacs Reise durch die Sonnenwelt", "Hektor Servadacs Weltraumreise", oder "Reise durch das Sonnensystem") ist ein Roman des französischen Autors Jules Verne. Der Roman wurde erstmals 1877 von dem Verleger Pierre-Jules Hetzel in zwei Bänden unter dem französischen Titel "Hector Servadac" veröffentlicht. Band I erschien am 19. Juli 1877 und Band II am 7. November 1877. Die erste deutschsprachige Ausgabe erschien 1878 unter dem Titel "Reise durch die Sonnenwelt".


Etymologie.

Pojmenování SuicideGirls pochází z románu Chucka Palahniuka. V románu "Program pro přeživší" popisuje SuicideGirls následovně:  Název stránky SuicideGirls se vždy píše dohromady. Pojmenování SuicideGirls, množné číslo "Suicide Girls" je vždy označení pro jednotlivé dívky, které jsou k vidění na webových stránkách. Logo stránek je z písmen SG a z mladé ženy s pohledem do ložnice.  Díky Mooneyové a jejím přátelům se poté výraz od románu odlišil. Jak uvádí ve své knize "SuicideGirls":  Pojem Suicide označila Missy Suicide později jako "zabít v sobě ten díl, který je mainstream".

Koncept stránek.

SuicideGirls se prezentuje jako komunita modelek s osobními profily, chatem, blogem, kalendářem, pozvánkami na místní akce a systémem zpravodajství. Modelky z části placené, ale i zdarma pózující ženy, které doufají, že budou přijaty v komunitě Suicide Girls. Platící zákazníci Suicide Girls mají stránku s profilem, mohou prohlížet ucelené série fotografií a různé osobní rubriky. Členský poplatek činil v roce 2007 celkem 12 amerických dolarů měsíčně. Platící zákazníci mají vlastní profil a mohou se plnohodnotně účastnit diskuzí, chatu a videochatu. Velká část komunikace probíhá mezi samotnými modelkami, které mají vlastní neveřejné fórum.  Povinností modelek je vytvářet pro klienty „život komunity“. Modelkám je placeno za fotografie, mají za povinnost často dodávat nové fotografie, zdarma vést online deník a aktivně se zúčastňovat diskuzí. Po modelkách jsou dále požadovány smlouvy, v nichž postupují licenční práva na snímky SuicideGirls. Dle výpovědí bývalých Suicide Girls bylo ve smlouvách požadováno od roku 2006 právo na jména modelek, osobu, podpis, hlas, životopisné údaje a tetování. SuicideGirls může tato práva a fotografie bez souhlasu modelek prodat třetí osobě.  Webové stránky patří čtyřem majitelům, přičemž zodpovědnost za stránky má bývalý pár Sean Suhl (Spooky) a Selena Mooneyová (Missy). Suhl je zodpovědný za obchodní a technickou část, zatímco Mooneyová za obsah a fotografie. Z právního hlediska jsou dívky spolupracovnicemi webových stránek. Provozovatel jim platí za snímky, avšak neplatí jim dovolenou a sociální pojištění. Příjmy dotcomu tvoří především členské poplatky zákazníků, další příjmy jsou z licencí fotografií a značky.

Historie.

Souvislosti: scéna v Portlandu a alternativní pornografie.

SuicideGirls následovaly trend, ve kterém amatérská a undergroundová pornografie již měla za sebou dlouhou existenci v internetových a mailových skupinách. Webová stránka Nerve produkovala v roce 1997 úspěšný mix komunitních skupin, hudby a sexu. JenniCam dokázala, že denní sledování života mladé ženy může mít na internetu velký úspěch. První internetové stránky žánru, který se později pojmenoval alternativní pornografií, vznikly, často ve vlastní režii, když provozovatelé internetových stránek, fotografové a modelky pocházely ze stejného okruhu osob. Byly to často ženy, které byly spojeny s gotickým hnutím či se pohybovaly okolo BDSM. Ve stejné době panovaly v Portlandu, na poměry ve Spojených státech, velice liberální sexuální poměry. Nejvyšší soud Oregonu zrušil v 80. letech 20. století zákaz obscénních zobrazení pro neslučitelnost se svobodou projevu, a zrušil platnost těchto zákonů v rámci tohoto státu. Ve stejné době byl Oregon jedním z mála států USA, ve kterém bylo legální současně představovat sex a prodávat alkohol ve stejném klubu. Až do poloviny devadesátých let zde byl počet nočních klubů jedním z největších v USA, obchod se sexualitou byl regulérní součástí hospodářství Portlandu. Scéna byla většinou rodinných rukách a byla málo spojená s organizovanou kriminalitou. V roce 1995 založila Teresa Dulce Danzine jako první magazín pro zaměstnance v sexuální oblasti. Mimo SuicideGirls pocházely z Portlandu také webové stránky "Fatalbeauties". Portland má dodnes živou scénu tvořenou neo-burlesque-shows, fetišistickými plesy a vycházejí zde rozličné webové stránky a magazíny.  V okolí se konají často akce, kde jsou aktéři nazí, přičemž World Naked Bike Ride má v Portlandu etapu v nejvíce účastníky v Severní Americe. V okolí města se nachází dvě nudistické pláže. Vysokoškolská kolej Lewis & Clark College dává na počátku semestru na vědomí, že není možno přijít oblečený na akce, kde je tradicí tančit a koupat se bez oblečení.

