Děj.

Mexický desperát Colorado (Omar Sharif) se svojí zločineckou bandou v nehostinné arizonské pustině pronásleduje starého indiánského náčelníka z kmene Apačů "Prérijního psa", který má u sebe starou indiánskou mapu, na níž je symbolicky znázorněna cesta k velkému nalezišti zlata v tzv. "Zlatém údolí". Se starochem se ale náhodně setkává místní šerif MacKenna (Gregory Peck), na kterého starý Indián puškou zaútočí a šerif jej víceméně omylem a nechtěně smrtelně postřelí. Jeho věci si prohlédne, také starou indiánskou mapu a poté ji zahodí do ohně, stařec mezitím zemře. Vzhledem ke slétajícím se supům hodlá starce na místě pochovat, kope mu proto hrob. Při této smutné práci jej nepřipraveného zastihne Coloradova zločinecká banda, která jej vezme do zajetí. Stane se jejich rukojmím, neboť on sám jediný zná cestu ke Zlatému údolí.  K bandě se ale postupně přidá i větší skupinka místních občanů, stejně tak jako jejich další nedobrovolná zajatkyně mladá dívka Inga Bergmannová (Camilla Sparv), dcera místního soudce, kterého Coloradova banda předtím zabila. Zlatá horečka spojená s obrovskou chamtivostí postupně zachvacuje stále více lidí, jediný šerif Mckenna ale prakticky neustále tvrdí, že žádné Zlaté údolí neexistuje a že pokud ano, tak že tam všichni zahynou - nicméně ale on jediný zná cestu, ale po žádném zlatu zjevně vůbec netouží.  Coloradovu bandu pronásledují jak vládní vojáci respektive "americká modrá kavalérie", tak i skupina mladých indiánů, Apačů. Větší část lidí z Coloradovy skupiny a občanů vojáci a Apači postupně zabijí. Zabíjení unikne jen Colorado s indiánem Hachitou a indiánkou Hesh-Ke a oba zajatci: šerif MacKenna s dívkou Ingou, kteří se postupně sbližují. Hesh-ke a MacKenna byli kdysi milenci a žárlivá Hesh-Ke, která nyní chce MacKennu zpět, se dvakrát pokusí zabít Ingu. Kavalerie pokračuje ve svém pronásledování a seržant Tibbs (Telly Savalas) pravidelně posílá posly s hlášením zpět na svou základnu, aby informoval o svém pohybu. Nakonec je hlídka omezena jen na pouhého Tibbse a dva další vojáky, a Tibbs je zabije. Seržant tím přesvědčí Colorada, že by mu mělo být umožněno připojit se ke Coloradově gangu. Šerif MacKenna, který má svoji paměť vycvičenou dlouholetým hraním karet si indiánskou mapu dobře pamatuje a i přes další apačský útok se mu podaří celou skupinu přivést večer ke vstupu do údolí.  Následující ráno jsou všichni vzhůru a nasedlí na koně před východem slunce. Když první paprsek slunečního světla zasvítí dolů, spustí optickou reakci, která koně vyděsí. Stín vrcholku hory se začne pohybovat a nakonec směřuje na skrytý průchod, rozřezaný na úbočí hory a zmizí. Když to MacKenna sleduje, poprvé uvěří v legendu. Skupina projíždí mezi skalami a vynoří se na druhé straně ve Zlatém údolí. Na dně kaňonu všichni uvidí velkou žílu z čistého zlata. Při divoké jízdě dolů do kaňonu se Hesh-ke opět snaží zabít Ingu, ale Inga se ubrání a Hesh-ke padá z koně na skálu. U záplavy zlata se nejprve všichni radují a seržant Tibbs naplní jednu sedlovou brašnu na svém koni zlatými nugety. Nicméně brzy se strhne rvačka, Colorado, Tibbs a indián Hachita se vzájemně začnou vraždit. Přežije nakonec pouze vůdce bandy Colorado, který ale hodlá zabít také nepohodlné svědky: šerifa MacKenna a Ingu Bergmannovou. Ti se před ním snaží uprchnout, nicméně Colorado je dostihne, šerif s ním začne statečně zápasit.  V tu chvíli zaútočí Apačové, kteří skupinu stopovali a vstoupili do kaňonu. Zvukem výstřelů a dusotem mnoha koní se uvolní skály, které svým pádem uvolní další skály, spustí řetězovou reakci a způsobí kolaps stěn kaňonu, který začne pohřbívat zlatou žílu. Všichni tři zbývající - Colorado, MacKenna a Inga rychle usednou na zbylé koně a uhání tryskem pryč. Podaří se jim jen tak tak uniknout. Údolí se zničí a je zcela zavalené.  V poslední scéně filmu se Colorado rozloučí se šerifem MacKennem i se soudcovou dcerou Ingou. Šerif setře zbytky zlatého prachu z dívčina oděvu, rozpráší jej do větru a otočí svého koně, který původně patřil seržantu Tibbsovi. Aniž o tom ví, on jediný má však svoji sedlovou brašnu plnou zlata, tedy MacKennovo zlato.

Mackennovo zlato, v anglickém originále Mackenna's Gold, je americký filmový western z roku 1969 režiséra J. Lee Thompsona s Gregory Peckem a Omarem Sharifem v hlavních rolích.

Mackenna’s Gold ist ein US-amerikanischer Western des Regisseurs J. Lee Thompson aus dem Jahr 1969, der auf einem 1963 erschienenen gleichnamigen Roman von Henry Wilson Allen unter dem Pseudonym Will Henry beruht. Gregory Peck und Omar Sharif spielen dabei die Hauptrollen.


Rozšíření.

Areál druhu zaujímá převážnou část mírného pásma Eurasie. Roste téměř v celé Evropě, vyjma Britských ostrovů a severní části Skandinávie. Jižním směrem se vyskytuje po střední Itálii a sever Balkánského poloostrova. Na východ je přes evropské Rusko rozšířen do oblasti Kavkazu a dále přes Sibiř, Střední Asii a severní Čínu sahá až na ruský Dálný východ, Korejský poloostrov a do Japonska. Jihovýchodním směrem je rozšířen po Blízkém východě a v Iráku a Íránu. Zavlečen byl do východních oblastí na severu Spojených států amerických.  V ČR se vyskytuje nejvíce v nížinách a pahorkatinách, hlavně v teplých oblastech severozápadních, středních a východních Čech i na jižní, jihovýchodní a východní Moravě. V některých oblastech, např. v západních Čechách, Podkrkonoší a na severní Moravě, se druh nevyskytuje vůbec a jinde jen roztroušeně.

Ekologie.

Hemikryptofyt rostoucí na výslunných stráních, slatinných loukách i ve světlých listnatých lesích a křovinách. Vyskytuje se na mokrých i suchých, hlinitých až jílovitých půdách s dostatkem humusu, obvykle na opukách i dalších místech s bazickým podložím, vyhovují mu celoročně teplejší polohy.  V prvém roce po vyrašení ze semene vytvoří listy přízemní růžici, ze které v následných létech vyrůstá lodyha s úbory; během kvetení jsou listy růžice stále zelené. Kvete v červenci a srpnu. Ploidie druhu je 2n = 16.

Popis.

Vytrvalá, až 60 cm vysoká bylina se zelenou lodyhou, která je přímá, v horní části řídce větvená a v dolní části chlupatá. Vyrůstá z horizontálního, široce rozvětveného, červenohnědého oddenku. Je střídavě hustě porostlá jednoduchými, přisedlými, celistvými listy dlouhými 35 až 90 mm a širokými 10 až 35 mm. Čepele mají podlouhlé až kopinaté, na bázi srdčité až poloobjímavé, na vrcholu tupě špičaté, po obvodě drsné a často obloukově prohnuté. Na spodu čepelí je nápadná vystupující síťnatá žilnatina.  Úbory se žlutými květy jsou velké 2,5 až 5,5 cm a vyrůstají jednotlivě, nebo jsou uspořádané v řídkých, až tříčetných chocholičnatých květenstvích. Zákrov je polokulovitý, zákrovní listeny ve více řadách jsou střechovitě uspořádané, vnější jsou kopinaté až vejčité, asi 6 mm dlouhé a dolní část mají blanitou, vnitřní jsou čárkovité a dlouhé asi 10 mm. Květy jsou oboupohlavné, mají pět tyčinek s prašníky a dvě čnělky s bliznami. Ve středu terče zákrovu jsou květy trubkovité, které mají vespod srostlou, pěticípou korunu asi 7 mm dlouhou. Po obvodě je 35 až 70 paprskujících jazykovitých květů s až 20 mm dlouhou ligulou zakončenou třemi zuby.  Květy jsou opylovány létajícím hmyzem. Plod je hnědá, lysá, žebernatá, až 2 mm dlouhá nažka, která má asi 10 mm dlouhý bílý chmýr složený z mnoha krátkých pérovitých paprsků.  Rostlina se rozšiřuje na větší vzdálenosti větrem rozptylovanými semeny (nažkami) a do nejbližšího okolí rozrůstajícím se oddenkem. Oman vrbolistý bývá někdy vyséván do okrasných přírodních trávníků s vyššími bylinami nebo do větších skalek, byly vypěstované okrasné kultivary s mnoha úbory květů.

Oman vrbolistý ("Inula salicina") je vytrvalá bylina, která v době kvetení dorůstá do výše okolo půl metru. V české krajině je původní druh a nejčastěji roste na světlých, travnatých stráních, kde kvete v průběhu letních měsíců žlutými květy sestavenými do úborů.

Der Weidenblättrige Alant oder Weiden-Alant ("Pentanema salicinum") ist eine Pflanzenart aus der Gattung der "Pentanema" innerhalb der Familie der Korbblütengewächse (Asteraceae).


Děj.

V domě na pláži je zavražděn zbohatlík Monte Beragon (Zachary Scott) a Mildred Pierce (Joan Crawfordová) utíká směrem k molu, kde se slzami v očích uvažuje o sebevraždě. Když ji to překazí strážník, pokračuje Mildred v dešti zpátky do svého domu. Cestou potká Wallyho Faye (Jack Carson), starého známého. V hlavě se ji zrodí plán a tak vláká Wallyho do domu na pláži a nabídne mu pití. Pak uteče, nechajíc nic netušícího přítele s mrtvolou svého druhého manžela Monteho. Když se Wally snaží utéct, zadrží ho policie. Mildred je mezitím na cestě do své rezidence, kde ji čeká uplakaná dcera Veda (Ann Blythová) a policejní komisaři.  Inspektor Peterson (Moroni Olsen) odmítne jako podezřelého Wallyho a trvá na tom, že vrahem je Mildredin první manžel Bert Pierce (Bruce Bennett). Mildred předvolaná k výslechu musí s pravdou ven. Inspektor ji sděluje, že Pierce má nejen motiv (žárlivost) a nedokonalé alibi, ale také zbraň, která se našla vedle mrtvoly. Mildred začne teda mluvit a ve vzpomínkách vypráví chronologický příběh, kterého začátek sahá čtyři roky zpátky.  Mildred Pierce byla hospodyně se dvěma dětma a manželem, který pracoval jako realitní makléř. Jeho firemním partnerem byl Wally, se kterým se právě rozešel. Po příjezdu domů se pohádá s manželkou a ona ho vyhodí. Důvodem je jeho románek s bohatou paničkou Biederhof (Lee Patricková). Mildred se snaží svým dcerám Vedě a Kay (Jo Ann Marloweová) vysvětlit odloučení od otce. Aby mohla plnit neskromné požadavky rozmazlené starší dcery, najde si podřadnou práci v kuchyni. Zaměstná ji Ida (Eve Ardenová). Nejdřív pracuje v kuchyni, po pár týdnech je z ní nejlepší servírka. Její dcery nemají ponětí, co dělá a sama Mildred se za svou práci stydí. Po nocích pak peče dorty, které prodává. To vše, aby mohla vychovávat dvě děti.  Když po pár měsících Veda zjistí, že matka pracuje jako servírka, pohádají se a Mildred ji dá facku. To naruší už tak křehký a nekritický vztah matky a dcery. Mildred Vedu miluje a Kay zanedbává. Je však ochotna oběma holkám dát, co sama neměla. Rozhodne se proto otevřít vlastní restauraci. O pomoc si říká dávnému příteli Wallymu, aby ji sjednal schůzku s majitelem nemovitosti, kterou si vybrala. Šarmantní a lehkovážný Monte Beragon nejdřív s prodejem nesouhlasí, pak ale tlaku a kouzlu Mildred podlehne. Pro Mildred Pierce tak začíná nová etapa života, kdy se z domácí puťky stává úspěšná a bohatá podnikatelka.  Jednoho večera pozve Monte do svého domu na pláži Mildred a tam se ji dvoří. Je naprosto učarován jejím kouzlem. Odveze ji pozdě v noci domů, kde se Mildred potkává se svým mužem Bertem. Ten už dříve odmítl její požadavek o rozvod. Bert ji sděluje, že mladší Kay dostala zápal plic a leží v domě milenky Biederhofové, která zavolala lékaře. Bohužel, veškerá snaha o záchranu děvčátka je marná a Kay umírá. Po tragické události se matka ještě víc ulpí na Vedu a chce ji dopřát, co nejvíc. Z mladé nadané zpěvačky se stává ještě víc rozmazlenější a nevděčnější dcera.  Mildred otvírá jednu pobočku za druhou. Velkou oporou je jí kamarádka Ida a přítel Wally, který ji tajně celé ty roky miluje. Mildred má však oči jen pro Monteho. Postupem času se však i z nich stanou spíše přátelé, než milenci. Mildred po svých úspěších dotuje pokryteckého Monteho, který svým líným a benevolentním stylem života kazí Vedu. Ta je čím dál větší snob a svou matku při nejedné události zesměšní. Vedina lehkomyslnost dojde až tak daleko, že si v den svých sedmnáctých narozenin vezme bohatého Tedda Forrestera (John Compton). Jeho matka společně se svými právníky a Mildred udělají vše proto, aby byl svazek anulován. Mladá Veda však požaduje odškodné 10 000 $, čímž úplně šokuje matku. Ta ji nabízí pomoc i finanční prostředky. Po příchodu domů je Veda uspokojená tučným šekem, ale matka je naprosto zdrcena způsobem, jak k němu její dcera přišla. Když se na schodech pohádají a Mildred šek roztrhne, dá ji Veda facku. V tom ji matka vyžene z domu vyhrožujíc, že pokud tak neučiní, zabije ji. Nešťastná Mildred se vydá po dlouhé době cestovat a odchází na měsíc do Mexika. Když se vrátí, je si víc než jistá, že chce získat dceru zpátky. Aby toho docílila, požádá Monteho o ruku. Veda na něj dá dopustit a je jim posedlá. Monte souhlasí jenom pod podmínkou, že Mildred na něj přepíše třetinu všech restaurací. Když ji druhý den telefonuje už rozvedený Bert, zve ji na večeři do podniku kamaráda Wallyho. Na jevisku uvidí zpívat svou dceru a Mildred naprosto oněmí. Jde za ní do šatny a prosí ji, aby se vrátila k ní do nového domu. Veda odmítá a jde pokračovat v kabaretním čísle.  S Bertovou pomocí se nakonec Veda nastěhuje do nového obydlí Beragonů, jak zní příjmení její matky. Mildred zahalená prací si nevšimne platonického vztahu mezi povýšeneckou Vedou a hrubiánem Montem. Taktéž nepostřehla kvůli své až přehnané důvěřivosti a posedlosti dítětem, že Monte svůj podíl prodal a její nový partneři nejsou spokojeni s podnikem. Wally vyhrožuje, že Mildred může přijít o všechno, pokud to brzo nezarazí.  Vyprávění komisaři ukončuje Mildred přiznáním se k vraždě. Peterson je však přesvědčen, že ona to nebyla a pouze kryje skutečného vraha. Ta nakonec přiznává, že vrahem je Veda. Když totiž odešla z práce, jela rovnou do domu na pláži za Montem, aby si s ním promluvila. Našla je v objetí nad piánem a Veda ji hned sdělila, jak se mají rádi, jak ji Monte nadbíhal, jak si ji vezme. Mildred vytáhla pistoli a chtěla ho zastřelit. Na poslední chvíli si to rozmyslí, zbraň zahodí na podlahu a uteče. Mezitím Monte odstrčí z náruče Vedu a říká ji, že nemá ani v nejmenším úmyslu si ji vzít. Když v tom ponižování nepřestane, Veda ho zastřelí. Mildred, která nemohla nastartovat auto a výstřely ještě uslyší, přiběhne zpátky. Chce zavolat policii, ale Veda ji dá za vinu to, jaká je, a tudíž i za tragický čin.  Psychologické dobové drama "Mildred Piercová" končí cynickým prohlášením inspektora Petersona v závěru výslechu se zdrcenou Mildred Pierce a jejím odchodem v náručí ex-manžela Berta.

