Model.

Většina obsahu je přístupná přes YouTube buď v jeho hlavním kanálu nebo spřátelených kanálů, často s moderátory, kteří se občas objeví hlavní relaci. Všechny tyto kanály spadají pod tzv. síť – TYT Network. V červenci 2014 na YouTube překročily 2 miliardy zhlédnutí a v listopadu 2014 hlásí 1,4 milionu zhlédnutí videí denně.  V letech 2011–2013 show běžela pod názvem "The Young Turks with Cenk Uygur" na Current TV, kterou ale poté koupila Al-Jazeera a pro neshodu v podmínkách dalšího fungování bylo vysílání tam ukončeno.  Kromě YouTube bylo TYT spuštěno na Hulu (2013) a Roku (2014).

Formát.

Hlavní show je nahrávána každý den. Každé z nich předchází produkční mítink, ve kterém se vybírají témata dne, a k nim se ověřují tvrzení, zdroje, záznamy atd., tvoří se grafika a infografika, jež se bude v reálném čase stříhat do natáčení. Hlavní pořad z daného dne trvá 2 hodiny. Během něj se probírají vybrané zprávy a témata (na jedno vyjde cca 5-15 minut). V přestávce uprostřed, nebo podle potřeby i mezi tématy se může změnit moderátor nebo moderátoři, kteří tu kterou zprávu přinášejí nebo komentují. Pro YouTube nabízí TYT jak celou show (1. a 2. hodinu), tak i videa jednotlivých témat, většinou ale s prodlevou 1-2 dnů.  Stejný obsah nabízí ke sledování i oficiální stránky pořadu, s tím, že nabízí placenou „Post Game (show)“, ve které lákají na exkluzívní obsah např. nesestříhané části rozhovorů nebo sdílení osobních událostí komentátorů a členů produkčního týmu. Počet placených zákazníků překročil 10 tisíc na jaře 2016.

The Young Turks (nebo zkráceně TYT) je americký pořad formátu společenského komentovaného zpravodajství vysílaný on-line. Jeho hlavními moderátory jsou Cenk Uygur a Ana Kasparianová. Pořad se dotýká témat z politiky, společnosti, ale i zábavy a trendů nebo sociálních sítí. Dal by se charakterizovat jako liberální nebo progresivní.

The Young Turks ist ein US-amerikanisches linksliberales Medien-Netzwerk. TYT begann als Talkshow. Die ersten Sendungen wurden 2002 im Radio ausgestrahlt, ab 2005 begann die Verbreitung über das Internet. Das Aufnahmestudio befindet sich in Los Angeles. Das Netzwerk beherbergt inzwischen eine ganze Reihe von Sendungen mit unterschiedlichen Moderatoren und Schwerpunkten.


Historie.

Historie chrámu sahá až do roku 1825, kdy se velitel Černomořské flotily admirál A. S. Grejg obrátil na cara Alexandra I. s prosbou o zřízení pomníku v rozvalinách Chersonésu, kde měl být roku 988 pokřtěn první ruský křesťanský kníže Vladimír I. Schválen byl projekt architekta Konstantina Andrejeviče Thona (1794-1881), který navrhnul chrám v ruském neobyzantském stylu. Roku 1842 však Grejgův nástupce admirál Lazarev rozhodnul, že chrám svatého Vladimíra bude postaven v centru Sevastopolu, který tehdy trpěl nedostatkem chrámů.  S přípravnými pracemi se započalo roku 1848. Když o tři roky později admirál Lazarev zemřel, byl pro své zásluhy pohřben do hrobky zřízené na místě budoucího chrámu. Základní kámen byl položen 15. července 1854, avšak krymská válka a obležení Sevastopolu výstavbu přerušily, zhotoveny byly pouze základy.  V průběhu krymské války byli v hrobce pod budoucím chrámem pohřbeni ještě admirálové Vladimir Alexejevič Kornilov, Vladimir Ivanovič Istomin a Pavel Stěpanovič Nachimov, kteří padli při obraně města.  Práce na chrámu byly obnoveny až v roce 1862 (tedy rok poté, co započala výstavba katedrály svatého Vladimíra v Chersonésu). K dokončení byl přizván architekt Alexej Alexandrovič Avdějev (1818-1885), který tehdy žil v Sevastopolu a který stál také za zdejším chrámem svatého Mikuláše. Avdějev původní Thonův projekt přepracoval tak, aby lépe odpovídal skutečné byzantské církevní architektuře. Dolní chrám byl dokončen v roce 1881, celá stavba byla završena roku 1888, tedy 3 roky po smrti architekta.  Roku 1931 byl objekt předán organizaci OSOAVIACHIM (předchůdkyně DOSAAF), hrobka byla otevřena a ostatky admirálů zničeny. Během 2. světové války byl chrám silně poničen. V roce 1991 provedla speciální komise průzkum hrobky a mezi hromadami nepořádku objevila úlomky kostí, které byly roku 1992 znovu slavnostně pohřbeny.  8. května 2014 byl chrám opět vysvěcen.

Chrám svatého Vladimíra () je novobyzantský pravoslavný v centru krymského Sevastopolu, pohřebiště 13 ruských admirálů a důstojníků. Aby nedošlo k záměně s katedrálou svatého Vladimíra v sevastopolském Chersonésu, často bývá nazýván "chrám svatého Vladimíra," "hrobka admirálů".

Die Wladimirkathedrale in Sewastopol () befindet sich an der Suworow-Straße auf einem der höchsten Hügel in der Stadt. Diese russisch-orthodoxe Kirche wurde im 19. Jahrhundert erbaut. Nach der Zerstörung im Zweiten Weltkrieg ließ die Sowjetunion sie 1966 komplett neu aufbauen. In ihr sind vier namhafte russische Admiräle beigesetzt, auf die Gedenktafeln an der Fassade hinweisen.


Vyjednávání.