Založení a první roky.

Suhl a Mooneyová, kteří tehdy tvořili pár, založili webové stránky v roce 2001 jako hobbyprojekt. Kanaďan Suhl (* 1975/1976) se v tomto roce přestěhoval z Los Angeles, kde tvořil webové stránky pro různé společnosti (např. HBO). Mooneyová (* 1978/1979), bývalá studentka žurnalistiky a sociologie, pracovala jako fotografka na volné noze a byla sama covergirl u magazínu "Nerve". Chtěla v centru scény v Portlandu, fotografovat dívky ve stylu emo, punk, skat a vytvářet softcore fotografie, kde by dívky měly své kouzlo. Suhl a Mooneyová chtěli založit hudební a indie magazín, došli ale k přesvědčení, že žádný ze stávajících magazínů na netu není výdělečný. Jediná obchodně úspěšná oblast na internetu byla v roce 2001 pornografie. Mooneyová zpočátku pořizovala fotografie známých a přítelkyň, které byly buď oblečené či odhalené.  Uvádí, že tehdy fotografování viděla spíše jako umělecký projekt než obchod. Suhl vložit zpočátku na internetové stránky, které tehdy připomínaly spíše fanouškovské punkové stránky, než erotický magazín, fotografie 35 žen s doprovodnými texty.  Média objevila projekt velice rychle. Po několika měsících existence projektu referovala hlavní americká zpravodajská relace Nightline společnosti ABC o webových stránkách. Bylo to třetí interview, které měla Missy Suicide. Další média, jako například londýnské Timesy, časopis Rolling Stone nebo Spin rychle následovala. V roce 2002 vstoupila do komunity zpěvačka Courtney Love, která ve svých televizních a veřejných vystoupeních začala dělat SuicideGirls reklamu. O webových stránkách se zmínila například u Howarda Sterna a když byla hostem v pořadu "24 Hours of Love" na stanici MTV, vzala s sebou do pořadu několik Suicide Girl. Tento příklad následovala později rocková skupina The Strokes. K prvnímu výročí stránek se sešlo v klubu Dantes v Portlandu 500 hostů, přičemž mnoho významných hostů muselo být kvůli nedostatečné kapacitě klubu odmítnuto.

Stěhování do Los Angeles.

Ještě roce 2003 měla společnost své sídlo v bytě, avšak ještě v témže roce se přestěhovala do Los Angeles. Počet modelek stoupl v roce 2004 na 300. V téže době měly stránky 750 tisíc návštěvníků měsíčně, z nichž 57 procent byli muži a 43 procent ženy. Stránky spolupracovaly s časopisem Playboy, díky čemuž měli předplatitelé Playboye bezplatný přístup i na stránky Suicide Girls.  V 2002 muselo SuicideGirls odmítnout 350 dívek, které se zúčastnily náboru. Tehdy byl ještě počet Suicide Girls nízký a jednotlivé dívky se rychle mohly stát známými, díky čemuž dostávaly VIP přístup na různé akce, jako například vstupenky koncerty a různá další představení.  Mimo samotné internetové stránky SuicideGirls, expandovala společnost i v jiných oblastech. Kromě webových stránek vyráběla oblečení a šperky. Obrázky žen licencovaly webové stránky dále například výrobcům skateboardů, kteří je tiskli na jejich desky. V roce 2004 vyšla o SuidcideGirls kniha. Stránky též provozovaly rozhlasovou stanici.  V 2004 mělo u SuicideGirls své stránky 350 žen, které přilákaly týdně půl miliónu návštěvníků. Dle údajů stránek byly přijaty 3 dívky z 200, které se každý týden zúčastnily náboru. V roce 2005 byl počet modelek 900.

Expanze a krize.