Produkce.

Pro postavu Mildred byla původně zvažovaná Bette Davis, Barbara Stanwyck a Ann Sheridan, které to však odmítly. Pro postavu Vedy si producenti původně vyhlídli Shirley Temple. Bylo odmítnuto osm scénářů, než se film začal točit. Ruku k dílu přidal i slavný William Faulkner. Jeho část však nakonec nebyla použita. Premiéra filmu byla přesunuta na září 1945, kdy se čekalo, že v poválečné těžké atmosféře bude mít úspěch.

Zajímavosti.

Monteho plážový dům byl domem samotného režiséra Curtize. Postavili ho v roce 1929 a stál na adrese 26652 Latigo Shore Drive v Malibu v Kalifornii. V lednu 1983 během silných bouřek byl dům poškozen a zničen. Rozhlasová verze se vysílala od června 1949 do července 1954 a postavu Monteho namluvil sám Zachary Scott. Když v březnu 1946 získala Joan Crawfordová za přesvědčivé ztvárnění Mildred Pierce Oscara, ležela doma v nemoci. Ocenění za ni převzal režisér Curtiz. Crawford poslouchala rádio, a když zjistila, že vyhrála, pozvala tisk až do své ložnice, ve které přebírala cenu. Crawford později prohlásila, že "to byl její největší zážitek v životě".  Opojný snímek s Joan Crawfordovou (jejíž kariéra byla na ústupu), Curtizovým vedením dalších herců (Blythová, Ardenová, Carson), expresivními přesuny kamery ze slunné pláže do zakouřených stinných místností a hudbou Maxe Steinera jej právem dostal na seznam proslulého řebříčku "1001 filmů, které musíte vidět, než umřete".

Srovnání s knižní předlohou.

V románu Jamese M. Caina z roku 1941 je vypravěčem třetí osoba a děj plyne chronologicky. Ve filmu Michaela Curtize je vypravěčem samotná hlavní hrdinka a příběh se skládá po dlouhém výslechu na policejní stanici. Knižní verze vypráví příběh dlouhý devět let, kdežto snímek sděluje čtyři roky ze života Mildred Pierce. Knižní předloha je spíše psychologický thriller, který dává více prostoru postavě Vedy Pierce, a který z ní nedělá vraha, protože se žádná vražda Monteho Beragona nestane. Spousta postav se ve filmu ani neobjevila. Stejně tak snímek ve srovnání s novelou nepojednává o prohibici a hospodářské krizi.

Mildred Pierceová (angl. "Mildred Pierce") je dramatický noir film režiséra Michaela Curtize z roku 1945 s Joan Crawfordovou v hlavní roli. Snímek byl natočen na motivy stejnojmenné knihy spisovatele Jamese M. Caina z roku 1941. Získal ze šesti nominací jednoho Oscara a to za nejlepší ženský herecký výkon v hlavní roli pro Joan Crawfordovou.

Solange ein Herz schlägt (Originaltitel: "Mildred Pierce") ist ein US-amerikanischer Spielfilm mit Film noir-Elementen aus dem Jahr 1945 mit Joan Crawford unter der Regie von Michael Curtiz. Der Film brachte Joan Crawford auf der Oscarverleihung 1946 den Oscar als Beste Hauptdarstellerin ein. Er basiert auf dem gleichnamigen Roman von James M. Cain.


Znak.

Modrý štít, ve kterém je uprostřed vyobrazena vpravo plovoucí štika přirozené podoby a barvy s oranžovým okem a červenou zřítelnicí, s oranžovými ploutvemi a ocasem. Na horním kraji štítu vroubeného ozdobným bronzovým okrajem je posazena stříbrná zděná koruna s pěti viditelnými zuby.

Historie.

První dochovaná zmínka o Rosicích se nalézá v listině z roku 1259, v níž jsou zmiňováni majitelé místního hradu bratři Bohuš a Hartman s přídomkem z Rosic. Ve 14.–15. století patřily Rosice Hechtům z Rosic, jejichž erb zdobila stříbrná štika v červeném poli.  Rosice se postupně vyvinuly v městys. V roce 1880 se jejich součástí stala vesnice Pendrov, nacházející se v údolí Bobravy. Roku 1907 byly Rosice císařem Františkem Josefem I. povýšeny na město a obdržely městský znak. Od roku 1921 do roku 1996 zde fungovala sklárna.  Od roku 2003 jsou Rosice obcí s rozšířenou působností, jejich správní obvod čítá celkem 24 obcí. K 5. lednu 2011 vstoupila v účinnost změna hranice mezi Rosicemi a sousední obcí Tetčice, uskutečněná na základě vzájemné dohody o změně společných hranic ze dne 12. října 2010.

Doprava.

Rosice protíná silnice první třídy 23 (Brno, dálnice D1 – Kývalka – Náměšť nad Oslavou – Třebíč). Nájezd na dálnici D1 u Kývalky (exit 182) je od Rosic vzdálen 6 km. Městem prochází železniční trať Brno – Jihlava (č. 240), místní zastávka se jmenuje Rosice u Brna.  Rosice jsou obsluhovány Integrovaným dopravním systémem Jihomoravského kraje v zóně 425. Spojení zajišťují (stav k 1. 10. 2006) vlaky na lince S4 (Brno – Náměšť nad Oslavou) a autobusové linky 405 (Zastávka – Rosice – Brno), 406 (Ivančice – Rosice – Brno), 421 (Lukovany – Rosice), 423 (Mohelno – Ivančice – Rosice) a 153 (Tišnov – Rosice – Ivančice). V sousedních obcích Zastávka a Tetčice jsou přestupní uzly IDS JMK, kde je možné přestoupit na vlak linky S4.  Přes Rosice vede několik cyklotras, z toho některé částečně značené a připravované:

Rosice (německy "Rossitz") jsou město v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji, 16 km západně od Brna. Nacházejí se v Boskovické brázdě, na soutoku říčky Bobravy s Říčanským potokem. Leží v katastrálním území Rosice u Brna, tento název nese i místní pošta a železniční zastávka. Žije zde obyvatel.

Rosice (deutsch "Rossitz") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt 16 Kilometer westlich des Stadtzentrums von Brno und gehört zum Okres Brno-venkov.


Historie.

Závod byl založen roku 1846 s názvem "Eisengießerei- und Maschinenwerkstatt von Petzold & Center". Původně vyráběl různé stroje, nářadí a také různé součásti ze dřeva. V roce 1872 byla továrna přejmenována na "Maschinenfabrik Melzer & Co KG" a její sortiment se rozšířil o parní stroje a kotle. Mimo to ještě začala vyrábět vozy pro koněspřežné dráhy.  V roce 1897 byla továrna spojena s hamburským koncernem "Wagenbauanstalt von W. C. F. Busch". Závod byl zmodernizován a rozšířen. Do sortimentu se nově dostaly i tramvaje a hasičské stříkačky. V roce 1902 byl v závodě vyroben první čtyřnápravový oddílový osobní vůz. Ten byl následován v roce 1904 velkoprostorovým vozem a v roce 1911 první vůz s ocelovou hrubou stavbou. Všechny vozy vyrobené na začátku 20. století byly určeny pro Saské státní dráhy. Od roku 1911 bylo v továrně vyráběno zhruba 150–200 vozů měsíčně. V roce 1928 byl závod spojen s "Waggonfabrik Werdau" a "Linke-Hofmann-Werken". Ve 30. letech 20. století došlo k Velké hospodářské krizi a začátku druhé světové války. Z těchto důvodů byl koncern rozdělen. Budyšínský závod byl poté v roce 1941 připojen ke koncernu "Flick-Konzern".  Po druhé světové válce se závod stal součástí "Vereinigung Volkseigener Betriebe des Lokomotiv- und Waggonbaus" (zkráceně "VVB LOWA"), později přejmenovaného na "VEB Kombinat Schienenfahrzeugbau der DDR". Kromě osobních vozů v té době vyráběl i televizní antény a karavany. V té době bylo také konstruováno spřáhlo pro spojování vozů ruských a evropských železnic. V 90. letech byl závod přejmenován na "Waggonbau Bautzen". Ještě téhož roku byl s šesti dalšími zívody sloučen do koncernu "Deutsche Waggonbau AG" (zkráceně "DWA"). 2. února 1998 se závod stal součástí nadnárodního koncernu společnosti Bombardier. Od té doby je závod jedním z největších výrobců tramvají, každý rok je jich vyrobeno kolem dvou set. V Budyšíně jsou vyráběny téměř kompletní tramvaje s výjimkou kabinových modulů, které jsou vyráběny ve Vídeňské pobočce, elektrické výzbroje, jež je vyráběna v Mannheimu a podvozků, jenž jsou vyráběny v Siegenu.  V roce 2010 došlo k povodním a závod byl zatopen. Následně muselo být kvůli poškození sešrotováno 14 kompletních tramvají a polovina vybavení dílen. Pro ochranu před dalšími povodněmi byla vybudována hráz dimenzovaná na 500letou vodu.

Výroba pro Československé státní dráhy.

Waggonbau Bautzen byl od začátku 60. do začátku 90. častým dodavatelem Československých státních drah. Z počátku byly dodávány vozy se skříní typu UIC-Y, nejčastěji s podvozky Görlitz V / Görlitz Va. Od druhé poloviny 80. let byly dodávány vozy typu UIC-Z s podvozky GP 200 S.  Rozdělení epoch je pouze přibližné, přesnější roky výroby vozů lze nalézt v příslušných článcích.  Na počátku 60. let byly vyrobeny hlavně čtyřnápravové služební vozy.  V půlce 60. let byly dodány první vozy kombinující oddíly první a druhé třídy ABa (AB) následované vozy oddílovými první třídy Aa (A) a oddílovými vozy druhé třídy Ba (B). Mimo to ještě byly dodány dnes již zrušené lůžkové vozy WLAB, lehátkové vozy Bac a jídelní vozy WR. Tyto dodávky pokračovaly až do poloviny 70. let. Od poloviny 70. let byly dodávány lehce modernizované verze vozů z předchozí epochy. Jednalo se hlavně o oddílové vozy první třídy Aa (A), oddílové vozy druhé třídy Ba (B), servisní vozy BDa (BDs) jídelní vozy WR (WR). Zároveň v roce 1978 byly dodány první vozy se skříní typu UIC-Z pro Československé státní dráhy – jídelní vozy WRab (WRm). Jako poslední byly dodány vozy kombinující oddíly první a druhou třídu ABa (AB).  Od poloviny 80. letech byly Československým státním drahám dodáno několik stovek vozů typu UIC-Z. Jako první byly dodány lůžkové vozy s barovým oddílem BRcm (BRcm) následované oddílovými vozy první třídy Amee a oddílové vozy druhé třídy Bmee (Bmee). Poté byly dodány služební vozy BDmee (BDhmsee) a služební vozy s plošinou pro nakládání vozíčkářů BDmeer (BDbmsee). Úplně poslední vozy od Budyšínské vagónky pro Československé státní dráhy byly vozy pro osobní vlaky Bymee (Bdmtee).

Vaggonbau Bautzen je závod sídlící ve východoněmeckém městě Budyšín. Byl založen v roce 1846. Od 2. února 1998 patří do koncernu Bombardier. Mezi nejznámější produkty patří osobní železniční vozy a tramvaje, ale ve své historii vyráběl i jiné produkty.

Der Waggonbau Bautzen ist ein Werk des Schienenfahrzeugherstellers Bombardier Transportation in der Stadt Bautzen in der Oberlausitz. Das Werk ist heute innerhalb des Konzernverbundes für die Konstruktion und den Bau von Stadtbahn- und Straßenbahnfahrzeugen zuständig.


Historie.