Vyjednávání ACTA neprobíhalo na půdě žádné mezinárodní instituce. Podle Úřadu pro obchodní zastoupení Spojených států (Office of the United States Trade Representative, USTR) začaly předběžné rozhovory o ACTA mezi Spojenými státy, Kanadou, Evropskou komisí, Švýcarskem a Japonskem v letech 2006 a 2007. 23. října 2007 vydaly Spojené státy, Evropské společenství, Švýcarsko a Japonsko společné prohlášení o tom, že začaly vyjednávat o ACTA. K jednáním se následně připojily další státy: Austrálie, Jižní Korea, Nový Zéland, Mexiko, Jordánsko, Maroko, Singapur a Spojené arabské emiráty. Vyjednávání ACTA bylo do 22. května 2008 vedeno v utajení. Diskusní list o navržené dohodě byl však uložen na WikiLeaks a noviny ihned poté informovaly o tajných jednáních. Jednání původně předpokládala završení do konce roku 2008, v listopadu 2008 však Evropská komise oznámila, že budou pravděpodobně pokračovat i v roce 2009.  Ačkoliv vyjednávání probíhala v utajení, řada korporací měla zastoupení v poradních výborech USTR a měla přístup k utajovaným dokumentům. V září 2009 se zjistilo, že USTR dal text pracovního návrhu ACTA k dispozici vybraným subjektům mimo formální poradní orgány prostřednictvím dohod zakazujících zveřejnění. Podle zákona o svobodném přístupu k informacím bylo zjištěno, že dohody s USTR podepsaly následující organizace: Google, eBay, Dell, the Business Software Alliance, News Corporation, Sony Pictures, Time Warner, Americká asociace filmového průmyslu a Verizon. USTR pozval řadu velkých skupin, které zastupovaly jednotlivé korporace hudebního, softwarového a filmového průmyslu, aby mohl začlenit jejich návrhy a připomínky již při přípravě pracovní verze ACTA. Tyto skupiny zahrnovaly International Intellectual Property Alliance, která sdružuje mimo jiné Business Software Alliance (BSA), Americkou asociaci filmového průmyslu (MPAA or MPA) a Americkou asociaci nahrávacího průmyslu (RIAA)) a Asociaci amerického farmaceutického výzkumu a výroby. Americká asociace nahrávacího průmyslu (RIAA) smlouvu ACTA podporuje a při tvorbě ji připomínkovala.  V dubnu 2010 bylo po jednáních ve Wellingtonu na Novém Zélandu oznámeno, že ještě týž měsíc dojde ke zveřejnění aktuální verze návrhu textu dohody. Ještě v červenci 2010 však byl návrh v Evropské unii utajován v režimu Vyhrazené a nebyl žadatelům podle zákona o svobodném přístupu k informacím poskytnut. Konečný text byl zveřejněn 15. listopadu 2010, V červnu 2010 označily Indie a Čína, které se vyjednávání neúčastnily, opatření ACTA za „TRIPS-plus“, protože navrhovaná smlouva podle nich daleko překračuje rozsah Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (TRIPS), která byla přijata na půdě Světové obchodní organizace WTO. Obavy, že by ACTA mohla narušit mezinárodní obchod, byly předneseny i na jednání výboru TRIPS a údajně měly podporu 153 členů WTO.

Podepisování smlouvy.

ACTA podepsalo dne 1. října 2011 v Tokiu osm zemí (USA, Austrálie, Kanada, Japonsko, Maroko, Nový Zéland, Singapur, Jižní Korea). Tři subjekty, které se účastnily vyjednávání (Evropská unie, Mexiko, Švýcarsko), tehdy ještě dohodu nepodepsaly, ale vydaly společné prohlášení, podle něhož ji podepíšou, jakmile to bude možné.  26. ledna 2012 na ceremonii pro EU na ministerstvu zahraničí v Japonsku, podepsali zástupci EU a celkem 22 zemí – Rakousko, Belgie, Bulharsko, Česká republika, Dánsko, Finsko, Francie, Řecko, Maďarsko, Irsko, Itálie, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Malta, Polsko, Portugalsko, Rumunsko, Slovinsko, Španělsko, Švédsko a Spojené království. Za ČR ji podepsala mimořádná a zplnomocněná velvyslankyně České republiky v Japonsku Kateřina Fialková, zmocněná prezidentem Václavem Klausem, kterému to doporučila vláda jednomyslně schváleným usnesením č. 825 z 9. listopadu 2011 (a č. 20 ze dne 4. ledna 2012), předloženým ministrem průmyslu a obchodu Martinem Kocourkem a 1. místopředsedou vlády a ministrem zahraničních věcí Karlem Schwarzenbergem. Je ale neplatná, dokud ji parlament neratifikuje. Delegaci vedl velvyslanec EU v Japonsku Hans Dietmar Schweisgut. Z členských zemí EU nepodepsali Německo, Nizozemsko, Slovensko, Kypr a Estonsko, které údajně čekají na dokončení příslušných vnitrostátních procedur.  V reakci na podpis ACTA Evropskou komisí rezignoval na svoji funkci její hlavní zpravodaj v Evropském parlamentu Kader Arif. Svou rezignací chtěl upozornit na to, že ACTA byla od počátku projednávána bez zapojení občanské společnosti a že snahou bylo dohodu schválit ve zrychleném procesu. Kader dodal, že „tato smlouva může mít významné dopady na životy našich občanů, a přesto Evropský parlament o svém konání neřekl téměř ani slovo.“  Dohoda je otevřena k podpisu do května 2013 a nabude účinnosti, jakmile uloží šestá země listinu o ratifikaci nebo o přistoupení u depozitáře.

Ratifikace smlouvy.

Evropská unie.

22. února 2012 Evropská komise pořádala Evropský soudní dvůr o vyjádření, zda je smlouva v souladu, či rozporu, se základními právy a svobodami Evropské unie.  V Evropském parlamentu byla smlouva primárně přiřazena k prozkoumání stálému Výboru pro mezinárodní obchod, před ním se nejprve poradně vyjádřily 4 další stálé výbory parlamentu, z nichž všechny smlouvu zamítly:  Následně o smlouvě 4. července 2012 hlasoval Evropský parlament v plenárním zasedání, kdy proti ratifikaci hlasovalo 478, pro ratifikaci 39 a 165 poslanců se zdrželo. Tímto byla smlouva Evropskou unií definitivně neratifikována (k ratifikaci byl právně zcela nezbytný souhlas parlamentu).  20. prosince 2012 Evropská komise stáhla svůj dotaz k Evropskému soudnímu dvoru ohledně smlouvy ACTA.