V roce 2005 začaly webové stránky, ve spolupráci s různými obchodními partnery, expandovat do ostatních médií. Část dívek účinkovala v různých show ve stylu neo Burlesque a prodávala se DVD se záznamem z těchto vystoupení. První z těchto vystoupení se pořádala se sedmi ženami v 55 městech USA a Spojeného království. I když bylo turné značně kritizováno tiskem, bylo vyprodané. Show byla parodií na různé fenomény popkultury jako například South Park, film režiséra Quentina Tarantina "Gauneři" či film "Absolvent" z roku 1967. Hudba, ke které SuicideGirls vystupovaly, pocházela od Marilyna Mansona, přes zpěvačku Björk, až po hudebnici Peaches. Návštěvníci, sedící v prvních řadách, byli úmyslně poléváni čokoládou, šlehačkou a pivem. Show lákala jak muže, tak i ženy, přičemž první řady sedadel byly většinou obsazeny muži.  Shrnutí a dokumentaci turné vysílala v několika dílech televizní společnost Showtime. Poté následovala další turné po USA, Austrálii a Evropě. Stejná společnost vysílala roce 2006 pseudodokumentaci "Suicide Girls: The Italian Villa".  Poté postihla SuicideGirls velká krize. V září 2005 začaly webové stránky protestně opouštět dívky (celkem 50 žen). Z části si stěžovaly v blozích a interview na špatné a nepravidelné platové podmínky, malou možnost spolurozhodovat a celkové nepřátelství vůči ženám majitele stránek Suhla.  Následovaly soudní spory a SuicideGirls samotná intervenovala u Federálního úřadu pro vyšetřování (FBI) s úmyslem být rychlejší než konkurence, a následně smazali provozovatelé stránek raději provokující fotografie na webových stránkách, kde se používala umělá krev jako dekorace, nebo na kterých se vyskytovaly spoutané modelky. Když americké Ministerstvo spravedlnosti v roce 2005 vydalo "Obscenity Prosecution Task Force" proti šíření tvrdého porna, potvrdilo FBI v rozhovoru pro "Washington Post" z 20. září 2005, že největší úspěchy ve vyšetřování předpokládá u sadomasochistické pornografie. I když nebyly žádné konkrétní důvody, že by se webové stránky mohly dostat do rozporu s "Task Force", odstranil Suhl různé kontroverzní foto sety.

Konflikt s modelkami.

V roce 2005 opustilo webové stránky SuicideGirls padesát modelek. Byly mezi nimi i modelky, které byly u stránek od jejich založení a patřily mezi zavedené a nejoblíbenější.  Jedna z největších kritiček Jennifer Caravella, známá jako Sicily, se podílela na organizování prvního burleskového turné. Podle vlastních výpovědí byla vyloučena ze všech aktivit, když se jí Suhl zeptal na podíl dívek na zisku ze show a z prodeje DVD. Caravella sama popsala svoji motivací být součástí SuicideGirls, protože to považovala za něco revolučního, za novou feministickou platformu, která by ženám a dívkám byla vzorem. Mezitím se stala tetovanou variantou Playboye nebo Penthouse.  Dalším prominentním protivníkem se stala bývalá Suicide Girl Dia Mentia. Byla jednou z prvních žen, která měla své vlastní příznivce. Když v roce 2003 přešla ke konkurenčnímu projektu Deviant Nation, podal Suhl oznámení na Deviant Nation u FBI, s tvrzením, že tato firma vnikla do jeho serverů. Poté zveřejnil Deviant Nation na svých webových stránkách texty žalob proti Suhlovi a SuicideGirls a uveřejnil množství screenshotů a textů, které byly u SuicideGirls smazány. Webové stránky Caravelly a Mentie uveřejnily interní dokumenty jako například smlouvy modelek. Nicméně zveřejnily také různé fámy, které byly později vyvráceny.  Dívky obvinily Suhla z toho, že modelky verbálně zneužíval, prosazoval restriktivní smlouvy a modelkám vyplácel pouze minimální honorář. Suhl měl mít cholerické výpady vůči modelkám, křičet na ně, že jsou ošklivé, děvky a podobně. Spolumajitelka stránek Selena Mooneyová byla z marketingových důvodů vyloučena z vedení firmy a neměla žádný vliv na denní obchodní záležitosti. Mooneyová odváděla vždy velký díl práce, byla zodpovědná za fotografie a práci s médii. Ale konečné rozhodování vždy bylo na Suhlovi. Mooneyová však tato tvrzení popírala, protože se nezakládala na pravdě a navíc pro ni byla osobní urážkou.  Mooneyová potvrdila, že dvě třetiny zaměstnanců jsou ženy a většina fotografů též byly ženy.  Bývalé modelky nicméně tvrdily, že feministické pozadí, které měly stránky mít, byla pouze fasáda. Za kulisami se SuicideGirls měly od ostatních pornografických stránek odlišovat jen velice málo. Důvodem pro komunitu a blogy bylo vytvořit rozdíl k jiným pornografickým stránkám. Uvedená sada snímků byla komerčně úspěšná a Suhl byl vždy připraven změnit koncept stránek. Ženy měly pokud možno co nejméně publikovat o svých životních partnerech a Suhl je nutil k urážkám a slovním útokům mezi sebou tak, aby byla zvýšena návštěvnost. Suhl měl degradovat ženu na obchodní produkt, hodnotit je psychologicky a nutit je k vzájemným útokům. Toto bylo protikladem feminismu a humanismu.  Modelky a členové komunity obvinili obchodní vedení z cenzury na jednotlivých fórech. Provozovatel totiž odstranil obsah fór a blogů. Jednotlivé dívky byly bez oznámení vyhozeny, nebo jim byla zrušeno jejich "svobodné, doživotní členství v komunitě". Bylo jim rovněž znemožněno publikovat svoje blogy, jejich příspěvky byly mazány. Jejich nahé fotografie na webových stránkách však zůstaly. Když v roce 2006 "Boston Phoenix" přinesl sympatický portrét SuicideGirls, potvrdil mužský člen a životní partner jedné ze Suicide Girls 90% pravdivost obvinění s parafrází, že Coca Cole a Pepsi také nevěří a přesto je kupuje. Několik dní poté, bylo jemu i jeho partnerce zrušeno členství.  Vedení firmy se hájilo tím, že hloupost, útoky vůči firmě a jejím spolupracovníkům nemají na webových stránkách co pohledávat a na soukromých stránkách není umožněna svoboda projevu.