První písemné zmínky pochází z roku 1280, kdy byla osada Zbýšov zemským maršálkem Bohušem z Drahotuš věnována oslavanskému klášteru.  V roce 1790 měl Zbýšov pouhých 53 domů a 313 obyvatel. Až do roku 1820 byl Zbýšov (někdy také "Zbejšov") bezvýznamnou osadou. Avšak od tohoto roku zde zahájila těžbu černého uhlí první těžařská společnost Rahnova, později nazvaná Láska Boží. Od té doby význam Zbýšova a celé oblasti rostl. V roce 1890 bylo ve Zbýšově již 128 domů a 1624 obyvatel. O tři roky později (1893) byl vystavěn nový kostel sv. Martina, nová škola a poštovní úřad. V roce 1924 byl postaven Hornický dům. Od 50. let dvacátého století došlo k masivní výstavbě hornických bytů, v 60. letech byla postavena další škola, zdravotní středisko, mateřská škola, nové obchody a v 70. letech kino. Roku 1965 byl Zbýšovu udělen statut města. V roce 1969 byl zahájen provoz moderního dolu Jindřich II (v místě bývalé šachty Jindřich I) s třídírnou uhlí, který se stal nejhlubším (1550 m) černouhelným dolem ve střední Evropě. K dalším významným dolům ve městě a blízkém okolí patřil Simson, Antonín a také Anna, jedna z nejstarších šachet z počátku 19. století. Rychlý rozvoj města byl ukončen spolu s ukončením těžby uhlí v celém Rosicko-oslavanského revíru na počátku 90. let 20. století. V následujících dvaceti letech došlo hlavně k plynofikaci obce, rekonstrukci bývalé báňské záchranné stanice na bytový dům a zejména rekonstrukci koupaliště, které je chloubou města.

Zajímavosti.

Přírodní krásy.

Jihovýchodně od města, na katastru Padochova, leží přírodní památka Rybičková skála, která je cennou paleontologickou lokalitou. Zde byl v mladoprvohorních vrstvách (stáří kolem 300 milionů let) objeven obratel pravěkého býložravého plaza rodu "Edaphosaurus".

Muzeum průmyslových železnic.

Muzeum průmyslových železnic Zbýšov se nachází v areálu bývalého dolu Jindřich II ve čtvrti Sička. MPZ provozují dopravu na úzkorozchodné trati (v trase bývalé normálněrozchodné vlečky) od dolu Jindřich do Babic. Plánováno je prodloužení trati do železniční stanice Zastávka u Brna.  Muzeum má ve sbírce parní lokomotivy z let 1913–1951 a motorové z let 1940–1981. Největším klenotem je elektrická lokomotiva Siemens z roku 1905. Všechna vozidla mají rozchod 600 mm.

Sport.

Největší sportovní organizací ve Zbýšově je fotbalový klub TJ Baník Zbýšov, založený již v roce 1923, v rámci Sokola, tehdy pod názvem Meteor.  Ve městě se nachází letní venkovní koupaliště.

Symboly.

Vlajka.

Vlajka byla městu udělena z Rozhodnutí č.: 70 ze dne 11/05/2006. List vlajky tvoří sedm šikmých pruhů, střídavě zelených a černých. Ve střední části listu kosmý mlátek šikmo podložený želízkem, pod nimi k vlajícímu okraji obrácený pluh provázený u dolního okraje mezi radlicí a kolem vinným hroznem, vše žluté. Poměr šířky k délce listu je 2 : 3.

Znak.

Znak města je shodný s kresbou vlajky. Štít je rozdělen na sedm šikmých pruhů, střídavě zelených a černých. Ve střední části štítu je kosmý mlátek šikmo podložený želízkem, pod nimi heraldiky vlevo obrácený pluh provázený u paty štítu mezi radlicí a kolem vinným hroznem, vše ve žluté (zlaté) barvě.

Zbýšov je město v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Nachází se jihozápadně od Brna v Boskovické brázdě, v katastrálním území Zbýšov u Oslavan. Zbýšov je členem sdružení Mikroregion Kahan. Žije zde obyvatel.

Zbýšov (deutsch "Zbeschau") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt 19 Kilometer westlich des Stadtzentrums von Brno und gehört zum Okres Brno-venkov.


Vznik firmy.

Johann Schicht se narodil 8. března 1855 v Rynolticích (Ringelshainu) u Liberce jako nejstarší ze čtyř synů sedláka, řezníka, uzenáře Georga Schichta. Na rozdíl od jiných slavných podnikatelů té doby nemusel začínat od nuly, protože podnikatelský půvab mýdla objevil už jeho otec. Ten sice začínal na poli a v masném krámu, později se ale rozhodl pro změnu. Již ve zralém věku a za chodu zavedené živnosti se vyučil mydlářem a zažádal si o příslušné živnostenské oprávnění. Úřady mu jej udělily 6. července 1848. Toto datum je považováno za okamžik vzniku firmy, která se ostatně z propagačních důvodů ještě dlouho po zakladatelově smrti jmenovala „Georg Schicht“.

Počátky podnikání a železnice (1848–1878).

Podnikání se nerozjíždělo snadno. Zpočátku celý provoz tvořil jen sklep rodinného domu. Georgovým receptem na úspěch bylo vyhledávání levných surovin a produkce kvalitního zboží za nízké ceny. O zákazníky proto neměl nouzi, a už roku 1867 se mohl i s rodinou přesunout do většího stavení. O pár let později vybudoval samostatnou varnu mýdla, která se postupně proměnila ve skutečnou továrnu. Když roku 1878 podnik předával svým synům, šlo sice o nevelkou, ale už slušně zavedenou firmu s deseti dělníky, dvěma úředníky – a především se zázemím tisíců zákazníků.

Johannovy počátky (1878–1881).

Továrnu dostali bratři Schichtové rovným dílem, Johann však díky organizačnímu talentu a novým myšlenkám rychle převzal vedení. Jedním z jeho prvních nápadů bylo dostat podnik blíž k železnici a lodní dopravě. Roku 1882 proto začal budovat novou mýdlárnu ve Střekově u Ústí nad Labem. Od položení základů do rozjezdu prvních provozů uplynulo jen něco přes půl roku, přesto se to Johannovi zdálo být neúměrně dlouho. Roku 1891 si Johann Schicht zaregistroval legendární logo pro "mýdlo s jelenem". Proč zvolil zrovna toto zvíře, není známo.

Zrod legendy (1882–1907).

Následoval raketový vzestup produkce: Schichtové obrovským tempem rozšiřovali sortiment i provozy. Vedle mýdla se v jejich nabídce objevily ztužené potravinářské tuky, svíčky, glycerin, vodní sklo a řada dalších produktů. Kromě vlastní továrny získali nebo vybudovali elektrárny, doly, vodárnu, železniční vlečku, pilu... Roku 1906 se rodinný podnik změnil na akciovou společnost, podstatnou část akcií však i nadále drželi příslušníci rozvětveného rodu Schichtů. Johann zemřel 3. června 1907 v Ústí nad Labem – necelý rok poté, co byl za zásluhy o průmyslový rozvoj monarchie jmenován císařským radou.

Syn Heinrich (1907–1945).

Heinrich Schicht (1. února 1880 – 16. června 1959) byl předsedou správní rady akciové společnosti. Kromě podnikání zdědil také rodinnou sbírku starožitností, kterou podstatně rozšířil, zejména o německou a nizozemskou malbu starých mistrů, shromáždil ji v rodinné vile v Humboldtově ulici v Ústí nad Labem, kde byla roku 1945 zkonfiskována československým státem a dostala se z větší části do Národní galerie v Praze.  Před první světovou válkou společnost dodávala své výrobky tisícům stálých odběratelů po celé Evropě. Pracovalo v ní přibližně 3500 zaměstnanců, kteří měli k dispozici moderně vybavenou ordinaci závodního lékaře, spolehlivý systém nemocenského pojištění, sprchy, prostory pro trávení volného času i vzdělávání, závodní jídelnu a mateřskou školku. Později k tomu přibyla i rozsáhlá bytová výstavba, lázně s bazénem Na Klíši, kadeřnictví a další zařízení. První problémy přinesla světová válka, z hlediska podnikání však ještě větší katastrofu znamenal rozpad monarchie, kdy společnost přišla o tři čtvrtiny odbytových možností. Reakcí na nepříznivé poměry byla mimořádná pozornost věnovaná reklamě: právě jí vděčí mýdlo s jelenem za svou nehynoucí popularitu.  Problémy nekončily. Koncem 20. let přišla hospodářská krize, s níž si však Schichtovi poradili díky nízkým cenám a vysoké kvalitě produktů – vždyť mýt se lidé musí i ve špatných časech. Během druhé světové války se v Schichtových podnicích kromě mýdla a tuků vyráběly také součásti zbraní, mezi nimiž nechyběly díly pro reaktivní střelu V-1. Roku 1945 byl podnik vyvlastněn a majitelé odešli do zahraničí. Výrobu však ještě nějaký čas společně s Čechy vedli i němečtí odborníci.

Setuza (od 1946 dosud).

V roce 1946 byla společnost znárodněna a dostala nové jméno: národní podnik Severočeské tukové závody. Ty se pak staly součástí koncernu Tukový průmysl. Roku 1990 se osamostatnily jako státní podnik. O dva roky později se z něj při velké privatizaci stala akciová společnost Setuza.  Složité osudy měl i Schichtův nejslavnější výrobek, mýdlo s jelenem. Úspěšně přečkalo léta socialistického budování, „sametovou revoluci“ i nápor pracích prášků, v roce 2005 však málem podlehlo ekologickým požadavkům. Tehdy se Setuza rozhodla výrobu zrušit, protože likvidace odpadů začala být finančně příliš náročná. Zákazníci však projevili takovou nevoli, že už o rok později se legendární výrobek znovu objevil na trhu.

Legenda.

Tak jako dnešní domácnost nefunguje bez automatické pračky, dříve se neobešla bez mýdla s jelenem. Legendární výrobek zrozený roku 1891 přežil všechna období a s úspěchem se dočkal třetího tisíciletí. "Mýdlový král" Johann Schicht bývá někdy označován za druhého Baťu, jak pro mezinárodní úspěch, tak pro zajištění zdravotních, sociálních a kulturních potřeb pro své zaměstnance. Schichtovy podniky to vše dokázaly již před první světovou válkou, kdy Baťa teprve začínal. Ústecký podnikatel se kvalitou života svých zaměstnanců zabýval v době, kdy podobné projekty praktikovali. Němec Schicht také dbal, aby ve firmě měli stejné podmínky Němci i Češi, a jeho němečtí úředníci museli mimo jiné prokazovat také znalost českého jazyka. V časech vypjatého šovinismu projevujícího se u obou národností to byl odvážný a nepopulární postoj.

Johann Schicht (8. března 1855, Rynoltice – 3. června 1907, Ústí nad Labem) byl sudetoněmecký podnikatel a jeden z nejvýznamnějších průmyslníků české části rakousko-uherské monarchie. V severních Čechách vlastnil firmu, která provozovala několik továren na mýdlo. V roce 1927 se společnost stala jedním ze čtyř zakladatelů společnosti Margarine Unie. Roku 1929 pak Margarine Unie společně s Lever Brothers podepisují dohodu o vzniku nadnárodního koncernu Unilever. V roce 1946 byly české závody znárodněny.

Johann Schicht (* 8. März 1855 in Ringelshain, Böhmen; † 3. Juni 1907 in Aussig) war ein österreichischer Industrieller und Gründer einer Seifenfabrik.


Život.

Jeho celé jméno znělo: "Jeho císařská a královská výsost arcivévoda Robert Karel Ludvík Maxmilián Michael Maria Anton František Ferdinand Josef Ota Hubert Jiří Pius Jan Marcus d'Aviano Rakouský-d’Este" (německy "Robert Karl Ludwig Maximilian Michael Maria Anton Franz Ferdinand Joseph Otto Hubert Georg Pius Johannes Marcus d'Aviano von Österreich-d’Este)".  Narodil se jako druhý syn z osmi dětí posledního rakouského císaře a krále českého a uherského, Karla I. (1887–1922) a jeho ženy císařovny Zity (1892–1989). V roce 1917 na něho otec převedl jméno a erb rodu Rakouských d'Este.  Po skončení první světové války a zániku Rakouska-Uherska žil se svými rodiči až do března 1919 na zámku Eckartsau v Dolním Rakousku, než byla někdejší císařská rodina nuceně vystěhována v důsledku vyhoštění jeho otce ze země. V letech 1919 až 1921 žil Robert s rodiči v exilu ve Švýcarsku, později na Madeiře a ve Španělsku, kde také vychodil základní školu.  Gymnázium studoval soukromě podle rakouských a maďarských osnov. Vystudoval Katolickou univerzitu v Lovani, stal se doktorem hospodářských věd a státovědy. Poté působil v Londýně.  Neúspěšně se snažil o společnou politiku rakouských emigrantů. V roce 1945 se pokoušel o politickou činnost v Rakousku, byl však republikánskými úřady vypovězen ze země. Poté působil jako bankéř v Bruselu.

Manželství a potomci.

29. prosince 1953 se arcivévoda Robert oženil v Bourg-en-Bresse s princeznou Markétou Savojskou-Aosta (* 7. dubna 1930 v Neapoli), dcerou Amadea III. z Aosty a místokrále Habešského, a jeho manželky, princezny Anny Heleny Marie z Orléans z rodu Guise. Z jejich svazku vzešlo patero dětí, a následně šestnáct vnoučat.

Arcivévoda Robert Rakouský-d’Este (8. února 1915, zámek Schönbrunn, Vídeň – 7. února 1996 v Basileji, Švýcarsko) byl členem císařsko-královské rodiny z rodu Habsbursko-Lotrinského.

Robert Habsburg-Lothringen, auch "Robert von Österreich-Este," (* 8. Februar 1915 auf Schloss Schönbrunn in Wien; † 7. Februar 1996 in Basel, Schweiz; geboren als "Robert Karl Ludwig Maximilian Michael Maria Anton Franz Ferdinand Joseph Otto Hubert Georg Pius Johannes Marcus d'Aviano, Erzherzog von Österreich, Königlicher Prinz von Ungarn und Böhmen und Herzog d’Este") war Bankier, legitimistischer Funktionär und Publizist. Er war das dritte Kind von Kaiser Karl I. von Österreich und von Kaiserin Zita.


Brzký život.

Narodila se v Bologni, kde začala tancovat v tanečních lekcích. Když ji bylo 8 let, odešla z Bologni studovat na National Dance Academy (Accademia Nazionale di Danza) v Římě, kde také v 50. letech započala svoji hereckou kariéru.

Kariéra.

Herečka.

Carrá ve svých devíti letech debutovala, jako herečka ve filmu "Tormento del passato (1952)." Do roku 1960 stihla natočit ještě dalších 5 filmů, než odmaturovala na mezinárodní filmové škole. Ve stejném roce si zahrála ve filmu Svědek, který nepromluvil (Long Night in 1943).  V roce 1965 se přestěhovala do Spojených států amerických, kde podepsala smlouvu s 20th Century Fox (dnes 20th Century Studios).