Obsah.

ACTA se člení do šesti kapitol, které jsou dále členěny na oddíly.

Pojmy.

V definici duševního vlastnictví se ACTA odvolává na všechny kategorie duševního vlastnictví, které jsou předmětem oddílů 1 až 7 části II dohody TRIPS. Jde tedy o copyright, obchodní známky, zeměpisná označení, průmyslové vzory, patenty, topografie integrovaných obvodů a nezveřejněné informace. Pokud však některá signatářská země některou kategorii vůbec neuznává, nemusí v případě této kategorie opatření ACTA vůbec aplikovat (čl. 3 odst. 2); toto ustanovení bylo výsledkem sporu o zeměpisná označení, která chtěla EU prosadit ve vyjednávání vůči USA.  O nositelích práv ACTA pouze stanoví, že výraz „majitel práv zahrnuje federaci nebo asociaci, která má pravomoc vymáhat práva k duševnímu vlastnictví.“ Ve zveřejněném překladu je třeba vzít úvahu, že některé termíny se překládají jinak (majitel práv/nositel práv) a že slovo pravomoc je použito mimo kontext vykonavatelů veřejné moci.  Zbožím porušujícím autorská práva (v anglickém originálu "pirated copyright goods") se podle ACTA rozumí (čl. 5 písm. k) jakékoli zboží, které je kopií Pojem zboží porušující autorská práva tak zahrnuje například i kopie, které si uživatel vytvořil na základě zákonné licence ve své mateřské zemi, kterou země, do které cestuje neuznává. Pokud by si například Čech vytvořil kopii pro vlastní osobní potřebu fyzické osoby podle § 30 odst. 1 autorského zákona a vycestoval by do země, která volné užití neuznává, daná kopie by byla zbožím porušujícím autorská práva a byla by předmětem kontrolních mechanismů vynucování práv k duševnímu vlastnictví podle kapitoly II ACTA.

Opatření na hranicích.

Oddíl opatření na hranicích se vztahují na copyright, obchodní známky, zeměpisná označení, průmyslové vzory a topografie integrovaných obvodů. Předmětem tohoto ustanovení je zabránit mezinárodnímu pohybu např. oblečení s padělanou obchodní značkou nebo pirátsky vypálených nosičů. Ačkoliv Evropská komise opakovaně zdůrazňovala, že její snahou ve vyjednávání bylo vyloučit aplikaci na jednotlivé občany (klauzule „de minimis“), konečné znění ACTA stále vzbuzuje kritiku. V čl. 14 ACTA stanovuje  ACTA po státech požaduje, aby zavedly kontrolní mechanismy povinně i na malé obchodní zásilky, které by mohly obsahovat například elektroniku, která porušuje monopol výrobce na počítačovou topografii, nebo kopie počítačových programů a filmů. V případě osobních prohlídek stanovuje ACTA výjimku, kterou mohou země stanovit ve vnitrostátním zákonodárství, že se kontrolní mechanismy nebudou používat na malé množství zboží neobchodní povahy. Pod pojem zboží přitom spadají např. kopie, které nejsou v zemi původu zákonem dovoleny (volné užití). V případě většího množství kopií však nelze tuto výjimku uplatnit V souvislosti s dalšími ustanoveními ACTA, která požadují zničení zabaveného zboží, které porušuje práva duševního vlastnictví, vzbudilo právě ustanovení o hraničních kontrolách největší kritiku.  Kontrolními mechanismy jsou prohlídky na hranicích nebo na letišti. Stát musí zajistit, aby jeho celní orgány měly jednak pravomoc „jednat z vlastní iniciativy“ a pozastavit propuštění podezřelého zboží, jednak aby pozastavili propuštění podezřelého zboží na základě žádosti majitele práv. Při žádosti majitele práv se vyžaduje, aby bylo porušení práv „patrné“ (čl. 17, v originále "prima facie", tj. na první pohled) a celní orgán může vyžadovat složení záruky nebo jistoty (čl. 18); na druhou stranu mohou státy nechat dodávky sledovat a takto získané informace poskytovat nositelům práv s cílem napomoci k odhalení nelegálních kopií (čl. 22 písm. a). Pokud se prokáže, že zboží porušuje duševní vlastnictví (např. náhražky značkového zboží), musí mít příslušný orgán možnost nechat zboží zničit (čl. 20 odst. 1).  V souvislosti s hraničními kontrolami ACTA umožňuje, aby celníci prohledávali i oblečení a zavazadla cestujícího a mohli je v případě podezření z porušení práva duševního vlastnictví zabavit; v případě malého množství zboží nekomerční povahy však stát může od těchto kontrol upustit. Zatímco v České republice může být za prodej zboží s padělanou značkou pokutován pouze prodejce, v Itálii lze za koupi kabelky s padělanou značkou Gucci uložit pokutu až deset tisíc eur a ve Francii hrozí pokuta dokonce jen za to, že máte kabelku s padělanou značkou u sebe. Výrobci jako je Louis Vuitton se proto snaží o to, aby v ostatních evropských zemích platily stejně přísné zákony jako v Itálii a Francii, přičemž hraniční kontrola cestujících je příležitost, při které lze padělané zboží nejsnáze odhalit.  Některé státy již na hranicích provádějí prohledávání elektronických zařízení bez důvodného podezření. V červenci 2008 Ministerstvo vnitřní bezpečnosti USA zveřejnilo, že jeho politika hraničních kontrol umožňuje agentům Úřadu pro cla a ochranu hranic namátkové kontroly elektronických zařízení na „informace týkající se terorismu, pašování narkotik a jiných záležitostí národní bezpečnosti, přípustnost vpuštění cizince, kontraband zahrnující dětskou pornografii, měnové instrumenty a informace porušující autorská nebo známková práva, a důkazy o porušení embarga nebo jiných zákonů na kontrolu dovozu a vývozu.“ Senátor Russell Feingold nazval tuto politiku jako „skutečně alarmující“ a navrhl zavedení legislativy, která by pro takové kontroly vyžadovala důvodné podezření z porušení zákona a která by zakázala rasovou profilaci. Americký odvolací soud devátého obvodu již dříve podpořil ústavnost prohledávání laptopů při přechodu hranic bez důvodného podezření.