Žaloby proti jiným webovým stránkám.

Společnost se pokusila zažalovat jiné webové stránky, které zveřejnily snímky s bývalými Suicide Girls. Žaloby vycházely od prozrazení obchodního tajemství, porušení obchodní soutěže a po nárok na obchodní značku. Ženy, které publikovaly jinde než u SuicideGirls, byly vyloučeny z komunity. SuicideGirls nechaly smazat obviňující příspěvky, které zveřejnily bývalé modelky na Myspace či LiveJournal.  V září a říjnu zažalovaly 2005 webové stránky Gloomdolls.com a God's Girls. Webové stránky Gloomdolls obvinily z prozrazení obchodního tajemství, zveřejnění interních dokumentů a zveřejněním smluv s modelkami. Časté útoky na webových stránkách, které vyzývaly přestat platit členské příspěvky, znamenaly porušení smluv, které jednotlivé Suicide Girl předtím se SuicideGirls podepsaly. God's Girls obvinily, že zaměstnaly bývalé modelky SuicideGirls, kolem šedesáti modelek God's-Girls mělo předtím spojení se SuicideGirls. Mimoto používaly růžovou barvu jako design stránek. Mimoto musel bývalý fotograf SuicideGirls Lithium Picnic a modelka Apnoe počátkem roku 2007 čelit žalobě; oba se osamostatnili vlastními sériemi fotografií, což bylo porušením smlouvy se SuicideGirls.

Napodobitelé a příjmy.

V letech 2001 až 2004 vzniklo zhruba 600 webových stránek alternativní pornografie, které napodobovaly finančně nejúspěšnější stránky SuicideGirls. Většina z nich měla velice krátkou životnost. Neměly pozadí subkultury a specializovaly se na různé speciální žánry. "Raverporn" přinášel ženy s barevnými vlasy, "Friction USA" ženské fanynky scény straight edge. Ženy, které byly fanoušky Star Wars pózovaly na stránkách "Superkult". Větší webové stránky jako "Burning Angel" převzaly díl konceptu SuicideGirl, ale neměly stejnou kulturní rétoriku. S úspěchem SuicideGirlsse se začaly mainstreamoví producenti porna pokoušet převzít jejich styl. Tak začalo oddělení Hustlera pro mladé lidi, VCA Pictures, v prvním desetiletí 21. století produkovat videa se stejnou estetikou jako SuicideGirls. Různé modelky vystupovaly v dílu CSI:NY s tematikou SuicideGirls. Producent CSI Anthony Zuicker je členem komunity SuicideGirls a díl s jejich tematikou "Oedipus Hex" měl premiéru dne 18. října 2006.  Konflikty s bývalými modelkami vedly k tomu, že SuicideGirls u komunity ztratily na reputaci. O té doby jsou Walmartem alternativní pornografie. Toto mělo malý vliv na úspěch webových stránek. Počátkem roku 2006 se nechalo fotografovat 900 žen, na konci téhož roku již 1 200 žen, které nalákaly milion návštěvníků týdně. V roce 2007 stoupl počet modelek na 1 500 a dle vlastních údajů mají stránky během několika dní tisíc žádostí o spolupráci. Počet návštěvníků zůstal stejný, milion týdně. Na konci roku 2010 stoupl počet modelek na necelých 2 200, které na stránky nahrály 270 tisíc fotografií.  V roce 2008 měli SuicideGirls 1 000 členek a 300 tisíc platících zákazníků. Mnoho SuicideGirls se samo označuje za lesbické, nicméně komunita měla několik skupin, které se odlišovaly. K platícím zákazníkům patřila například Courtney Love či hráčka na elektronické piano skupiny „The Dandy Warhols“ Zia McCabe.  V únoru 2010 odstranila firma Apple SuicideGirls-App spolu s 5 tisíci jinými produkty ze svého App Store, protože degradovalo ženy a mělo útočný obsah. V stejném roce vznikl hororový film "Suicide Girls Must Die!". Ve filmu ženy, které se sešly v odlehlé oblasti, kde fotí kalendář pro SuicideGirls, jedna po druhé mizí. Film byl kritikou z velké části ignorován a neměl úspěch. Kritici, kteří se o filmu zmínili, považují film za materiál pro fanoušky SuicideGirls.