Zpěvačka.

Od roku 1961 Carrà zpívala a tancovala ve varieté italských televizí. Její vystoupení obsahovalo propracovanou choreografii, fascinující propracovaná témata a její styl bez zábran.  Byla první televizní osobností, která na kameru ukázala svůj pupík. Tento čin se setkal s obrovskou vlnou kritiky z Vatikánu a od katolické církve v zemích, kde se její show "Canzonissima vysílala."  Uspěla se svým smyslným hitem Tuca Tuca(1971), napsaný pro její vystoupení. Píseň pro ni napsal její dlouhodobý spolupracovník a tehdejší přítel Gianni Boncompagni. V roce 1971 zaznamenala další hity, jako "Ma che musica maestro" a "Chissà se va".  Jejím největším mezinárodním hitem byla píseň "Tanti Auguri" ("Best Wishes"), která se stala populární u gay publika. Píseň je také známá pod svým španělským názvem "Para hacer bien el amor hay que venir al sur."  Nedávno, si Carrà získala novou pozornost, díky jejímu televiznímu vystoupení z roku 1974 s písní "Prisencolinensinainciusol." Toto zremixované video obsahující její tančení se v roce 2008 stalo na internetu virální.  V roce 2008 se video s jejím vystoupením jejího jediného anglického hitu "Do It, Do It Again" objevilo v seriálu Pán času (Doctor Who) v epizodě Půlnoc. Rafaella Carrà pracovala s Bobem Sinclarem na novém hitu "Far l'Amore," který byl na Youtube vypuštěn 17. března 2011. Hit bodoval v hudebních žebříčcích hned v několika evropských zemích. V roce 2011 oznamovala italské body v soutěži Eurovize.

Raffaella Maria Roberta Pelloni (* 18. června 1943 Bologna), lépe známá jako Raffaella Carrà, je italská zpěvačka, tanečnice, televizní moderátorka a herečka. Stala se populární v Evropě a také v Latinské Americe, a to díky jejím dobře známým nahrávkám a jejím populárním televizním pořadům.

Raffaella Carrà (* 18. Juni 1943 als "Raffaella Roberta Pelloni" in Bologna) ist eine italienische Schauspielerin, Sängerin und Fernsehmoderatorin. Nach einer internationalen Filmkarriere in den 1960er Jahren, zu der auch ein Gastspiel in Hollywood gehörte, wirkte Raffaella Carrà seit den 1970er Jahren in zahlreichen Ländern als Interpretin der italienischen leichten Muse. Neben Erfolgen in Westeuropa trat die Künstlerin auch in Russland, Japan und Südamerika auf, wo sie ein großes Publikum fand. Seit den 1980er Jahren gehört sie zu den beliebtesten und bestbezahlten Fernsehstars Italiens und hatte zudem eigene Fernsehsendungen im spanischen Fernsehen.


Život.

Mládí a výcvik.

Po základní a střední škole vystudoval v roce 1966 Floridskou státní univerzitu (Florida State University). Pak nastoupil do armády jako letec k válečnému námořnictvu. V roce 1977 obhájil na texaské univerzitě (University of Texas Southwestern Medical School) doktorát medicíny. Do týmu kosmonautů NASA byl vybrán roku 1978 jako astronaut – specialista. V té době již byl ženatý a měl dvě děti..

Lety do vesmíru.

Při svém prvním letu na palubě Challengeru (mise STS-7) byl v posádce ve složení Robert Crippen, Frederick Hauck, John Fabian, lékař Norman Thagard a jedna žena Sally Rideová. Odstartovali z kosmodromu na mysu Canaveral. Během letu vypustili dvě družice a jednu zas později několikrát cvičně zachytili a nakonec se s ní vrátili k Zemi, na základnu Edwards.  O dva roky později byl v posádce sedmého letu raketoplánu Challenger, mise STS-51-B. Hlavním a splněným úkolem byla aktivace evropské laboratoře Spacelab. Posádku Challengeru tvořili velitel plk. Robert Overmyer, dále pak plk. Frederick Gregory, dr. William Thornton, dr. Norman Thagard, dr. Don Lind, dr. Lodewijk van den Berg a dr. Taylor Wang. Na palubě měli sebou také několik zvířat. Start i cíl byly shodné s předchozím letem.  Po čtyřech letech absolvoval misi STS-30 na palubě raketoplánu Atlantis. Pětičlenná osádka ve složeni David Walker, Ronald Grabe, Mark Lee, Norman Thagard a Mary Cleaveová. Hlavním úkolem (splněným) bylo vyslat sondu Magellan, určenou k radiolokačnímu mapování povrchu Venuše. I v tomto případě odstartoval raketoplán z Floridy a přistál v Kalifornii na Edwards.  V roce 1992 letěl počtvrté na palubě Discovery k osmidenní misi STS-42-D. Osádku raketoplánu tvořili Ronald Grabe, Stephen Oswald, lékař Norman Thagard - ten byl současně jmenován „velitelem pro užitečné zatížení“, William Readdy, David Hilmers, Kanaďanka dr. Roberta Bondarová a Němec dr. Ulf Merbold. Během letu pracovali na evropské laboratoři Spacelab. Start i přistání byly na obvyklých místech.  Ve svých 51 letech se dostal do vesmíru popáté, tentokrát na palubě ruské kosmické lodi Sojuz TM-21. Na jeho palubě byla trojice kosmonautů Vladimir Děžurov, Gennadij Strekalov (oba budoucí členové 18. základní posádky orbitální stanice Mir) a dr. Thagard. Odstartovali z kosmodromu Bajkonur a Thagard byl prvním Američanem, který odtud startoval. A na palubě Miru překonal další rekord, byl to americký rekord v délce letu z roku 1974. Na Miru přistálo několik lodí, pět dní zde pracovalo naráz rekordních 10 osob. Na palubě raketoplánu Atlantis STS-71 se dr. Thagard po 115denním pobytu ve vesmíru vrátil na základnu Edwards.  Během svých pěti letů strávil na oběžné dráze 140 dní. Je zapsán jako 122. kosmonaut Země.

Po letech.

Půl roku po svém návratu z pátého letu z NASA odešel.

Norman Earl Thagard (* 3. července 1943 v Marianně na Floridě, USA), americký lékař, kosmonaut z raketoplánů, Sojuzu i stanice Mir.

Norman Earl Thagard (* 3. Juli 1943 in Marianna, Bundesstaat Florida, USA) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Astronaut. Er ist der erste Amerikaner, der mit einem russischen Raumschiff in den Weltraum flog.


Formule 3000.

Tým ORECA vstoupil do premiérového ročníku formule 3000 v roce 1985, samozřejmě s čerstvým mistrem Francie. Olivier však za konkurencí zaostal a v první sezoně byl až dvanáctý, když nejlépe dojel na čtvrtém místě v závodech na tratích Vallelunga a Pau. Následující rok opustil tým ORECA a připojil se k Formula Team Ltd., který provozoval vozy Lola T86/50 Cosworth, ale znovu dokázal dosáhnout pouze na 4. místo a v konečném pořadí to stačilo na 13. příčku. V roce 1987 se vrátil k týmu ORECA, ale znovu dosáhl jen na čtvrté místo a celkově tak zaznamenal nejhorší sezonu ve formuli 3000, když skončil na 17. místě. A proto se angažuje i v závodech cestovních vozů s vozem BMW M3. Pro rok 1988 sehnal angažmá v týmu GBDA Motorsport. Sezonu zahájil pátým místem v Jerezu, následovalo první umístění na stupních vítězů v Grand Prix Říma, dojel třetí. Následovala série tří nedokončených závodů, v italské Enně zažehl naději na lepší umístění, dojel druhý, ale další dva pokažené závody mu sebrali poslední naději na mistrovský titul a nepomohli ani dvě vítězství v posledních dvou závodech. Celkově získal druhé místo a to mu otevřelo dveře do formule 1.

Formule 1.

Ligier.

Po jeho působivých výkonech v roce 1988 si ho vybrala stáj Ligier pro následující sezonu ve formuli 1, aby nahradil Stefana Johanssona. Olivier se tak stal týmovým kolegou zkušeného René Arnouxe, ale v týmu panovala nestabilita a také osmiválcový motor Cosworth neoplýval dostatečným výkonem. To vše dělalo z vozu Ligier JS33 nekonkurenceschopné a nespolehlivé auto, které jen zřídka vidělo cíl a nebo se nekvalifikovalo. Přesto Grouillard dokázal s vozem nemožné, hned v prvním závodě v Riu se kvalifikoval na 22 místě a v závodě dojel na 9. místě, zatímco mnohem zkušenější Arnoux se nekvalifikoval. Ještě lépe si vedl v deštivé Imole, kde se dokázal kvalifikovat na 10 místě, v samotném závodě pak byl diskvalifikován poté co jeho mechanici pracovali na jeho voze v průběhu přerušení závodu (závod byl přerušen po havárii Gerharda Bergera) což bylo v rozporu s pravidly. Znovu tak zastínil týmového kolegu, který se nekvalifikoval. V Monaku byl znovu lepší než Arnoux, když startoval z 16. místa, ale cíl nespatřil pro poruchu převodovky. V Mexiku dojel na 8. místě, zatímco v USA a Kanadě, doplatil na nespolehlivý výkon motoru a do obou závodů se nekvalifikoval. Grand Prix Francie byla jeho největším závodem sezony (jak se později ukázalo i celé jeho kariéry ve formuli 1), ze 17 místa na startu se prokousával startovním polem, i přes potíže s pneumatikami a převodovkou, na konečné šesté místo. Získal tak svůj první a zároveň jediný mistrovský bod ve formuli 1. V konečném součtu se tak přidal k Arnouxovi, který bodoval pátým místem v kanadské Grand Prix a tým se třemi body zaujal poslední příčky v poháru konstruktérů. Zatímco v první části sezóny byl Grouillard v týmu oblíbený a dle jeho pokynů se určovalo nastavení vozu, v té druhé si znepřátelil především Guy Ligiera, který nesl s nevolí kritiku ze strany nováčka. A Grouillard tak, stejně jako Arnoux (ukončil kariéru), musel tým opustit.

Osella a Fondmetal.

Grouillard si prohodil místo s italským pilotem Larinim, který působil v malém týmu Osella. Přestup do italského týmu znamenal pro Grouillarda, že se každý pátek musel prodrat sítem předkvalifikace. Osella nasadila atraktivní vůz FA1M, který navrhl Alessandro Tomaini, ve skutečnosti šlo o vůz z předešlé sezóny se spolehlivým motorem V8 Cosworth a vynikající kvalifikační pneumatiky Pirelli, jeho největší slabinou byla nedostatečná strukturální tuhost. Přesto se Olivier hned v prvním závodě v americkém Phoenixu, prodral z předkvalifikace až na 8. místo na startu, když za sebou nechal oba vozy Williams, Ferrari Nigela Mansella i Benetton Alessandra Nanniniho. V závodě už to tak slavné nebylo, odstoupil po havarii. Stejný osud ho potkal i v Brazílii, kde kolidoval s Alboretem. Již ve třetím závodě, kterým byla Grand Prix San Marina, tým představil pozměněný vůz FA1ME, ale zázraky se neděly. V imole startoval jako 22 ale cíl neviděl, v Monaku neprošel sítem kvalifikace. Zato v Kanadě a Mexiku nastala změna k lepšímu, 13. respektive 19. místo tomu napovídalo. Návrat zpět do Evropy, ale probral tým z letargie, ve Francii se poprvé neprobojoval z předkvalifikace a zahájil tak černou sérii hrůzy, kdy se nekvalifikoval jak v Británii tak v Německu a v Maďarsku znovu uvízl v předkvalifikaci. Menší zlepšení zaznamenal tým až v závěru sezóny, kdy se Olivier dokázal kvalifikovat do čtyř závodů z posledních šesti. V Belgii dojel na 16 místě do cíle, v Monze musel odstoupit pro defekt. V posledním závodě sezony v australském Adelaide sice dojel na třináctém místě, ale postupně získával pověst nejpomalejšího muže ve startovním poli, který se jen nerad nechává předjet. Svědčí o tom i gesto Nigela Mansella, který mu hrozil sevřenou pěstí při jednom z pokusů o předjetí.  Začátkem roku 1991 hlavní sponzor týmu Osella Fondmetal, vyplatil Enza Osellu a na jeho místo, týmového šéfa, dosadil Gabriele Rumiho. Na soupisce týmu zůstal Olivier Grouillard, tým získal smlouvu s výrobcem pneumatik Goodyear, ale nové šasi nebylo připraveno a tak se tým prezentoval v úvodních dvou závodech sezony se starým vozem Osella, který přejmenoval na Fondmetal FA1M-E90. Jak se dalo předpokládat byla to absolutní pohroma, Olivier se s tímto vozem nedokázal vymanit z nástrah předkvalifikace jak v Phoenixu tak v Interlagosu. Ale ani nový vůz Fondmetal F1, který tým nasadil od třetího závodu sezony, si neporadil s rychlostí v kvalifikačním kole a třikrát po sobě neprošel předkvalifikací. Obrat téměř o 180° nastal při Grand Prix Mexika, kde Olivier Grouillard zajel druhý nejlepší čas předkvalifikace čímž si zajistil účast v kvalifikaci. V boji o nejlepší startovní příčku zaostal pouze o neuvěřitelných 1,8 s za vítězem kvalifikace Riccardo Patresem, startoval tak z 10 pozice. Jeho práce však přišla vniveč, když musel ve 14 kole vůz pro poruchu odstavit. Stejným způsobem dopadl ve francouzské Grand Prix. V Británii a Německu se vše vrátilo do zaběhlých kolejí, Olivier si balil věci již v pátek, po nepovedených předkvalifikacích, v Maďarsku o den později, kdy neprošel kvalifikací. Dalším vrcholem byla Belgie, tady se kvalifikoval na 23. místě a závod dokončil na 10. místě, v Itálii se kvalifikoval 26, ale cíl neviděl. Grand Prix Portugalska znamenala další pád do předkvalifikace a předčasný odjezd domů. To už došla trpělivost i Rumimu a Oliviera s okamžitou platností vyhodil. Grouillard byl nahrazen Gabrielem Tarquinim, zatímco francouzský pilot bezprostředně sáhl po uvolněném místě v AGS. Ale byl to jen další marný pokus dostat se dále než jen do páteční předkvalifikace. Bezprostředně po Grand Prix Španělska tým AGS formuli 1 opustil a nedokončil ani sezónu.