Digitální prostředí.

ACTA byla od počátku svého tajného vyjednávání vnímána některými neziskovými organizacemi a poslanci Evropského parlamentu jako hrozba pro svobodné prostředí Internetu. V některých návrzích ACTA byla obsažena opatření, které by nutila poskytovatele internetového připojení poskytovat bez úředního příkazu informace o lidech podezřelých z porušování autorských práv, aby mohl hudební průmysl snáze žalovat sdíleče souborů a úřady mohly zavírat nekomerční bittorrentové webové stránky, jako je The Pirate Bay.

Účinné kroky vůči jakémukoliv porušování.

Regulace Internetu je zavedena v oddíle 5. V čl. 27 je konstatována úplná použitelnost občanskoprávních a trestněprávních postupů na Internet způsobem, aby byl boj proti porušování copyrightu na Internetu účinný. Vyžaduje zejména „urychlená nápravná opatření“ (například předběžná opatření nebo mechanismy pro rychlé odstranění souborů) a opatření, která odrazují od dalšího porušování. Toto ustanovení vzbudilo kritiku, protože strany vyjednávání jako Francie pod takovými opatřeními rozuměly i odpojování od Internetu (HADOPI).  Druhá věta druhého odstavce stanovuje použitelnost základních zásad jako je svoboda projevu, právo na spravedlivý proces a soukromí, nicméně s ohledem na stávající praxi zemí, které používají odpojování od Internetu, nejsou tyto zásady konkrétní co do postupů aplikace. Obecná věta o použitelnosti základních zásad byla do textu včleněna právě v reakci na kritiku z řad ochránců svobody Internetu a vyskytuje se za každým článkem, který Evropská komise vnímala jako kontroverzní.

Mimoprávní kooperace s poskytovateli služeb.

Kromě právních způsobů jako jsou postihy za užívání nelegálních kopií a náhražek značkového zboží ACTA počítá i s neformálními způsoby prosazování copyrightu a značek. Má k tomu vést vyšší spolupráce v podnikatelských kruzích, zejména mezi majiteli monopolu a poskytovateli připojení a hostingu:  Příkladem koordinace aktivit proti pirátskému kopírování jsou schůzky Evropské komise se zástupci poskytovatelů připojení a velkými společnostmi jako Google a Amazon. Kooperace se například promítla do toho, že Google začal v rychlém vyhledávání cenzurovat dotazy, které obsahují slova jako 'bittorrent' nebo 'torrent'. Evropská komise si podle nevládních organizací od decentralizace postupů a mimoprávní kooperace slibuje vyšší efektivitu boje proti pirátskému kopírování.

Vynucování.

ACTA by vytvořila vlastní řídicí organizaci mimo existující mezinárodní instituce, jako je Světová obchodní organizace (WTO), Světová organizace duševního vlastnictví (WIPO) nebo Organizace spojených národů.

Působnost dohody.

Bylo argumentováno, že hlavním cílem dohody ACTA je poskytnout bezpečné útočiště poskytovatelům služeb, kteří nemusí váhat poskytovat informace o lidech porušujících práva; lze to použít, například, k rychlé identifikaci a zastavení činnosti pachatelů, jakmile je jejich identita potvrzena poskytovateli. Podobně to poslouží kriminalizaci porušování autorských práv tím, že zajistí represivním orgánům prostředky k provádění kriminálního vyšetřování, zatýkání, předvolávání nebo obžalovávání podezřelých, kteří se mohli dopustit porušení autorských práv. Též umožňuje, aby kriminální vyšetřování a invazivní prohledávání mohlo být vedeno proti osobám, které nejsou důvodně podezřelé, a proto tedy oslabuje presumpci neviny a umožňuje to, co bylo dříve považováno za nezákonné prohledávání. Důrazněji, jsouce mezinárodní dohodou, umožňuje tato opatření – obvykle řízená veřejnou správou a kontrolována soudy – protlačit prostřednictvím uzavřených jednání mezi členy výkonných orgánů signatářů dohody, a jakmile bude ratifikována, s použitím obchodních a podobných pobídek tlačit na další země, aby podmínky dohody přijaly bez větších možností vyjednávání.

Zastánci.

Recording Industry Association of America.

Recording Industry Association of America (RIAA, Asociace amerického nahrávacího průmyslu) podporuje tuto dohodu a poskytovala vstupy a návrhy při vytváření ACTA.

Evropská unie.

Evropská komise.

Evropská komise označila ACTA za pokus, jak vynutit dodržování práv k duševnímu vlastnictví, a říká, že státy, které se vyjednávání účastnily, považují práva k duševnímu vlastnictví za „klíčový instrument pro svou vývojovou a inovační politiku“. Evropská komise argumentuje, že:  „Rozšířenost porušování práv k duševnímu vlastnictví představuje trvale rostoucí hrozbu pro udržitelný rozvoj světové ekonomiky. Je to problém s vážnými ekonomickými a sociálními důsledky. Dnes stojíme tváří v tvář novým výzvám: růst nebezpečného padělání zboží (farmaceutické výrobky, potraviny a nápoje, kosmetika, hračky, autodíly), rychlost a jednoduchost digitálního rozmnožování, růst významu Internetu jako distribučního kanálu, a sofistikace a prostředky mezinárodně působících padělatelů. Všechny tyto faktory činí tento problém pronikavější a hůře zvládnutelný.“ Ohledně otázky, proč nebyla tato dohoda připravována v rámci G8, WTO, WIPO nebo jiných formálně existujících struktur, Evropská komise vysvětluje, že samostatná dohoda poskytuje větší flexibilitu „při projednávání tohoto projektu mezi zúčastněnými státy“, zatímco „členství a priority oněch organizací (G8, WTO, a WIPO) by nebyly příliš prospěšné pro tento typ průlomového projektu“.

Evropský parlament.

Evropský parlament smlouvu definitivně odmítl 4. července 2012. Proti ní hlasovalo 478 poslanců, 39 jich bylo pro a 165 se hlasování zdrželo. V Evropské unii tak smlouva nemůže vstoupit v platnost.

Kritika.

Podle kritiků dohoda vychází z nereálného předpokladu, že přísnější vynucování duševního vlastnictví povede ve všech ekonomických oblastech k prosperitě, a tajné vyjednávání bez zástupců veřejnosti jí bere demokratickou legitimitu.