Styl.

Modelky.

Ženy jsou bez výjimky tetované a mají piercing. Často mají nápadně obarvené vlasy a nepodrobily se žádné zkrášlovací operaci.  V protikladu s ženami v mainstreamovém pornu se silikonovými prsy se dívky u SuidcideGirls vyznačují piercingem rtů, nosí podprsenku velikosti B a vyznačují se přirozenou drzostí. Překvapující jsou též místa, na kterých mají piercing, a také pohostinnost dvojnic Bettie Page Kromě tetování odpovídají dívky běžným normám ženské krásy. Alternativní obsah stránek je tímto sotva naplněn. Dívky odpovídají ideálnímu typu roztleskávaček a následujícím ideálům krásy – jsou mladé, štíhlé a bílé. Suhl potvrdil tyto výpovědi v roce 2002 v Punk Planet jako největší selhání stránek, ale obchodní strategii nezměnil. Když se SuicideGirls vrátily na scénu v Portlandu, mnoho dívek již vytvořilo fotografie mimo webové stránky SuicideGirls, kde muselo většinou skrýt své tetování.  Dívky afroamerického či asijského původu se u SuicideGirls vyskytují zřídka a fotografie bývají zasazeny do exotického prostředí. V těchto případech byly texty, které představují dívky, často napsány s rasistickými stereotypy.

Fotografie.

Fotografka Mooneyová uvádí jako svůj vzor fotografa Alberta Vargase a fotografy stylu ve pin-up jako své vzory. Styl fotografií se pohybuje mezi stylem módní až pornografické fotografie, mají ale zřetelně svůj styl, záběry jsou inscenované a jsou ve stylu softcore. Webové stránky požadují po ženách, aby ukazovaly obnažená prsa a zadek.  Ženy pózují v situacích z běžného života, jako např. ve vaně či v rozestlané posteli, a jestliže jsou oblečené, nosí subkulturní neformální oblečení jako například boxerky ve stylu Spider-Mana či zdobené obojky. Také příběhy, které jsou částečně vyprávěné v fotosériích, jsou více z běžného života než v mainstreamové erotické fotografii.  Magazín Wired ocenil v roce 2002 subkulturní styl stránek velice pozitivně ve srovnání se špatně utvořenými webovými stránkami mainstreamového porna. Magazín Print, který se zabývá designem, označil SuicideGirls za vývěsní štít alternativní erotiky, která je kreativní a má humor, naproti tomu feministický magazín Herizons je označuje jen za mainstreamovou estetiku s piercingem stydkých pysků navíc. Shoshona Magnet ve své stati popisuje neobvykle vysoký počet záběrů obličeje, feministická autorka Nicole Cohenová píše, že ženy vypadají moderně, nicméně SuicideGirls má stejné standardy jako jiné softcore stránky: strategicky ořezané fotky, prezentace žena-žena a mnoho fotografií genitálií.

Komunita.