Tyrrell.

Vše již nasvědčovalo tomu že se Olivier Grouillard s formulí 1 rozloučí, když zničeho nic získal místo u týmu Tyrrell. O to víc zarážející byl fakt, že o místo v týmu měl zájem i Alessandro Zanardi a Andrea de Cesaris. Místo druhého pilota si nakonec získal pro sebe de Cesaris, který dokázal sehnat více prostředků od sponzorů. I když vůz Tyrrell 020B byl téměř bez šancí na bodové umístění, dokázal odhalit přístup k závodění obou jezdců. Andrea de Cesaris v sobě nezapřel svou bojovnost a v podprůměrném týmu si dokázal vydobýt uznání soupeřů, zatímco Olivier za svým týmovým kolegou značně zaostal a to jak v kvalifikacích tak pak především v závodech. Andrea de Cesaris dokázal získat 8 bodů a celkově deváté místo v mistrovství světa, Grouillard vyšel naprázdno a jeho nejlepším umístěním bylo osmé místo v San Marinu.

Kariéra po formuli 1.

Olivier Grouillard se vydal stejnou cestou jako mistr světa Nigel Mansell, za oceán pokoušet štěstí v americké sérii Cart. V sezóně 1993 získal místo u týmu Indy Regency Racing a svůj vstup do této série plánoval hned v tom nejprestižnějším závodě, v 500 mil v Indianapolis, s vozem Lola T9200 se však nekvalifikoval. Další pokusy zkoušel v týmu Eurosports/Marlboro, jeho nejlepší výsledek bylo jen 11 místo v Grand Prix Budweiser, která se konala v Clevelandu. Zatímco Nigel Mansell odešel jako vítěz celé série, Olivier zůstal hluboko v poli poražených.  Po nezdaru v Americe se v roce 1994 vrátil do Evropy, aby startoval ve sportovních vozech v sérii BPR Global GT Endurance, která byla předchůdcem série FIA GT. Nebyla to jeho první zkušenost se sportovními vozy, již v roce 1990 načichl k atmosféře této disciplíny, když startoval v sérii IMSA s vozem Ferrari F40 LM a při svém prvním a jediném startu získal třetí místo. Vstup do Global GTS si odbil s vozem Venturi 400 Trophy na trati v Paul Richard, kde dojel na 16. místě a 4. ve své třídě. Dalších pět závodů již řídí vůz Venturi 600 LM pro tým Agusta Racing, spolu s Christophe Bouchutem skórují druhým místem v Montlhery a pátým ve Vallelunze. Společně s Michele Fertém a Michele Neugartenem nastupuje k závodu na 24 h v Le Mans, ale problém s motorem je donutil závod předčasně opustit. Spojení s Jacadim, pro kterého jel v Le Mans, pokračovalo i v roce 1995, kdy mu připravil vůz McLaren F1 GTR, se kterým pak dojel pátý ve Španělsku a druhý v Německu. Ve stejném voze startuje s Fabien Giroixem, Jean-Denis Delettrazem v Le Mans a jsou pátí. Pak ale Olivier z týmu odešel a nastoupil do Mach One Racing, aby znovu startoval s vozem McLaren v BPR, vůz připravený tímto týmem byl ale o třídu lepší a tak Olivier mohl slavit vítězství na tratích Silverstone, Nogaro a Zhuhaj. S 91 body obsadil 14 místo v celkovém hodnocení šampionátu. Pro rok 1996 zůstal ve službách týmu Mach One, ale začátek sezóny se nezdařil přesně podle představ a čtyři odstoupení v prvních pěti závodech vyvážilo pouze vítězství v Silverstone šesté místo v Le Mans (nebyl součástí BPR). Druhá část bylo o poznání lepší, čtvrté místo v Anderstorpu, třetí v Suzuce a druhé v Brands Hatch. Tým Mach One, ale nedokáže čelit finančním problémům a k dalším závodům nenastoupil, Olivier je tak znovu nucen hledat si angažmá jinde. Ve Spa se nedokázal kvalifikovat s vozem Porsche 911 GT2 Evo v týmu Friesinger Motorsport. Přesto v BPR končí se 106 body na osmém místě.  V roce 1997 startoval v nově utvořeném seriálu FIA GT s vozem Panoz GTR Ford, zkoušel také japonskou sérii pro vozy GTS. V Le Mans startuje spolu s klanem Andretti ve voze Courage C36, ale po 15 hodinách ze závodu odstoupili. V roce 1998 se v Le Mans umístil na 16. místě spolu s Henri Pescarolem, Franck Montagnym, ve stejném voze. V roce 2000 se objevil v ALMS s vozem Courage C52 Peugeot a hned na úvod obsadil 6. místo v Silverstone a v Le Mans pak byl čtvrtý. V roce 2001 byl znovu připravený závodit za tým Pescarolo Sport s novým vozem Courage C60 Peugeot. V testech na Le Mans se usadil na 11. místě, pro závod byl ale nahrazen Borisem Derichebourgem, pro Oliviera to znamenalo konec závodní kariéry.

Kompletní výsledky.

Výsledky ve formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position

Olivier Grouillard začal závodit na motokárách v roce 1972, když mu bylo 14 let. Od roku 1981 se vrhl do francouzského školního šampionátu Volant Elf, aby se v roce 1982 objevil ve formuli Renault, kterou vyhrál. Následující rok ho získal tým ORECA pro francouzskou formuli 3. Ve své první sezóně získal 73 bodů, což mu vyneslo celkové čtvrté místo. V roce 1984 již slavil mistrovský titul, když svého největšího rivala Dellavalladeho porazil o dva body.

Olivier Grouillard (* 2. September 1958 in Fenouillet) ist ein ehemaliger französischer Automobilrennfahrer. In den Jahren 1989 bis 1992 war er Formel-1-Fahrer, wobei er an 62 Grands Prix teilnahm, sich jedoch für nur 41 Rennen qualifizierte und einen WM-Punkt erreichte.


Morfologie.

Škrkavky psí jsou oblé hlístice, jejichž tělo je na obou koncích zašpičatělé a pokryté kroužkovanou kutikulou nažloutlé barvy. Samci měří 9–13 × 0,2–0,25 cm a samičky 10–18 × 0,25–0,3 cm. Přední konec škrkavek je opatřen latelárními (bočními), poměrně širokými křidélky () dlouhými 2,0–2,5 mm a širokými jen 0,2 mm. Samec má na ocasním konci kónusovitý prstovitý výběžek. Vajíčka jsou oválná až kulovitá, silnostěnná s granulovaným povrchem, v čerstvém stavu obsahují jednu velkou tmavě šedou blastomeru, která vyplňuje celý obsah vajíčka. Velikost se pohybuje od 72 do 85 μm.

Taxonomie.

Systematika a taxonomie, zejména na úrovni čeledí, není u škrkavek dosud ustálena. V rámci nadčeledi Ascaridoidea preferují někteří autoři dělení na čeledi Anisakidae a Ascarididae, která obsahuje rody "Ascaris", "Parascaris", "Toxocara", "Toxascaris" a další méně známé rody. Dle jiného zdroje se nadčeleď Ascaridoidea člení na více čeledí: Anisakidae, Ascarididae a Toxocaridae (nově vytvořená čeleď) atd., z čehož plyne, že škrkavka psí (Toxocaridae) patří do jiné čeledě než třeba "Ascaris lumbricoides" (Ascarididae).

Biologie a vývojový cyklus.

Dospělé škrkavky žijí v tenkém střevě definitivního hostitele, kde se živí střevním obsahem. Zde rovněž dochází k pohlavnímu rozmnožování. Oplozená vajíčka produkovaná samičkami škrkavek jsou vylučována trusem do vnějšího prostředí, kde se postupně rýhují. Ve vajíčku se rýhováním blastomery vyvíjí postupně larva 1. generace (larva L1). Ta se ve vajíčku dvakrát svléká až do stádia larvy 3. generace tzv. larvy L3. Toto stádium je již infekční. Vývoj larvy ve vajíčku trvá v závislosti na teplotě vnějšího prostředí 2–5 týdnů. Při teplotách pod 8 °C se larvy nevyvíjí a cyklus je přerušen, avšak vajíčka jsou nadále životná a při vzestupu teploty vývoj opět pokračuje. Teploty nad 35 °C způsobují značnou mortalitu (úmrtnost) larev. Vysoké teploty (zhruba nad 50 °C) a teploty pod bodem mrazu vajíčka s larvami devitalizují (usmrtí).  Hostitel se nakazí pozřením vajíček obsahující larvy L3, které se dostanou do střeva. Larvy L3 se v tenkém střevě uvolní z vajíčka a pronikají skrze stěnu střevní do krevních kapilár a migrují organismem hostitele. Obecně se škrkavky rodu "Toxocara" vyznačují tzv. entero-hepato-pulmonálním typem migrace (larvy migrují ze střeva přes játra do plic). Larvy L3 se krevním řečištěm dostávají ze střeva do jater, a odtud žilním oběhem do pravého srdce. Ze srdce jsou larvy unášeny krví do plic, kde se usazují a postupně se vyvíjejí. Při průniku plicní tkáni larvy poškozují plicní sklípky a sliznici dolních cest dýchacích. Postupně se dostávají do průdušnice, jsou vykašlány a se slinami opět polknuty. Larvy se tak dostávají zpět do tenkého střeva, kde se naposledy svlékají a pohlavně dospívají. Do střeva se larvy dostávají zhruba za 10 dní po pozření vajíček hostitelem. Dospělci škrkavek ve střevě kopulují a samičky následně produkují vajíčka. Takto popsaný cyklus je označován jako tracheální migrace. Při tzv. somatické migraci se larvy dostávají z plic do velkého krevního oběhu a jsou krví roznášeny do všech orgánů, nejčastěji játra, ledviny, střevo, mozek, svalovina, podkoží. Zde se usazují, opouzdřují a mohou zůstat velmi dlouhou dobu životaschopné. Bylo prokázáno, že infekce mladých psů velkým počtem vajíček vede převážně k somatické migraci, zatímco nízký počet vajíček snáze dokončí vývoj jako pohlavně dospělé škrkavky ve střevě. U dospělých a starších zvířat dochází především k somatické migraci, a tím lze vysvětlit skutečnost, že se u těchto kategorií psů se škrkavky ve střevě vyskytují minimálně.  Opouzdřené larvy v různých orgánech dospělých psů mají velký význam při přenosu škrkavek na štěňata. U gravidních (březích) fen dochází k aktivaci těchto larev, které prostupují přes placentu do plodu – transplacentární infekce. Štěňata se tudíž mohou narodit infikovaná. Rovněž dochází u fen po porodu k přestupu larev do mateřského mléka (laktogenní infekce) a štěňata se infikují při kojení.

Molekulární aspekty.

S ohledem na fakt, že molekulární biologie je relativně mladý, ale velmi progresivní obor, je rovněž řada molekulárních aspektů týkajících se "T. canis" stále předmětem intenzivního výzkumu. V porovnání s medicínsky významnějšími helminty jako je "Schistosoma" spp. či "Ancylostoma" spp., je značná část genů a proteinů "T. canis" dosud neprobádána. Prvním helmintem vůbec, u něhož byl popsán celý genom (udělena Nobelova cena za fyziologii a medicínu v roce 2002), je volně žijící půdní hlístice "Caenorhabditis elegans". Její genom obsahuje celkem 19 000 genů. Odhaduje se, že genom "T. canis" je zhruba stejně velký jako u škrkavky dětské ("Ascaris lumbricoides"), jejíž genom je asi 3 x větší než právě "C. elegans". Zatímco buňky škrkavky dětské obsahují celkem 24 chromozómů, jaderná DNA "T. canis" je seskupena do 18 chromozómů.  Hlavní pozornost parazitologů je zaměřena na tzv. exkrečně-sekreční produkty (antigeny) larválních stádií "T. canis", jelikož tyto látky mají velký význam při vývoji vakcíny či nových imunodiagnostických postupů u larvální toxokarózy člověka. Exkrečně-sekreční produkty vylučují larvy během migrace hostitelským organizmem. Jedná se především proteolytické enzymy, které pomáhají parazitu při pohybu v tkáních. U škrkavky psí bylo popsán nejméně 6 různých mucinů, 4 typy lektinů typu C, cathepsin-Z-like proteázy (cysteinové proteázy) a další různé proteiny. Při vývoji molekulárních vakcín (DNA vakcíny) byl vytipován gen pro protein myosin, který se jeví jako vhodný kandidát pro přípravu DNA vakcíny. Nicméně žádná komerčně dostupná vakcína proti "T. canis" dosud neexistuje.

Rozšíření.

Vzhledem k tomu, že člověk žil odjakživa ve společenství se psem, je "T. canis" rozšířena po celém světě. Během objevitelských plaveb a osídlování nových území byl vždy přítomen vedle člověka i pes. Následkem kolonizací jsou pak četné populace zdivočelých psů a koček v místech, kde se přirozeně žádní savci nikdy nevyskytovali. Proto jsou škrkavky přítomny i na všech ostrovech v Tichém oceánu, včetně Galapág.

Definitivní hostitel.

Mezi definitivní hostitele, u nichž škrkavky ve střevě pohlavně dospívají a množí se, patří všechna plemena psa domácího a ostatní zástupci čeledi psovitých (Canidae). Kromě psů je v odborných pracích nejčastěji popisována škrkavka psí u lišek obecných ("Vulpes vulpes") a lišek polárních ("Alopex lagopus"). Přestože kočky obecně nejsou tímto druhem infikovány, existují důkazy o nálezech "T. canis" larva migrans v ledvinách, játrech a plicích. Kočka v tomto případě figurovala jako paratenický hostitel. Někteří autoři však referují dokonce o přítomnosti dospělých škrkavek "T. canis" ve střevech experimentálně infikovaných koček. Faktem nicméně zůstává, že kočka nepatří mezi definitivní hostitele "T. canis".

Klinické příznaky u psů.