Jednostrannost.

ACTA podle nich upevní postavení majitelů monopolů a neobsahuje pojistky proti zneužití. Evropská komise i příslušná ministerstva nereflektují názory akademiků, informují o obsahu dohody jednostranně a uvádějí zavádějící informace (nebezpečí kopií pro spotřebitele atd.).

Konzervace současného stavu a vynucování represemi.

Dohoda konzervuje přísné vynucování „duševního vlastnictví“ v době, kdy je evidentní, že celá politika kopírování vyžaduje přehodnocení ve světle digitálních technologií. Dnešní ratifikace by znamenala, že do budoucna bude těžší současný systém jakkoliv reformovat. Řadu opatření (fiktivní škody, DRM), které poškozují spotřebitele, bude ještě těžší změnit. Kritici navíc poukazují na to, že globální uplatňování „duševního vlastnictví“ znamená, že rozvojové země platí rozvinutým zemím za monopoly na technologie a ztrácejí šanci vymanit se z chudoby. Systém vynucování monopolů tak staví rozvojové země zpět do pozice kolonií.  ACTA se snaží vynutit politiku kopírovacího monopolu novými represemi. ACTA požaduje odstrašující sankce za porušování „duševního vlastnictví“. Zahrnuje globální tresty za kopírování a požaduje zničení zboží, které by jinak mohlo být využíváno neziskovými organizacemi.

Dopad na uživatele a spotřebitele.

Dohoda povoluje inspekce počítačů na hranicích, odpojování od Internetu a jiná opatření v rozporu s lidskými právy a považuje je za standardní. Nepovinná opatření ACTA sice neukládají státům povinnosti, ale jsou považována za doporučení a příklady „dobré praxe“ ACTA podkopává principy svobodné společnosti. ACTA není slučitelná se standardem Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a Listiny základních práv EU. Podle studie vypracované pro politickou skupinu Greens/EFA v Evropském parlamentu ACTA nepřiměřeně zasahuje do základních lidských práv a vyžaduje nebo povoluje postupy rozhodování, které zvýhodňují držitele monopolů.  ACTA rovněž vyžaduje, aby státy takové programy zakázaly a aby postihovaly jejich nabízení a prodej (čl. 27 odst. 5 až 7 ACTA). Podobně budou zakázány i programy, které nemají jiný komerčně významný účel než je obcházení DRM.

Regulace Internetu.

ACTA je první smlouvou, která má regulovat Internet. Vyžaduje po státech zavedení „urychlených nápravných opatření“, která by zabránila porušování „duševního vlastnictví“, a opatření, která mají „odrazující účinek vůči dalšímu porušení“. Tyto požadavky nabádají k zavedení systému, který blokuje přístup k internetovým stránkám a odpojuje uživatele od Internetu (praxe některých zemí vyjednávajících ACTA).  ACTA předvídá vlastní neformální mechanismy, kterými bude působit na autoregulaci internetových providerů a které nebudou předmětem soudního přezkumu. Náklady vynucování navíc přenáší z držitelů monopolu na jiné podnikatele.

ACTA (anglicky Anti-Counterfeiting Trade Agreement, česky Obchodní dohoda proti padělatelství) je kontroverzní vícestranná mezinárodní obchodní dohoda s trestněprávními prvky, jejímž účelem je vytvoření mezinárodního systému pro vynucování duševního vlastnictví. ACTA by vytvořila nový mezinárodní rámec, k němuž se mohou země přidat, a vytvořila by vlastní orgány mimo existující mezinárodní instituce jako jsou Světová obchodní organizace (WTO) a Světová organizace duševního vlastnictví (WIPO) a Organizace spojených národů.

Das Anti-Counterfeiting Trade Agreement, kurz ACTA (deutsch "Anti-Produktpiraterie-Handelsabkommen", „Anti-Piraterie-Abkommen“) war ein geplantes multilaterales Handelsabkommen auf völkerrechtlicher Ebene. Die teilnehmenden Nationen bzw. Staatenbünde wollten mit ACTA internationale Standards im Kampf gegen Produktpiraterie und Urheberrechtsverletzungen etablieren.


Biografie.

Byl protestantského vyznání. Vychodil národní a měšťanskou školu a vyučil se zámečníkem. Pracoval u firmy Päsold v Plesné. Byl členem DNSAP. Po jejím rozpuštění roku 1933 začal od 1. října 1933 spolupracovat se stranou Konrada Henleina. Henlein ho do svého nového politického projektu povolal jako zástupce dělnictva. Roku 1933 se stal vedoucím místní skupiny SHF (předchůdkyně SdP) v Plesné a roku 1934 okresním vedoucím pro Cheb a Vildštejn. 10. března 1935 se stal krajským vedoucím SdP na Chebsku.  Profesí byl podle údajů k roku 1935 dělníkem v Chebu.  V parlamentních volbách v roce 1935 se stal poslancem Národního shromáždění. V rámci Sudetoněmecké strany patřil k radikálům. Na demonstraci 1. května 1938 v Chebu otevřeně přiznal, že SdP se hlásí k nacionálnímu socialismu a že se svými stížnostmi na národnostní politiků Československa se napříště bude obracet do Berlína. Opakovaně se také dostával do fyzických potyček na demonstracích. Roku 1935 byl ve Šternberku a roku 1937 v Chebu lehce zraněn. 17. února 1938 pak byl zraněn vážněji.  Poslanecké křeslo ztratil na podzim 1938 v souvislosti se změnami hranic Československa.  Během nacistické vlády a druhé světové války zastával různé politické posty. Od záboru Sudet do roku 1939 byl okresním vedoucím NSDAP v Karlových Varech. Počátkem roku 1939 se pak přestěhoval do Liberce, kde byl jmenován župním inspektorem pro sudetské oblasti. Po neshodách s nadřízenými byl ovšem donucen odstoupit a roku 1940 přešel do Plzně, kde byl také okresním vedoucím NSDAP. Od roku 1938 zasedal za NSDAP na Říšském sněmu v Berlíně. V dubnu 1945 nařídil Hitler zřídit v Sudetech Freikorps Adolf Hitler. Do jehož vedení byl poté Wollner jmenován. Podařilo se mu naverbovat asi sto žen a mužů, kteří pocházeli hlavně ze severozápadních Čech a poté je i částečně vycvičit. Poté Wollner oddíl rozpustil a všichni odjeli domů nebo na určená stanoviště. Pro rychlý postup Rudé armády a kapitulaci Německa do bojů už nezasáhli. S koncem války odešel Wollner do Německa, kde se mu podařilo ukrýt. Díky tomu nebyl souzen a ani potrestán.