Suicide Girls mají povinnost pečovat o svůj blog a zúčastňovat se diskuzí. Většina modelek tvrdí, že toto bylo, kromě peněz, důvodem být zde modelkou. Ženy vystupují většinou pod pseudonymem. Magazín Print popsal náladu v komunitě v roce 2004 jako moderní psychobilly bar, kde se sladká děvčata sem tam svléknou. Suchý humor a celkově dobrá nálada byly znakem scény. Boston Phoenix naproti tomu popsal náladu při jednom reálném setkání v roce 2006 jako směsici asociálních intelektuálů a gotiků. Webové stránky se samy nepopisují jako feministické, nicméně vyplývá z citátů v tisku, že opak je pravdou. Ve vnější prezentaci používají feministických diskuzí žen a citují je na své hlavní straně. Jazykem webových stránek je angličtina, přičemž jednotlivé ženy mohou své stránky vést ve své mateřštině a fóra a diskusní stránky se mohou vést i v jiných světových jazycích.  Na počátcích SuicideGirls dostávaly dívky přibližně 30 dolarů za sadu fotografií, v roce 2003 byl honorář mezi 100 až 200 americkými dolary, v roce 2008 stoupl na 500 dolarů za sadů fotografií. Honoráře jsou na spodním průměru částky, která se v USA platí za profesionální erotické záběry.

Texty.

Mimo příspěvků v blozích a ve fórech mají stránky také texty časopisového charakteru. Jsou to rozhovory s hudebními skupinami jako Flaming Lips a jinými umělci jako například s Chuckem Palahniukem či Richardem Linklaterem. Do roku 2006 zveřejnily webové stránky 800 rozhovorů online. K nejčastějším fejetonistům patři Neal Pollack, Wil Wheaton a Seanbaby.

SuicideGirls (SG) je anglickojazyčná webová stránka, kde se nacházejí pin-up fotografie a profily modelek, které si říkají „Suicide Girls“. Stránka funguje jako online komunita, kde mají členové vlastní profil, blogy, možnost přidat se do skupin na základě společných zájmů.

SuicideGirls (SG) ist eine englischsprachige kommerzielle Alt-Porn-Website (= "alternative-Pornografie-Website"). Auf der Website befinden sich vor allem Erotikfotografien eines bestimmten – alternativen – Frauentyps, Blogs, Foren und redaktionelle Texte.


Památník.

Na jihovýchodním vrcholu (1432 m n. m., asi 500 metrů od hlavního vrcholu) byl za bulharského komunistického režimu postaven Památník Bulharské komunistické strany (BKP), též nazývaný neformálně Buzludža. Je upomínkou události z roku 1891, kdy tajně sestavená skupina socialistů v čele s Dimitarem Blagoevem v zemi vytvořila organizované socialistické hnutí, které vedlo k založení Bulharské dělnické sociálnědemokratické strany (předchůdce BKP).

Historie výstavby.

Stavba památníku začala 23. ledna 1974 pod vedením architekta Georgiho Stoilova (bývalého starosty Sofie a spoluzakladatele Unie architektů v Bulharsku). Architektonický návrh byl vypracován ve stylu brutalismu, kterým byl Stoilov ovlivněn. K vytvoření plochy na vrcholu hory byla použita trhavina TNT. Z vrcholu bylo odstraněno více než 15 000 krychlových metrů horniny a výška vrchu se tím snížila ze 1441 na 1432 metrů. Na výstavbě památníku pracovalo více než 6000 lidí - kromě dělníků, dobrovolníků, inženýrů, sochařů a dalších umělců též na 500 vojáků pod velením generála Delčo Delčeva. Kvůli klimatickým podmínkám práce probíhaly zpravidla jen od května do září. Pro přepravu materiálu na vrchol hory byly vybudovány nové silnice, na stavbu bylo použito 70 000 tun betonu, 3 000 tun oceli a 40 tun skla. Náklady na stavbu byly 14 186 000 leva. K tomu je nutno připočíst další náklady na budování infrastruktury, jako například rozvodů elektřiny, nádrží na vodu či silnice z Kranu na Buzludžu, takže celkové finální náklady nakonec představovaly zhruba 25 miliónů leva. Zčásti byly tyto náklady pokryty dary a příspěvky od občanů, ziskem z prodeje známek a také zvýšenou daní o 0,5 %, takže na stavbu de facto přispěl každý občan Bulharska.

Využití památníku.

Památník byl slavnostně otevřen 23. srpna 1981 za účasti Todora Živkova, generálního tajemníka Ústředního výboru Bulharské komunistické strany. Vzhledem k tomu, že na výstavbu přispěli všichni občané země, byl památník volně přístupný všem. Návštěvu bylo však nutné si kvůli velkému zájmu veřejnosti rezervovat předem. Podle záznamů Památník Bulharské komunistické strany na Buzludže v letech 1981 - 1989 navštívily na 2 milióny lidí. Až do konce vlády komunistů v Bulharské se zde konaly rovněž různé stranické akce a slavnostní události, včetně návštěv zahraničních delegací.