Škrkavky se klinicky manifestují zejména u štěňat. U dospělých psů je sice vysoká (až 100 %) prevalence, nicméně infekce škrkavkami probíhá u nich většinou bez klinických příznaků. Nejvíce nebezpečné jsou pro štěňata již transplacentární a laktogenní infekce, které mohou vést k úhynu během prvních dnů života. Od 2. až 3. týdne stáří štěňat se škrkavky nacházejí již ve střevě.Migrující larvy škrkavek v plicích vyvolávají zánět plic, který se projevuje kašlem a výtokem z nosu. Přítomnost dospělých škrkavek ve střevě štěňat může způsobit totální neprůchodnost střeva a vést až k ruptuře (prasknutí) střeva. Postižená štěňata mají zvětšené, bolestivé tzv. "škrkavkové břicho". Dochází k častému zvracení, průjmu. Z dalších nespecifických příznaků lze pozorovat vyhublost, nechutenství, apatie, matnou srst, křeče až epileptické záchvaty, nebo také svědění a kopřivku. Slabé infekce probíhají většinou bez výraznějších klinických příznaků. Někdy můžeme pozorovat u psů přechodné nechutenství či průjem střídaný se zácpou. Prognóza je u dospělých psů dobrá. V případě výskytu zjevných klinických příznaků (např. škrkavkové břicho) u štěňat je prognóza dubiózní až špatná.  Významným patogenetickým faktorem při infekci "T. canis" je toxin askaridin. Tento toxin, který působí inhibičně na nervové synapse, je produkován dospělými škrkavkami a ve zvýšené míře se uvolňuje při rozkladu uhynulých škrkavek ve střevě hostitele. Askaridin je zodpovědný za křeče střevní svaloviny a může vést až k úhynu psa. V případech masivních infekcí po podání anthelmintik může dojít k rozkladu červů ve střevě a tím uvolnění značného množství askaridinu. V důsledku toho může dojít ke křečím vedoucím až k úhynu odčervovaného psa.

Parateničtí hostitelé.

Vajíčky s vyvinutou larvou L3 se může nakazit celá řada obratlovců (nejčastěji drobní hlodavci nebo drůbež), včetně člověka. Vajíčka mohou pozřít i bezobratlí živočichové (např. žížala). U všech těchto hostitelů však dochází pouze k somatické migraci a larvy zůstávají opouzdřeny v různých orgánech. Škrkavky tedy nedokončí svůj vývoj a do střeva se nikdy nedostanou. Tyto hostitele označujeme jako paratenické. Význam paratenických hostitelů z hlediska parazita samotného spočívá především v tom, že slouží jako zdroj infekce. Psi a psovité šelmy se mohou nakazit právě pozřením infikovaného drobného hlodavce. Při experimentálních infekcích u potkanů, kterým bylo aplikováno do úst cca 500 vajíček s infekční larvou, bylo zjištěno, že nejvíce larev se nacházelo v plicích, játrech, pod kůží, méně pak již v mozku a v ledvinách.

Člověk.

Člověk jakožto paratenický hostitel se může nakazit pozřením vajíček "T. canis" s infekčními larvami L3 z prostředí nebo přímo larvami od jiného paratenického hostitele (konzumace tepelně neupraveného masa a orgánů zvířat). Podobně jako u ostatních paratenických hostitelů škrkavky v lidském těle migrují různými tkáněmi, ale nikdy nedospějí. Onemocnění, které takto migrující larvy vyvolávají se nazývá "larvální toxokaróza". V odborné literatuře se pro označení migrujících larev v organismu užívá pojem larva migrans. Larvy "T. canis" jsou krevním oběhem roznášeny do různých orgánů, kde vyvolávají zánětlivou reakci a vznik granulomů. Larvy u člověka se mohou lokalizovat v játrech, plicích nebo v mozku. V tomto případě se užívá pojem "larva migrans visceralis". Larvy "Toxocara" sp. mají rovněž vysokou afinitu k oku ("larva migrans ocularis"). Přítomnost larev L3 v oku může narušit sítnici a vede ke ztrátě zraku. Na základě epidemiologických dat je patrné, že larvální toxokaróza u lidí je vždy ve formě orgánové, oční anebo bezpříznakové. Zatímco u dětí do pěti let je typická orgánová forma, u starších dětí (nad pět let) a dospělých převažuje forma oční. Při epidemiologickém hodnocení je třeba odlišit skutečný počet nemocných od tzv. séroprevalence, což je počet jedinců v dané populaci, u nichž byly zjištěny protilátky proti "T. canis". Ne u všech séropozitivních jedinců přitom muselo dojít ke klinickému onemocnění. Například v Česku se uvádí séroprevalence okolo 18–20 %, ale skutečný počet pacientů nemocných toxokarózou je daleko nižší a většina onemocnění probíhá bez příznaků. Séroprevalence u dětí ve věku od 1 do 11 let z různých států USA v letech 1971–1973 se pohybovala od 4,6 do 7,3 %. V tropických oblastech, zejména v rozvojových zemích, dosahuje séroprevalence daleko vyšších hodnot. V některých zemědělských oblastech Tchaj-wanu činila séroprevalence u lidí 46 %, na ostrově Bali až 63,2 %. Ve francouzské ostrovní kolonii Réunion v Indickém oceánu byly zjištěny protilátky proti "T. canis" dokonce u 92,8 % tamních obyvatel.

Vajíčka ve vnějším prostředí.

Zdrojem vajíček jsou výkaly psů, zejména pak štěňat. Vajíčka se s trusem psů dostávají do půdy, kde se kumulují. V půdě vydrží životaschopná až 3 roky. Ve vnějším prostředí jsou vajíčka škrkavek rozptýlena pomocí vody, činností žížal a mechanickým přenosem na zobácích a nohou ptáků. Parateničtí hostitelé, kteří pozřou vajíčka "T. canis", se také podílejí na šíření škrkavek v prostředí.  Kontaminace půdy je závažným problémem městských travnatých ploch, především městských parků. Ve většině velkých měst se provádějí odběry vzorků půdy z městských parků a zahrad či dětských hřišť s cílem zjistit přítomnost vajíček "T. canis" nebo "T. cati". Například v sedmdesátých létech 20. století bylo při odběrech z londýnských parků zjištěny vajíčka "T. canis" v 35 % vzorcích půdy. V brazilském Rio de Janeiru bylo téměř 42 % vzorků půdy z veřejných prostranství pozitivních na "T. canis". V hlavním městě Peru Limě byla dokonce 80 % pozitivita "T. canis" v půdě.  Podle řady studií je séroprevalence "T. canis" u lidí na venkově většinou vyšší než u obyvatel žijících ve městech. Z tohoto důvodu, je riziko nákazy větší u člověka na venkově než u lidí z městských aglomerací. Proto také kontaminace půdy na venkově může být velmi významná. Vajíčka se kumulují v půdách na travnatých prostorách ve vesnicích, na zahrádkách a dvorcích, polích či kompostech. Nejpravděpodobnějším vysvětlením tohoto faktu je, že na venkově je veterinární prevence na nižší úrovni. To znamená, že zdaleka ne všichni psi a kočky (v případě "T. cati") na venkově jsou pravidelně odčervováni. Hlavními faktory ovlivňující životaschopnost vajíček a larev škrkavek v prostředí je "teplota" a "vlhkost". Bylo prokázáno, že v půdě, kde se drží konstantní vlhkost, vajíčka vydrží déle životaschopná než na pískovištích, kde vajíčka při slunečných dnech rychle vysychají, a tudíž se inaktivují. Vajíčka jsou citlivá pouze na teploty pod bodem mrazu a vydrží i relativně vysoké teploty (kolem 40 °C). Při teplotách –15 °C vajíčka ztrácejí životaschopnost a larvy hynou. Přesto však v kanadském Montrealu, kde teploty v zimě klesají na -26 °C je 32,5 % vzorků půdy pozitivních.  Jeden z dalších faktorů, který ovlivňuje výskyt vajíček škrkavek v prostředí, je přítomnost mikroskopických hub, respektive plísní. Bylo již prokázáno u jiných hlístic, že výskyt plísní v půdě má negativní vliv na vajíčka. Hyfy plísní buď vajíčka parazitů hubí nebo brzdí jejich vývoj. Proto má výzkum vztahu plísní a hlístic v půdě zásadní význam jakožto potenciální způsob biologického boje proti parazitům. Jedním z druhů plísní, které mají inhibiční účinek na škrkavku psí, je druh "Fusarium pallidoroseum". Předpokládá se, že mycelia této plísně pronikají do vajíček "T. canis" a narušují tak jejich další vývoj. Vajíčka škrkavky psí ničí rovněž plíseň "Paecilomyces lilacinus".

Zdroje infekce.

U psů.

Štěňata se nejčastěji nakazí transplacentární nebo laktogenní cestou. Díky somatické migraci tak v těle každého infikovaného štěněte larvy zůstanou opouzdřeny v tkáních a mladý pes se tak stává latentním (skrytý, bezpříznakový) nosičem škrkavek. U gravidních nebo laktujících fen se tyto larvy aktivují a krevním oběhem se dostávají do plodu feny či po porodu do mléka. Dospělí psi i mladí psi se také mohou nakazit pozřením škrkavkami infikovaného paratenického hostitele.

U lidí.

Člověk se může nakazit nejčastěji z vajíček s larvami pocházejících z kontaminované půdy. Pojídání půdy (geofágie) u malých dětí či retardovaných osob nebo olizovaní špinavých rukou od hlíny je nejčastější příčinou infekce. Proto je taky největší počet případů larvální toxokarózy u dětí do pěti let. Rizikovým faktorem v domácnostech je kontakt s laktující fenou či štěňaty. Rovněž veterinární lékaři, veterinární technici a ošetřovatelé zvířat jsou vystaveni vyššímu riziku nákazy. Nebylo však prokázáno, že by chovatelé psů a veterinární personál byli častěji nakaženi "T. canis" než zbytek populace. Například američtí autoři uvádějí srovnatelnou séroprevalenci "T. canis" mezi zaměstnanci veterinární nemocnice a populací lidí, kteří nechovají psy. Další studie provedená v Rakousku zase naznačuje, že riziko infekce může souviset i s jinými faktory. Během roku 1999 byla odebrána krev na stanovení přítomnosti protilátek proti "T. canis" celkem 585 plně zdravým dospělým obyvatelům Štýrska. Autoři se zaměřili na 4 rizikové skupiny lidí dle povolání. Podle jejich výsledků byla nejvyšší séroprevalence (44 %) zjištěna u farmářů, za nimi se pak umístili veterináři (27 %), zaměstnanci jatek (25 %) a nakonec myslivci (17 %). U negativní kontroly, jež představovala běžné obyvatele města Graz, činila prevalence pouhé 2 %. Z toho vyplývá, že největšímu riziku nákazy "T. canis" jsou vystaveni zemědělci, tedy lidé, kteří žijí a pracují na venkově. Zdá se být zřejmé, že riziko infekce pro dospělého člověka nesouvisí příliš s faktem, zda je člověk chovatelem psa či je s nimi často v kontaktu, ale spíše v jakém prostředí žije a pracuje. To ostatně dokládají i vyšší séroprevalence (protilátky v krvi, nemusí být klinicky nemocní) u populací lidí žijících na venkově než ve městech.

Diagnostika.

U psů.

Diagnostika u psů je založena především na koprologickém a klinickém vyšetření. Při koprologickém vyšetření lze najít typická oválná až kulatá silnostěnná vajíčka (o velikosti 72–85 μm) s granulovaným povrchem a tmavou blastomerou vyplňující celý obsah vajíčka. Je třeba odlišit vajíčka "Toxascaris leonina", která se může u psů rovněž vyskytovat. Vajíčka "T. leonina" měří 75–85 μm, nemají na rozdíl od "T. canis" výrazně granulovaný povrch, jejich blastomera je světlejší, menší a uložena excentricky. Dospělé škrkavky mohou odcházet samovolně trusem nebo je pes může vyzvracet. Vedle klinických příznaků (viz kapitola Klinické příznaky u psů) a koprologie může v diagnostice pomoci i hematologické vyšetření s nálezem eosinofilie.

U lidí.

U lidí je diagnostika založena především na laboratorních metodách (hematologie, biochemie, sérologie, biopsie) a důsledném klinickém vyšetření. Orgánová forma larvální toxokarózy se diagnostikuje sérologickými a hematologickými metodami. Podezření na škrkavky naznačuje nález eosinofilie a hyperglobulinemie či zvětšení jater, avšak teprve sérologický test potvrzuje diagnózu. Ze sérologických testů se nejčastěji používá ELISA, méně pak Western blot, při kterých se zjišťuje přítomnost specifických protilátek (a to buď IgG nebo IgE) proti "T. canis". Jako antigen se v těchto metodách používá výše zmiňovaný exkrečně-sekreční produkt larev L3 získaný jejich kultivací v tkáňovém médiu.  V případě oční toxokarózy má zásadní význam oční vyšetření s nálezem larvy či granulomů na sítnici. Sérologické vyšetření u oční formy není spolehlivé. Podle jedné studie pouze u 45 % pacientů s klinicky diagnostikovanou oční formou byly detekovány specifické protilátky proti "T. canis".

Terapie a prevence.