Georg Wollner (15. prosince 1903, Aš – 24. července 1948, Marburg) byl československý politik německé národnosti a meziválečný poslanec Národního shromáždění za Sudetoněmeckou stranu, za nacistické vlády funkcionář NSDAP.

Georg Wollner (* 15. Dezember 1903 in Asch; † 24. Juli 1948 in Marburg an der Lahn) war ein sudetendeutscher Politiker (NSDAP).


Historie.

Společnost se původně jmenovala United Microelectronics Corporation a to až do roku 2001 kdy se přejmenovala právě na MediaTek.  Prvním produktem, který společnost proslavil, byl jednojádrový procesor řady MT64XX. V roce 2012 představila vylepšený model MT6577, který má dvoujádrový procesor a je vyráběn 40nm technologií. V roce 2014 představila další model, který se jmenuje MT6889. Tento model má čtyřjádrový procesor ACortex A7 a běží na frekvenci 1.2GHz. Oproti modelu MT6577 je vyráběn 28nm technologií, umožňuje vyšší rozlišení fotoaparátu a nahrávání videa ve full HD režimu.  Osmijádrový 32bitový procesor s podporou 4G LTE sítí a Quad HD rozlišením má označení MT6595. Jeho maximální taktovací frekvence je 2,5GHz. Tyto procesory podporují technologií Super-Slow Motion, tedy přehrávání videa různou rychlostí. V roce 2014 firma uvedla osmijádrový symetrický 64bitový mikroprocesor MT6795.  V červnu 2015 firma oznámila desetijádrový SoC s názvem Helio X20, který by měl mít trojici různě výkonných jader a ve výkonu překonávat konkurenci.

Procesory.

Společnost vyrábí procesory to smartphonů, modemů a tabletů, nositelných zařízení, televizí, do bezdrátových SoC či to Wi-Fi zařízení.

Procesory pro nositelná zařízení.

V lednu 2015 oznámila společnost nové čipy podporující Google Android Wear pro nositelná zařízení.

GNSS moduly.

Moduly pro Globální družicový polohový systém (anglicky Global Navigation Satellite System, zkratkou GNSS):

IEEE 802.11.

Jako výsledek spojení s firmou Ralink, vytvořil MediaTek bezdrátové síťové karty pro standardizaci IEEE 802.11.

Digitální televizní systémy na čipu.

Od ledna roku 2015 přišla společnost s novým čipem MT5596, který má podporu Google Android TV.

MediaTek je společnost založená v roce 1997 v Tchaj-wanu. Zabývá se výrobou bezdrátových, optických a mobilních technologií. Své produkty má firma především v Asií, ale své pobočky po celém světě.

MediaTek Inc. (MTK) ist ein taiwanischer fabrikloser Hersteller von meist auf ARM-Architektur basierenden Mikrocontrollern u. a. für optische Laufwerke, Smartphones, Tablets, Fernseher, Set-Top-Boxen, GPS-Empfänger, WLAN-Router und Bluetooth-Geräte.


Teplotní mapa ve webové analytice.

Heat mapa je grafické zobrazení chování návštěvníka na webu. Pojem „heatmap“ pochází od softwarového designéra Cormaca Kinneyho. Doslova sleduje pohyb kurzoru a zaznamenává každé kliknutí. Je tedy lehké zjistit, která místa uživatele zajímají a které naopak vůbec. Z toho se dá vyvodit, které části, jsou umístěny správně a které ne, jestli návštěvníky zajímají ty prvky, které chcete, aby je zajímaly. Informace, které jsou pro uživatele nezajímavé a nemají dostatečný počet kliků se dají po analýze naopak dát do pozadí a na prominentní místo dát žádaný obsah. Z této analýzy a testu lze vyvodit perfektní statistiku a efektivní grafické úpravy tak, aby výsledek byl pro uživatele maximálně efektivní, příjemný a použitelný.  Heat mapa se skládá ze dvou částí: Ta první sbírá skriptem informace, druhá následně vyhodnocuje, analyzuje a podává zpětnou vazbu. To je stejné jako u Google Analytics, ale na rozdíl od GA, heat mapa podává prioritně obrázkový report a ne tabulky, grafy a čísla. Dokáže podat zprávu i o kliknutí na neaktivní prvky- a pokud je kliknutí hodně, stojí za zvážení, že aktivní by měly zřejmě být. Dále pak o tom, jak moc uživatel stránku scrolluje, které odkazy využívá na přesměrování a některé heat mapy dokáží i reportovat pohyb kurzoru myši bez kliknutí. Zajímavý je report ohledně call-to-action tlačítek. Ty uživateli nabízí nějakou akci - nákup zboží, vyzkoušení trial verze produktu, přihlášení k odběru novinek atd. Grafická analýza je pro hodně uživatelů více intuitivnější a srozumitelnější a celkově více příjemná, než report složený ze samých čísel. Teplotní mapa může ukázat takové informace, které jiný software nezjistí.  Pokud webová stránka není frekventovaná a nemá moc vysoký počet návštěvníků, sběr dat může být dlouhodobá záležitost, aby se zajistil relevantní výsledek z dostatečného množství dat. Analýza by se také měla rozdělit na dvě části. Reportovat chování uživatelů, kteří se na stránky vracejí a report uživatelů, kteří jsou poprvé. Nový uživatel se chová zcela odlišně, než pravidelně se vracející uživatel.

Typy heat mapy.

Mapa kliků.

Tato heat mapa testuje, kam uživatel na webovou stránku kliká, jestli ho zajímají pouze odkazy nebo kliká i na neaktivní místa o kterých si myslí, že to jsou odkazy. Čím sytější barvy, tím více kliků. Studené a modré barvy znamenají, že o toto místo není na webu zájem. Pokud je červená oblast na místě, kde není žádný aktivní prvek, stálo by za zvážení reorganizace navigace.