Po roce 1990.

Od roku 1990 památník chátrá, avšak zůstal stále volně přístupný veřejnosti. V souvislosti s vandalismem a rozkrádáním dílků mozaiek návětevníky byly vchody do budovy zazděny a v místě je trvale hlídač v unimobuňce a dohlíží na to, aby se nikdo nepokoušel dostat dovnitř (Říjen 2018)

Buzludža (, jméno odvozeno od tureckého "ledový") je vrchol v balkánském pohoří Stara planina v Bulharsku. Nejvyšší bod, označovaný jako Buzludža, je na kótě 1439 m n. m.). Původní nejvyšší vrchol, ležící jihovýchodně (do 29. června 1942 znám jako Buzludža, poté byl pojmenován "Hadži Dimitar", bulharsky "Хаджи Димитър" ), dosahoval 1441 m n. m., byl uměle snížen na 1432 metrů. V roce 1868 to bylo místo poslední bitvy mezi bulharskými povstalci (v čele s Hadžim Dimitarem a Stefanem Karadžou) a Osmanskou říší.

Chadschi Dimitar () ist ein Berg des Balkangebirges und liegt in Bulgarien. Er ist hoch und liegt im zentralen Teil des Gebirges, nahe dem Schipkapass, ca. 13 km nördlich der bulgarischen Stadt Kasanlak. Bis 1942 trug der Gipfel den Namen "Busludscha" (bulg. Бузлуджа), er wird auch heute noch im Volksmund so genannt.


Biografie.

Jeho otec Karl Valentin von Tinti byl majitelem panství a státním radou. Karl v roce 1845 absolvoval studium filozofie. Karl Wilhelm v letech 1847–1850 studoval práva na Vídeňské univerzitě, ale nedokončil je. Chtěl nastoupit do státní služby. V roce 1852 ovšem převzal po smrti otce správu dolnorakouských panství Schallaburg, Sichtenberg a Plankenstein. V roce 1855 se oženil s Mathilde von Lederer-Trattern. Podnikl cesty do Německa, Itálie a Francie, kde se seznamoval s moderními metodami hospodaření. Byl aktivním členem zemědělské společnosti ve Vídni a jejím prvním viceprezidentem. V roce 1859 se podílel na založení Vlastenského podpůrného spolku ve Vídni. Jako ocenění jeho aktivit mu byl toho roku udělen Císařský rakouský řád Leopoldův. Na podzim 1859 usedl do dolnorakouské zemské komise zřízené za účelem provedení reformy obecní samosprávy. Zásluhy si získal i svou veřejnou činnosti během prusko-rakouské války, za což získal Řád Františka Josefa.  Po obnově ústavního systému vlády se zapojil i do politického života. V březnu 1861 byl zvolen na Dolnorakouský zemský sněm za kurii velkostatkářskou. Zemský sněm ho roku 1861 delegoval i do Říšské rady. Zde patřil k velkorakouské straně. V listopadu 1865 navrhl na zemském sněmu projednání tzv. zářijového manifestu, který císař pozastavil činnost Říšské rady a otevřel možnost státoprávního řešení rakousko-uherského sporu. V roce 1867 obhájil mandát na zemském sněmu a byl pak opět delegován i do Říšské rady. Po roce 1867 se připojil v parlamentu k německé levici (takzvaná Ústavní strana, liberálně a centralisticky orientovaná, odmítající federalistické aspirace neněmeckých etnik, respeklive s ní spojená Strana ústavověrného velkostatku). Odmítal konkordát. V roce 1870 kritizoval tyrolského poslance Josefa Greutera jako podléhajícího Římu a řekl, že není pravým Rakušanem. Kontroverze pak vedla k Tintiho dočasnému odchodu z politiky. V květnu 1870, když byli poraženi dosud vládnoucí liberálové, ztratil mandát na zemském sněmu a musel odejít i z Říšské rady.  Koncem roku 1871 se nicméně vrátil do zemského sněmu i Říšské rady. Na Říšské radě obhájil mandát i v prvních přímých volbách roku 1873 (za velkostatkářskou kurii v Dolních Rakousích). a jejím poslancem byl až do roku 1879. V zemském sněmu setrval do roku 1874. Vedl zde tzv. ministerskou stranu, která v 60. letech podporovala politiku Antona von Schmerlinga. Podporoval nepřímé volební právo pro ženy v kurii velkostatků a prosazoval zřízení volených okresních zastupitelstev. Roku 1879 usedl do Panské sněmovny (horní jmenovaná komora Říšské rady), kde byl členem klubu Ústavní strany.  I během svého působení v zákonodárných sborech byl aktivní v četných spolcích a korporacích. V letech 1874–1884 například zastával funkci viceprezidenta společnosti Jižní dráhy a působil i jako prezident rakouského Červeného kříže.