Hlavním terapeutickým a zároveň preventivním opatřením při tlumení škrkavek u psů je pravidelná dehelmintizace. Zatímco dospělé psy stačí odčervovat jen v případě pozitivního koprologického vyšetření, u nejmladších kategorií štěňat a gravidních fen je periodická dehelmintizace nevyhnutelná. U fen, u kterých dochází k aktivaci encystovaných larev během gravidity, doporučují někteří autoři podat preventivně anthelmintika již před krytím (pářením) a dále pak 3. týden po narození štěňat. Jiní autoři doporučují odčervení feny denně pomocí fenbendazolu od 40. dne gravidity (tedy dva týdny před porodem) do 2. týdne po porodu. U novorozených štěňat je doporučené schéma odčervení: 2., 4., 6., 8. týden po narození, dále každé dva měsíce až do věku 6 měsíců. Opakované odčervení ve dvoutýdenním intervalu je důležité, protože anthelmintikum působí v organismu jen po dobu 24 hodin a pouze na dospělé škrkavky ve střevě hostitele. Larvy, které v okamžiku aplikace léčiva migrující tkáněmi, tak nejsou zasaženy. Ve velkých chovech psů je třeba dbát na dodržování hygienických standardů (čištění kotců apod.) a zabránit psům v pojídání drobných hlodavců.  Pravidelným odčervením štěňat i dospělých psů se zároveň snižuje kontaminace prostředí vajíčky. Stejně tak odklízení psích výkalů nebo odchyt toulavých psů ve městech má preventivní účinek a vede ke snížení kontaminace půdy.  K odčervení psů se používá celá řada anthelmintik s různou účinností, většinou ve formě tablet, pasty, spot-on nebo v injekční formě. Výsledky účinností různých anthelmintik se liší mezi jednotlivými studiemi. V Německu srovnávali různá anthelmintika u psů a koček v terénních podmínkách. Stanovená účinnost u pyrantelu 75,5 %, piperazinu 82,8 %, fenbendazolu 93,8 % a mebendazolu 89 % ukazuje, že dříve a často používané účinné látky pyrantel a piperazin vykázaly nižší účinnost než méně často aplikované benzimidazoly. Při studii v Pákistánu provedené u psů masivně infikovaných "T. canis" byly testovány látky pyrantel, levamisol a ivermektin. Bylo zjištěno, že zatímco levamisol a ivermektin vykazovaly 100 % účinnost, pyrantel účinkoval jen z 95 %. V Česku byla sledována účinnost různých anthelmintik proti "T. canis" u štěňat v chovné stanici Policie ČR. Při použití kombinace praziquantel, febantel, pyrantel (Drontal Plus) byla účinnost 76 %, účinnost levamizolu (Decaris) 52,9 %, zatímco účinnost mebendazolu (Telmin KH) byla 100 %. Po aplikaci oxibendazolu s niklosamidem (Polyverkan) byla účinnost 58,6 % a po podání fenbendazolu (Fenbion) 80 %.  Rovněž makrocyklické laktony působí proti škrkavkám. Jedná se především o milbemycin či moxidektin.  Terapie u lidí je rovněž založena na aplikaci anthelmintik, případné symptomatické léčbě. Lékem první volby jsou benzimidazoly albendazol, mebendazol nebo thiabendazol. Dle jedné pediatrické učebnice je doporučována dávka 400 mg albendazolu dvakrát denně po dobu pěti dní. V případě oční formy je často vedle anthelminitcké léčby vyžadován i chirurgický zákrok či laserová terapie. K potlačení alergických příznaků se podávají kortikosteroidy. Kromě některých pacientů s oční či mozkovou formou (larvy v mozku) je prognóza při adekvátní léčbě larvální toxokarózy všeobecně příznivá.

Odkazy.

Externí odkazy.

česky  anglicky

Škrkavka psí ("Toxocara canis", Werner 1782) je celosvětově rozšířený červ z kmene Nematoda, který parazituje u psů a psovitých masožravců. Dospělí jedinci "T. canis" jsou odděleného pohlaví, bělavě žluté barvy, měří 9–18 cm a vyskytují se ve střevě definitivního hostitele. Škrkavky způsobují záněty střeva, migrující larvy škrkavek vyvolávají záněty v dalších orgánech. Zatímco u starších psů nevyvolávají většinou žádné klinické příznaky, u štěňat mohou způsobit závažné onemocnění končící úhynem. Jako paratenický hostitel slouží škrkavkám řada obratlovců včetně člověka a někteří bezobratlí. U lidí mohou larvy škrkavek způsobit vážné onemocnění zvané larvální toxokaróza.

Die Infektion verläuft oft über Monate unbemerkt und ruft erst bei Massenbefall Symptome hervor. Am häufigsten sind Infektionen beim Jungtier, diese können auch tödlich sein. Reinfektionen verlaufen schwächer oder symptomlos, dennoch werden Eier ausgeschieden.


Historie.

První písemná zmínka o Malých Hostěrádkách pochází z roku 1270. Rešov vznikl v jejich těsné blízkosti v důsledku raabizace roku 1787 parcelací pozemků hostěrádeckého dvora olomouckého arcibiskupství. Vznikla zde osada, pojmenovaná podle posledního správce dvora, pana Resche, z níž se později stala samostatná obec s vlastním katastrálním územím. Podle indikačních skic z roku 1826 byla zástavba obou obcí urbanisticky naprosto spojená již tehdy.  V roce 1913 se obě obce sloučily v jednu s názvem Hostěrádky-Rešov. Ke 31. květnu 2011 nabyla účinnosti změna katastrální hranice s městem Újezd u Brna, uskutečněná na základě společné dohody obou obcí ze dne 13. července 2010.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 848 obyvatel. Z nich bylo 419 mužů a 429 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 42,1 % let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 813 lidí. Nejvíce z nich bylo (16,5 %) obyvatel ve věku od 30 do 39 let. Děti do 14 let věku tvořily 12,4 % obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 8 %. Z celkem 712 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 39 % střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 8,6 % a bez vzdělání bylo naopak 0,7 % obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 406 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 91,4 % z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 70 % patřilo mezi zaměstnance, 2,5 % k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 46,5 % občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 367 obyvatel obce (což je 45,1 %), se hlásilo k české národnosti. Dále 235 obyvatel bylo Moravanů a 5 Slováků. Celých 355 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Obec Hostěrádky-Rešov se nachází v okrese Vyškov v Jihomoravském kraji. Žije zde obyvatel. Původně se jednalo o dvě samostatné obce, Malé Hostěrádky a Rešov.

Hostěrádky-Rešov (deutsch "Hostieradek-Reschow", älter auch "Hesterad") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 16 Kilometer südöstlich des Stadtzentrums von Brno und gehört zum Okres Vyškov. Auf den Fluren der Gemeinde fand 1805 die Schlacht von Austerlitz statt.


Původ.

Původ skupiny lze najít ve studentském hnutí v západním Německu na konci šedesátých let 20. století. Pokojné protesty se změnily v nepokoje 2. června 1967, když Muhammad Rezá Pahlaví, íránský šáh, navštívil Západní Berlín. Po dni prudkých protestů exilových Íránců podporovaných německými studenty, navštívil šáh Berlínskou operu, kde se shromáždili demonstranti. Během demonstrací u budovy opery byl německý student Benno Ohnesorg zastřelen policistou (a spolupracovníkem Stasi) Karl-Heinz Kurrasem. Tento čin byl kvalifikován jako nutná sebeobrana a Kurras byl osvobozen. Reakcí na tyto události byl vznik několika radikálních skupin jako Hnutí 2. června či skupiny okolo Andrease Baadera.  Andreas Baader, jeho přítelkyně Gudrun Ensslinová, dále Thorwald Proll a Horst Söhnlein z protestu proti válce ve Vietnamu spáchali 2. dubna 1968 dva bombové útoky na obchodní domy ve Frankfurtu nad Mohanem. Krátce nato byli zatčeni. Poté, co se odvolali, byli v listopadu 1969 propuštěni, rozsudek však byl potvrzen a skupina až na Söhnleina, který ji opustil, utekla do ciziny. Po pobytu ve Francii, Švýcarsku a Itálii se vrátili do Německa, kde na ně byl vydán zatykač. Baader a jeho kumpáni se přidali ke skupině vedené právníkem Mahlerem, ale 3. dubna 1970 byli dopadeni na západoberlínském hřbitově při předávce zbraní. Policejní akce skončila pouze dopadením Baadera, ostatní využili tmy a uprchli.

Vznik RAF.

Baadera často ve vězení navštěvovali právník Horst Mahler, sympatizující novinářka Ulrike Meinhofová a pod falešnou identitou i hledaná Gudrun Ensslinová, která využila padělané legitimace pracovnice advokátní komory na jméno Greta Weltemeier. Byl naplánován Baaderův útěk. Baader navštívil 14. května 1970 studovnu Institutu pro sociální otázky, kde na něj čekala Ulrike Meinhofová. Později se k ní přidaly Ingrid Schubertová a Irene Georgensová, která byla přítelkyní Ulrike. Rozhodující roli sehrál další terorista Hans-Jürgen Bäcker, kterému Schubertová otevřela, ačkoliv do studovny kvůli přítomnosti Baadera neměl mít nikdo přístup. Bäcker postřelil do břicha archiváře Georga Linkeho, za pomoci ostatních odzbrojil ostrahu a poté všichni včetně Baadera utekli oknem.  Útěkem Baadera z vězení vznikla první generace RAF někdy označovaná jako „Skupina Baader-Meinhofová“. Aby seznámili svět se svou existencí, využili známé francouzské novinářky Michéle Rayové, kterou pozvali do Berlína. Několik měsíců trénovali v Jordánsku u palestinské organizace Fatah a pak v letech 1970–1972 provedli sérii přepadení bank. V květnu 1972 zahájila RAF sérii bombových útoků, tzv. Květnovou ofenzívu :  V červnu 1972 pak byli krátce po sobě zatčeni zbývající členové tzv. První generace RAF Gudrun Ensslinová, Brigitte Mohnhauptová, Bernhard Braun a Ulrike Meinhofová.  Jednou z největších akcí RAF bylo přepadení západoněmeckého velvyslanectví ve Stockholmu 24. 4. 1975, kterého se zúčastnili jak členové RAF, tak i bývalí členové jiné levicové teroristické organizace, SPK. Teroristé požadovali propuštění zatčených osob ze skupiny Baader-Meinhofová. Obléhání velvyslanectví trvalo necelých dvanáct hodin a zahynuli při něm dva rukojmí a dva únosci. Členové skupiny Baader-Meinhofová byli odsouzeni v roce 1977. Meinhofová se v cele oběsila 9. května 1976, spekuluje se, že důvodem byly spory a konflikty s ostatními z RAF především s Gudrun Ensslinovou, sice méně slavnou, ale ve skutečnosti vůdčí postavou RAF. Objevily se však i pochybnosti, zda šlo o sebevraždu. Mezinárodní komise složená z aktivistů 15. prosince 1978 v Paříži vyslovila podezření, že na oprátku zhotovenou z útržků vězeňských ručníků Meinhofovou někdo pověsil už mrtvou. Podezřelých okolností bylo více, mezi jinými i výrok její sestry, která prohlásila, že Ulrika nikdy na sebevraždu nepomýšlela. Při návštěvě ve vězení prý sestře řekla: "Až uslyšíš, že jsem si vzala život, můžeš si být jista, že mě zavraždili."

Druhá generace.

Právě v souvislosti s procesem proti členům RAF zvýšila aktivitu druhá generace RAF, mezi které patřili mimo jiné Christian Klar, Brigitte Mohnhauptová, Knut Folkerts a Günter Sonnenberg. V září 1977 unesli Hannse-Martina Schleyera, prezidenta Německého svazu zaměstnavatelů (bývalého příslučníka jednotek SS, mj. spoluzodpovědného za arizaci protektorátního průmyslu), a požadovali propuštění vězněných členů RAF. Ve stejnou dobu skupina arabských teroristů pod velením "kapitána" Martyra Mahmuda (vlastním jménem Zohjar Júsuf Akaša) unesla Let Lufthansa 181 na cestě z Mallorky a jejich požadavkem také bylo propuštění členů RAF a navíc dvou členů Lidové fronty pro osvobození Palestiny. Požadavkům nebylo vyhověno a letadlo po dramatické cestě a zastřelení kapitána Jürgena Schumanna bylo na letišti v Mogadišu osvobozeno německou speciální jednotkou GSG 9. Následující den ráno byli ve svých celách nalezeni Andreas Baader, Gudrun Ensslinová a Jan-Carl Raspe mrtví, během noci spáchali dle oficiální verze sebevraždu. Unesený Schleyer byl zastřelen. Skupina pokračovala v útocích proti policejním a americkým vojenským cílům. Počátkem 80. let skupinu opustilo mnoho členů, kteří dostali novou identitu ve Východním Německu. Z hlavních osob byli v roce 1982 zatčeni Brigitte Mohnhauptová a Christian Klar.

Třetí generace.

Třetí generace RAF se v letech 1985–1993 zaměřila výhradně na atentáty, které byly podstatně jednodušší, než únosy a vydírání, přičemž mezi cíle teroru už nepatřili hlavní "představitelé německého kapitalismu a imperialismu", ale také osoby širší veřejnosti prakticky neznámé. Mezi jejich oběti patří průmyslník Ernst Zimmermann, člen představenstva Siemensu Karl-Heinz Beckurts a vedoucí odboru na ministerstvu zahraničí Gerold von Braunmühl. Obětí posledního úspěšného atentátu RAF se 1. dubna 1991 stal Detlev Karsten Rohwedder, ředitel státní organizace Treuhand zodpovědné za privatizaci východoněmeckých podniků. V březnu 1993 podnikla RAF bombový útok na stavbu nové věznice ve Weiterstadtu a krátce poté měli být na základě práce tajného agenta, který pronikl do RAF, zatčeni Birgit Hogefeldová a Wolfgang Grams. Grams při zatýkání zastřelil jednoho policistu a druhého postřelil. Grams se následně střelil do hlavy a následkům zranění posléze v nemocnici podlehl.  Podle faxu, zaslaného agentuře Reuters 20. dubna 1998, byla RAF rozpuštěna.

Frakce Rudé armády (německy Rote Armee Fraktion zkratkou RAF) byla západoněmecká ultralevicová teroristická skupina aktivní v letech 1970–1998. Sami se označovali jako komunistická městská partyzánská skupina. Skupinu založili v roce 1970 Andreas Baader, Gudrun Ensslinová, Horst Mahler, Ulrike Meinhofová, Irmgard Möllerová a další.

Die Rote Armee Fraktion (RAF) war eine linksextremistische terroristische Vereinigung in der Bundesrepublik Deutschland. Sie war verantwortlich für 33 oder 34 Morde an Führungskräften aus Politik, Wirtschaft und Verwaltung, deren Fahrern, an Polizisten, Zollbeamten und amerikanischen Soldaten sowie für die Schleyer-Entführung, mehrere Geiselnahmen, Banküberfälle und Sprengstoffattentate mit über 200 Verletzten. Durch Fremdeinwirkung, Suizid oder Hungerstreik kamen 24 Mitglieder und Sympathisanten der RAF ums Leben.


Původ.

Anežka byla dcerou Renauda de Châtillon, který v letech 1153–1160 vládl jako kníže v Antiochii. Renaud poté, co se rozhodl zůstat ve Svaté zemi, vstoupil do služeb mladé antiochijské kněžny Konstancie, jejíž první manžel Raimond z Poitiers padl, nedlouho po Renaudově příchodu, v roce 1149. O čtyři roky později se Konstancie za nemajetného rytíře v tajnosti provdala.  Není zcela jasné, proč tak učinila. V každém případě svůj krok nekonzultovala ani s předními šlechtici knížectví či antiochijským patriarchou, ani se svým regentem, jeruzalémským králem Balduinem III., který jí již nabízel množství jiných urozených ženichů.  Anežka byla jediným dítětem Renauda a Konstancie, její otec se později oženil podruhé.

Manželství.