Mapa odscrollování.

Tento report webmasterovi ukáže, jak hluboce se uživatel dostal a jestli si přečetl informace, které se můžou nacházet až v zápatí stránky. Pokud je míra odscrollování malá, je doporučeno dát důležité informace ihned na začátek stránky.

Mouse eye tracking.

Report vyhodnocuje pohyb kurzoru myši. Někdy se stává, že kurzor se pohybuje rovnoměrně s okem. Je to levnější a i etičtější, než sepnutí webkamery na testování očního pohybu.

Sledování vybrané IP.

Lze si vybrat i pouze jednoho uživatele, který navštíví webovou stránku a zaměřit se pouze na něj. Mapa ukáže míru odscrollování, oční test, kliknutí, jak dlouho se zdržel a na jakém místě. Zároveň lze také zjistit, jestli je to nový uživatel nebo se pravidelně vrací.

Segmentace.

Lze nastavit u pokročilejších heat map. Sleduje uživatele, kteří se na stránku dostali přes vyhledávače. Barevně lze označit klikání podle hesla, které zadali při vyhledávání.

Aplikace heat mapy.

Po objednání produktu přijde většinou na emailovou adresu, zadanou při registraci, zdrojový kód, který se vloží do zápatí stránky. U více navštěvovaných webů by se měl klást důraz na technické zpracování sledování, protože kód heat mapy zpomaluje stránky. Proto by se měly sledovat jen klíčové stránky (titulní) a jen po omezenou dobu.

Prezentace dat.

Klasická heat mapa.

Čím víc je určitá oblast zabarvena do teplých tónů, tím více je navštěvovaná. Studené barvy jako je modrá a zelená označují neatraktivní místa. Tento report je zcela jasný a intuitivní.

Overlay.

Overlay nabízí výsledky u jednotlivých odkazů. Lze sledovat i percentuálně. Přes overlay se také dá nastavit zjišťování, odkud návštěvník přišel.

List.

Zcela jednoduchý report ve formě tabulky. Tam je uvedeno, jestli se jedná o odkaz, nadpis nebo obrázek, počty kliknutí a percentuální vyjádření.

Confetti style.

Confetti style není tak moc využívaný způsob reportingu, protože je velmi specifický, ale svůj účel plní perfektně. Confetti report má několik barev, kterým se přidělují vlastnosti podle toho, jaké informace chcete zjistit. Například: jestli se jedná nebo nejedná o nového návštěvníka, odkud a z jaké stránky se připojil, jaký používá webový prohlížeč, jaký používá operační systém, v jaké zemi se nachází. Nejužitečnější vlastnost: barvám se dá přiřadit klíčová slova, podle kterých uživatel vyhledával a přes vyhledávač se přesměroval.

Teplotní mapa v ekonomice.

Sledování pohybu zákazníků po prodejně.

Pohyb zákazníků zákazníků může být sledován pomocí chytrých senzorů rozmístěných po prodejně a snímáním mobilů.<ref name="zpravy.aktualne.cz/finance/nakupovani/vas-nakup-prozkoumaji-chytre-senzory-do-ceskych-obchodu-miri/r~46a2328413b911e7b5e5002590604f2e"></ref> Teplotní mapa pak ukáže, jak jsou které části prodejny navštěvovány. Díky této znalosti mohou prodejci měnit umístění výrobků nebo vhodněji promovat zboží, které je ve slevě.

Odkazy.

Simona Matúšková, Liquid Design, 2019: Využití heatmap a mouse trackingu v analytice na webu, dostupné nástroje

Teplotní mapa (: heat map nebo heatmap, anglicko-česky: heat mapa) je grafické zobrazení dat, ve kterém je každá hodnota reprezentována barvou určitého spojitého barevného spektra. Termín "heatmap" poprvé použil Cormac Kinney v roce 1991, kdy jím popsal informace z oblasti marketingu v reálném čase.

Eine Heatmap (englisch "heat" = ‚Hitze‘, ‚Wärme‘; "map" = ‚Karte‘, also z. B. Wärmebild wie bei einer Wärmebildkamera) ist ein Diagramm zur Visualisierung von Daten aufgrund einer Funktion (Mathematik), mit der eine zweidimensionale Definitionsmenge (z. B. die Punkte einer Hauswand oder einer Landkarte) auf den Zahlenstrahl (z. B. die Skala eines Thermometers) abgebildet und farblich dargestellt werden. Diese Visualisierung dient dazu, in einer großen Datenmenge intuitiv und schnell einen Überblick zu geben und besonders markante Werte leicht erkennbar zu machen.


Život.