Karl Wilhelm von Tinti (19. května 1829 Vídeň – 22. srpna 1884 Wildbad Kreuth) byl rakouský šlechtic a politik z Dolních Rakous, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Karl Wilhelm Reichsfreiherr von Tinti (* 19. Mai 1829 in Wien; † 22. August 1884 in Wildbad Kreuth) war "Herr und Landmann in Tirol" sowie Präsident der Österreichischen Gesellschaft vom Rothen Kreuz (1880–1884), Sohn von Karl Valentin Reichsfreiherr von Tinti, Großvater von Karl Heinrich Tinti. Er heiratete in Wien am 26. Juli 1855 Mathilde Freiin von Lederer Trattnern (1838–1900).


Curriculum vitae.

Od roku 1962 studovala společenské vědy na Trinity College v Dublinu. Během prázdnin pracovala v uprchlických táborech ve Francii a v Alžírsku. Po studiu cestovala po západní a jižní Africe. V roce 1970 se provdala za Murraye McLeana, podnikatele z Jižní Afriky. Je matkou dcery Polly Jess McLean (narozena 1974) a nevlastní matkou Leighy, Jaye, Shirley, Sophie a Pippa, kromě toho má vnoučata Pearl May Mary a Wolfetone. V roce 1993 získala titul PhD v oboru politické vědy na Univerzitě v Bradfordu.

Veřejná činnost.

Od roku 1970 do roku 1976 předsedala jihoafrické organizaci pro výživové vzdělávání "Kupugani". V roce 1977 zakládala pobočku "Minority Rights Group" ve Francii a o rok později publikovala výsledky svého výzkumu o ženské obřízce. V roce 1982 založila organizaci "Oxford Research Group", ze které odstoupila v roce 2003 a založila novou charitu s názvem "Přímo k míru (Peace Direct)," která podporuje lokální aktivisty za mír v krizových oblastech. Za svou činnost byla třikrát nominována na Nobelovu cenu míru. Ve funkci výkonné ředitelky ORG působila od roku 1982 do roku 2003. V roce 2003 byla oceněna mírovou cenou Niwano ("Niwano Peace Prize"). Od roku 2005 působila jako poradce Petra Gabriela, Desmonda Tutu a Richarda Bransona při založení skupiny vlivných lidí z celého světa "Starší" (The Elders), kteří připravují lepší rozhodnutí pro budoucnost lidí. Je členkou Světové rady budoucnosti ("World Future Council") a v roce 2012 spoluzaložila komunitu žen ze všech kontinentů s názvem Rostoucí ženy, rostoucí svět ("Rising Women, Rising World"). Tato komunita má být zodpovědná za vytvoření světa, který pracuje pro všechny. Od podzimu 2011 v Berlíně organizovala kurzy vědomí a transformace konfliktů pro profesionály ve spolupráci s Thomasem Hüblem. Je patronkou iniciativy s názvem "Velká iniciativa genderových práv a trust pro rovnoprávnost" ("The GREAT Inititiative Gender Rights and Equality Action Trust") a členkou Mezinárodní poradní rady Institutu pro ekonomiku a mír a řady dalších. V roce 2015 byla zvolena mezi 100 nejvíce inspirativních osobností a získala 32. pozici. V roce 2016 založila inicativu "FemmeQ."

Publikace.

Je autorkou knihy "The Business Plan for Peace: Building a World Without War" (Podnikatelský plán pro mír: Budování světa bez války), další knihou je "Pioneering the Possible: awakened leadership for a world that works" (Průkopnictvi možného: probudilé vedeni pro svět, který funguje - North Atlantic Books, 2014). Její příspěvek na iniciativě TED vidělo přes 1,1 milionu lidí.

Priscilla "Scilla" Elworthy Ph.D (* 3. června 1943, Galashields, Skotsko) je britská aktivistka za mír, která byla třikrát nominována na Nobelovu cenu za mír.

Scilla Elworthy (* 3. Juni 1943 in Galashiels, Schottland) ist die Gründerin der Oxford Research Group. Sie war von 1982 bis 2003 Geschäftsführerin dieser Nichtregierungsorganisation, die sich für einen Dialog zwischen Politikern von Atommächten und ihren Kritikern einsetzt. Sie ist Mitglied des World Future Council und der International Task Force on Preventive Diplomacy. Sie ist außerdem Autorin mehrerer Bücher und Mitorganisatorin des World Peace Festival, das im August 2011 in Berlin stattfand.