V roce 1170 Anežka odešla do Konstantinopole, kde žila její nevlastní sestra Marie, coby manželka Manuela I. Na císařském dvoře získala jméno Anna. Z rozhodnutí císaře Manuela se vdala za pozdějšího uherského krále Bélu III.  Béla měl na byzantském dvoře zvláštní pozici. Jelikož oficiálním nástupcem uherského trůnu byl nejprve Štěpán, měl Béla zpočátku roli zprostředkovatele kontaktu s Byzantskou říší. Proto odjel do Byzance, kde se oženil s Marií, dcerou císaře Manuela, a přijal jméno Alexios. Roku 1165 byl jmenován oficiálním nástupcem byzantského trůnu. Císaři se však narodil syn a Bélovi byl jeho titul odňat a manželství s Marií anulováno.  Novou Bélovou manželkou se tak stala v roce 1170 stala Anežka. Po smrti Bélova bratra Štěpána se její manžel stal uherským a chorvatským králem. Společně se tedy vydali žít do Uherska. Anežka Bélovi porodila šest dětí, z nichž se čtyři dožily dospělosti.  Uherská královna Anežka zemřela kolem roku 1184 a byla pohřbena v Székesfehérváru. Její ostatky byly identifikovány archeology v 19. století při průzkumu místní katedrály. Dnes se její ostatky nacházejí společně s manželovými v Matyášově kostele v Budapešti.

Anežka ze Châtillonu nebo také Anežka z Antiochie či Agnes de Châtillon (1154 – c. 1184) byla manželkou Bély III. a uherskou a chorvatskou královnou.

Agnès de Châtillon (* 1153; † 1184) war eine antiochenische Prinzessin aus dem Adelsgeschlecht Châtillon und durch Ehe Königin von Ungarn. Sie wurde zur Stammmutter der späteren Könige von Ungarn, wodurch praktisch alle Herrscherhäuser Europas von ihr abstammen.


Život.

Isaac Charles Johnson se narodil v Londýně Vauxhallu. Ve čtrnácti letech pracoval v knihkupectví na Graven-Street Strand. V šestnácti letech nastoupil do Nine Elnas do závodu Francis & White, kde už pracoval jeho otec. Začal pracovat jako palič sádry a postupně pracoval v ostatních výrobních odděleních až dosáhl na funkci dozorce stavby komínů a pecí. V roce 1828 se navíc začal učit truhlářem a navštěvoval večerní školu, kde získal vědomosti z chemie a mechaniky. V roce 1833 se stal manažerem v cementárně John Bazeley White ve Swancombe (Frostova cementárna), který vyráběl románský cement. V roce 1843 čelil kvalitnějšímu cementu od firmy Maude, Son & Co., který vyráběl Aspdinův "Portlandský cement". Protože Joseph Aspdin a pak následně i jeho syn William, pečlivě chránili výrobní postupy, začal Johnson provádět vlastní pokusy. Výsledkem byla zlepšení výrobních postupů a zlepšení vlastností Římského cementu, které se blížily vlastnostem současného "Portlandského cementu". V roce 1848 založil vlastní závod v Rochesteru Medway, kde si pronajal parní stroj a vystavěl dle vlastního projektu stolové a sušicí pece. V roce 1852 si pronajal křídové pole v Cliffe na Temží a vybudoval zde nový vlastní závod. Záhy získal cementárnu v Gatesheadu, ve které byl dříve ředitelem William Aspdin. V roce 1873 vybudoval další závod v Greenwhithe. V roce 1856 založil vlastní firmu "I. C. Johnson & Co. v Gateshead on Tyne" a později v "Greenhithe" "on Thames" v Kentu. Jeho firmy byly úspěšnými a významnými podniky v oboru výroby cementi ve Velké Británii. Cementárna v Greenhithe byla v roce 1901 zmodernizována výstavbou rotační pece. V roce 1911 se společnost "I. C. Johnson & Co."stala součástí Blue Cirkl Group. Provoz v cementárně v Greenhithe byl ukončen v roce 1971.  Své závody Johnson řídil až do své smrti jako president a ředitel. Mimo to byl vášnivý fotograf, v 87 letech začal jezdit na kole a tuto činnost prováděl až do svých 98 let. Svoji závěť nechal přeložit do starořečtiny, kterou se začal učit ve vysokém věku. K stoletým narozeninám v roce 1911 obdržel stříbrný čajový servis od "Společnosti anglických výrobců cementu". Zemřel v listopadu 1911 ve své vile "Mayfield House" v Gravesed.

Isaac Charles Johnson (28. ledna 1811 Londýn – 29. listopadu 1911 Gravesend) byl britský výrobce cementu a průkopník ve výrobě Portlandského cementu.

Isaac Charles Johnson (* 28. Januar 1811 in London; † 29. November 1911) war Erfinder des Klinker. Er war Chemiker und begann 1838 als Manager in der Zementfabrik von John Bazley White in Swanscombe. Er sollte einen Zement zusammenmischen, der mit dem von Joseph Aspdin konkurrieren konnte. Nachdem die Industriespionage misslang, unternahm er eigene Versuche. 1844 entdeckte er unter den vermeintlichen Fehlbränden ein Material, dass zu scharf gebrannt und deshalb gesintert war. Es war steinartiger Zementklinker entstanden.


Stavební činnost a údržba drah.

Firmu založilo několik zaměstnanců Traťové strojní stanice v Ústí nad Labem, jednotky Československých státních drah. Zpočátku byla činnost firmy zaměřená na opravy a rekonstrukce kolejového svršku, později i novostavby drah. V některých průmyslových podnicích (Papírny Štětí, Setuza v Ústí nad Labem, RSM Chemacryl v Sokolově, PKÚ Trmice atd.) provádí údržbu a správu sítě vleček.  V květnu 2001 založila VIAMONT s Dálničními stavbami Praha novou společnost Viamont DSP. Tento koncern se účastní též modernizace železničního koridoru Praha – Děčín. VIAMONT a. s. vlastní nebo vlastnil i další dceřiné společnosti Viamont Servis (dříve Trail Servis), Viamont oil, V-Troll, Viamont Sport, VIAMONT Cargo) a v několika dalších má majetkové podíly.

Dopravní činnost.

Společnost byla od listopadu 1995 železničním dopravcem, zpočátku v nákladní dopravě, od roku 1997 také v osobní dopravě.

Nákladní doprava.

Společnost zpočátku přepravovala uhlí pro severočeské elektrárenské společnosti a teplárny. Podnikala také v dopravě štěrku, cementu, obilí, řepy, dřeva, nafty a jiných komodit a v překládce materiálu.

Členství v European Bulls.

13. ledna 2005 byla oficiálně založeno sdružení evropských nákladních železničních společností „European Bulls“, jehož zakládajícími členy jsou vedle VIAMONTU také společnosti Comsa Rail Transport (Španělsko), NORD CARGO Srl. (Itálie), LTE Logistik- und Transport- GmbH (Rakousko), LTE Logistik a Transport Slovakia (Slovensko), rail4chem Eisenbahnverkehrsgesellschaft mbH (Německo) a Fer Polska (Polsko). Toto sdružení pod společnou značkou European Bulls začalo nabízet svým zákazníkům služby v nákladní železniční dopravě s tím, že dopravcem v daném státě je vždy člen sdružení z tohoto státu, vůči zákazníkovi však sdružení vystupuje jednotně a není tedy nutné poptávat dopravu u každé společností zvlášť.  Mezi první významnou aktivitu tohoto sdružení svázanou s VIAMONTEM patřila přeprava obilnin z různých sil v Česku do přístavu Rotterdam, která byla zahájena v roce 2005. Dopravcem v ČR byl samozřejmě VIAMONT, v Německu rail4chem a v Nizozemsku rail4chem Benelux B.V. (dcera německého rail4chem). K předávce souprav mezi lokomotivami VIAMONTU a rail4chem docházelo v německé stanici Bad Schandau.

Viamont Cargo.

K 22. srpnu 2007 byla založena 100% dceřiná společnost VIAMONT Cargo a.s. Do této společnosti byly z mateřského Viamontu vyčleněny aktivity spojené s nákladní železniční dopravou. V roce 2008 pak byl Viamont Cargo prodán společnosti OKD, Doprava. Tento krok byl vedením Viamontu zdůvodněn tím, že se chce firma dále věnovat především stavební činnosti.

Osobní doprava.

Firma Viamont si pronajala následující regionální železniční trati a převzala na nich provozování osobní dopravy:  Společnost dále provozuje osobní dopravu v úsecích:  V poptávkovém řízení na provozování železniční dopravy na trati mezi Karlovy Vary – Mariánské Lázně, které vyhlásil Karlovarský kraj, zvítězil VIAMONT. Požadoval dotaci 64,60 koruny za vlakový kilometr, zatímco ČD 80,40 koruny a Railtrans 85,20 koruny. Soupravami RegioSprinter měl VIAMONT v této trase jezdit od 1. ledna 2006 do 31. prosince 2010. Drážní zákon ovšem vyžaduje, aby dopravce žádal u správce dopravní cesty (SŽDC) o přidělení dopravní kapacity na trati s ročním předstihem, což v tomto případě udělaly pouze České dráhy. Dotovanou osobní dopravu na této trati tedy VIAMONT zahájil až od grafikonu platného od 10. prosince 2006.  VIAMONT se ucházel ve výběrových řízeních Ministerstva dopravy ČR i o provozování rychlíků v trasách Liberec–Pardubice a Plzeň–Most. Vyhrály České dráhy s cenou, kterou konkurenti pokládají za dumpingovou. Podle Hospodářských novin by Českým dráhám podle jejich průměrných nákladů měla cena vyjít na 100 milionů korun, nabídly však 46 milionů korun a vyhrály. VIAMONT dal nabídku za 97,7 milionu a Connex-Veolia za 99 milionů. Viamont plánoval použít vlaky Desiro od společnosti Siemens.  19. června 2008 byla vyčleněním divize Osobní doprava založena 100% dceřiná společnost VIAMONT Regio, na kterou od 1. ledna 2011 přešlo provozování osobní dopravy z mateřské společnosti. Koncem roku 2011 se holding Viamont této společnosti zbavil a ta se přejmenovala na GW Train Regio a. s.

VIAMONT a. s. (VKM: VIA) je česká stavební a železniční společnost provozující několik regionálních železničních drah. Na pronajatých tratích či na tratích jiných provozovatelů dráhy společnost provozovala osobní dopravu, tato činnost však byla vyčleněna do dceřiné společnosti VIAMONT Regio. V minulosti se společnost zabývala také provozování nákladní železniční dopravy, ta však byla vyčleněna do společnosti VIAMONT Cargo, která byla následně prodána.

Die Viamont a. s. ist eine Eisenbahngesellschaft und ein Gleisbauunternehmen in Tschechien. Sitz der Gesellschaft ist Ústí nad Labem. Im Juli 2012 meldete Viamont Insolvenz an.


Hráčská kariéra.

Frolík k prvnímu extraligovému zápasu nastoupil v sezóně 2004/05 za HC Rabat Kladno. V roce 2006 byl vybrán na celkové 10. pozici při draftu NHL týmem Florida Panthers. Od sezóny 2006/07 nastupoval v Rimouski Océanic, který hraje Quebec Major Junior Hockey League. V květnu 2008 podepsal s Floridou tříletý kontrakt. Ve své první sezóně 2008/09 nasbíral v NHL 45 bodů (21 branek a 24 asistencí) v 79 zápasech. V této sezóně byl nominován na YoungStar Game v Montrealu, což je utkání nováčků proti hokejistům, kteří už jsou v NHL druhou sezónu. V sezóně 2010/11 byl 9. února Frolík spolu s brankářem Alexandrem Salákem vyměněn z Panthers do Chicago Blackhawks za Jacka Skillea, Hugha Jessimana a Davida Pacana. Svůj první gól za Chicago Blackhawks vstřelil 2. března 2011 proti Calgary Flames. Dne 24. dubna 2011 vstřelil Frolík vůbec první nájezd v playoff v historii Chicago Blackhawks proti Corymu Schneiderovi z Vancouver Canucks v 6. zápase playoff Západní konference. Dne 15. července 2011 podepsal Frolík tříletou smlouvu s Blackhawks. Ve zkrácené sezóně 2012/2013 získal s Blackhawks ve finále proti Bostonu Bruins Stanley Cup.  Dne 30. června 2013 byl vyměněn představiteli Blackhawks do Winnipegu Jets za volby ve 3. (74. příčka - John Hayden) a 5. kole (134. příčka - Luke Johnson) v draftu 2013.  Hned v úvodním zápase sezóny 2013/2014 vstřelil proti Edmonton Oilers dva góly. Po hubenějších letech co do produktivity, které strávil v Chicagu, zaznamenal za Winnipeg v sezóně 15 gólů a celkem 42 kanadských bodů.  Dne 1. července 2015, během otevření trhu s volnými hráči, přestoupil jakožto volný hráč do kanadského týmu Calgary Flames, kde podepsal smlouvu na 5 let, za které si měl přijít na celkových 21,5 milionu dolarů. Na počátku roku 2020 byl vyměněn za volbu ve čtvrtém kole draftu do amerického klubu Buffalo Sabres.

Seniorská reprezentace.

Michael Frolík je mnohonásobným mládežnickým reprezentantem, účastnil se třech mistrovství světa do 18 let v letech 2004, 2005, 2006 a čtyřech mistrovství světa dvacetiletých v letech 2005, 2006, 2007 a 2008. V seniorské reprezentaci poprvé nastoupil v přípravě před mistrovstvím světa 2009, na které jej však trenér Vladimír Růžička nakonec nenominoval. Na velkém turnaji si tak zahrál až o dva roky později v Bratislavě, kam přicestoval poté, co se svým klubem Chicago Blackhawks vypadl v bojích o Stanley Cup. Na mistrovství vstřelil v 9 zápasech 3 branky a přispěl tak k zisku bronzových medailí.  Hrál i na olympijských hrách 2014, bez brankového zápisu.  Statistiky reprezentace:

Soukromý život.

Je také členem týmu Real TOP Praha, v jehož dresu se zúčastňuje charitativních zápasů a akcí.  S partnerkou Dianou Kobzanovou má dvě dcery, Ellu a Lily Frolíkovy.

Michael Frolík (* 17. února 1988 Kladno) je český profesionální hokejový útočník hrající za americký klub Buffalo Sabres v National Hockey League (NHL).

Michael Frolík [] (* 17. Februar 1988 in Kladno, Tschechoslowakei) ist ein tschechischer Eishockeyspieler, der seit Januar 2020 bei den Buffalo Sabres in der National Hockey League auf der Position des Centers spielt. Im Jahre 2013 gewann er mit den Chicago Blackhawks den Stanley Cup.