Narodil se na Smíchově v chudé rodině tkalce Karla Hoffmanna a jeho ženy Veroniky, roz. Dlabačové. Karel byl posledním z devíti dětí, matka mu však zemřela, sotva dosáhl čtyř let. Zprvu rodina bydlela v chudém nádvorním bytě, nedaleko smíchovského Anděla v domě zvaném "„U Škrýbů“" a později se přestěhovali do dělnických domků na Mrázovce u Bertramky. V rodině byla hudba považována za prostředek ke snadnějšímu výdělku, a tak byly i malému Karlovi zakoupeny housle a začal se učit hrát u Antonína Kohoutka, který byl členem "„Kroupovy kapely“". Chlapec dělal veliké pokroky a brzy se svým učitelem hrál údajně i v žižkovské restauraci "„Na Bezovce“". Obecnou školu navštěvoval na Smíchově a následně v roce 1882 pokračoval ve studiu na německé měšťance v Praze.  V létě roku 1885 absolvoval zkoušku na pražskou konzervatoř, kde studoval v letech 1885−1892 housle, zprvu u Antonína Benewitze a následně od května roku 1888 komorní hru u Hanuše Wihana. V pátém ročníku se stal koncertním mistrem školního orchestru a v sedmém roce svého studia, se již vedle sólové hry intenzivně věnoval kvartetní hře spolu se svými spolužáky: Josefem Sukem (druhé housle), Oskarem Nedbalem (viola) a Otto Bergerem (violoncello). Na přelomu roku 1891−1892 konzervatoř absolvoval, na radu příznivců kvarteto neopustil a pro vystoupení 13. listopadu 1892 v Rychnově nad Kněžnou se pojmenovali České kvarteto. Od roku 1898 začal Hoffmann samostatně koncertně vystupovat v Praze, ale i dalších evropských městech, např. Amsterdamu, Utrechtu a Haagu.  V roce 1899 se oženil s Marií, dcerou básníka a spisovatele Otokara Mokrého z Vodňan. Za svědky jim byli Julius Zeyer a Hanuš Wihan. V roce 1901 se manželům narodila jediná dcera Dagmar. Hoffmann byl bohužel značně zaneprázdněn svojí prací, studiem kvartetního i vlastního repertoáru a jeho soukromý život nebyl příliš harmonický. Manželská krize vyvrcholila milostným vztahem jeho ženy s Oskarem Nedbalem a jejich společným odjezdem do ciziny roku 1906. Zůstal sám s dcerou, která mu později jako provdaná Dagmar Šetlíková, vlastní rodinou nahradila to, co sám ztratil. Válečná léta omezila Hoffmannovy umělecké aktivity i koncertní možnosti kvarteta. Nový, velký rozmach, zejména zahraničních vystoupení jemu samému a kvartetu opět umožnil až konec války. V roce 1922 byl jmenován profesorem houslové hry na mistrovské škole pražské konzervatoře a ve školním roce 1926−1927 byl i jejím rektorem. Vychoval řadu významných houslistů, například Stanislava Nováka, Františka Daniela, Kitty Červenkovou a mnoho dalších. Karel Hoffmann se však vlastních uměleckých plánů nevzdával a věnoval se studiu a provedení obtížných koncertů J. B. Foerstera, Paula Hindemitha a dalších.  Když se v roce 1933 vzdal Josef Suk své výkonné umělecké činnosti a Jiří Herold zemřel, založil K. Hoffmann v roce 1934 nový komorní soubor, České trio s Ladislavem Zelenkou (violoncello) a Janem Heřmanem (klavír). Existence tria však trvala již jen necelé dva roky, jelikož roku 1936 Karel Hoffmann nepřežil druhou operaci rakoviny. Jeho posledním bydlištěm byla Praha XV – Podolí, Lopatecká ulice čp. 204. Pohřben byl na Vyšehradském hřbitově do hrobky Slavín.  Karel Hoffmann byl nositelem státní ceny za rok 1927 a 1932, obdržel též několik zahraničních vyznamenání.

Citace.

Josef Suk svému celoživotnímu příteli napsal k šedesátinám:

Karel Hoffmann, křtěný Karel Josef (12. prosince 1872 Smíchov – 30. března 1936 Praha-Podolí), byl český houslový virtuos a hudební pedagog.

Karel Hoffmann (* 12. Dezember 1872 in Prag; † 30. März 1936 ebenda) war ein tschechischer Geiger und Musikpädagoge. Der jüngste Sohn eines Webers wuchs im Prager Stadtteil Smíchov auf, wo er die Volksschule besuchte und als Geiger in einer Musikkapelle zum Verdiensts der Familie beitrug. 1885 wurde er an das Prager Konservatorium aufgenommen, wo er Violinschüler von Antonín Bennewitz wurde und in die Klasse für Kammermusik von Hanuš Wihan eintrat.


Vznik, charakteristika a historie opery.

Britský skladatel Nigel Osborne (nar. 1948) napsal v hudebně-dramatickém oboru nejprve krátkou hudební hru "Klec" ("The Cage", na libreto Johna Whitinga o Ezrovi Poundovi), která měla premiéru roku 1981, a později začal pracovat na dvou ruských námětech, opeře podle Bulgakovova románu "Mistr a Markétka" a jiné opeře na námět textů Borise Pasternaka. Bulgakovovský námět však musel odložit a namísto něho napsal operu "Pekelní andělé" ("Hell's Angels", 1986) na libreto Davida Freemana – ta se však ukázala úplným fiaskem. Rovněž premiéra jeho třetí opery "Elektrifikace Sovětského svazu" byla plánována na roku 1986, nakonec se však konala o rok později. Vznikla na zakázku BBC a z iniciativy svého ředitele Anthonyho Whitwortha-Jonese se jí ujal soubor Glyndebourne Touring Opera, kočovná společnost fungující při Glyndebourském operním festivalu, která od počátku 80. let usiluje mimo jiné o šíření soudobé britské operní tvorby (Oliver Knussen, Michael Tippett, Harrison Birtwistle, Jonathan Dove...).  O napsání libreta k této opeře na základě Pasternakova textu "Povídka" požádal Osborne svého přítele Craiga Raina; přitom ani nevěděl, že Rainova manželka Lee byla Pasternakovou vnučkou a dědičkou, což usnadnilo řešení autorských práv. Raine ve svém libretu zkombinoval povídku s námětově obdobnou Pasternakovou básní "Spektorskij". Přes značnou libretistovu snahu zůstaly patrné přednosti i slabiny předlohy (o níž Craig sám napsal: „Novela je komplikovaná retrospekcemi, neprůhledností, nedostatkem zápletky a přehršlí triviálních příhod.“). Craig vystihl velmi obrazný Pasternakův jazyk i kresbu hrdinů, děj však prakticky neobsahuje dramatické situace a postavy prakticky neprodělávají duševní vývoj.  Název opery odkazuje na Leninovo heslo z doby budování komunistického státu v Rusku: "Komunismus = elektrifikace + vláda sovětů". Nemá však přímý vztah k ději, ale pokazuje na bolševickou revoluci jako pozadí příběhu a současně na vzrůstající zanícenost a energičnost mladého básníka, protagonisty příběhu. Hlavním tématem opery jsou vnitřní boje hrdiny, Serjoži Spektatorského, ve dvou prolínajících se oblastech. Serjoža se jednak vyrovnává se s ruskou válkou a revolucí, v níž stojí nerozhodně mezi svou revolucionářskou sestrou a jejím přítelem, tvrdým a důsledným revolucionářem Lemochem (jeho předobrazem byl Vladimir Majakovskij) na jedné straně a na straně druhé uctívanou buržoazní rodinou Frestelnových, u níž je Serjoža zaměstnán. Druhým vnitřním konfliktem je jeho dvojí zamilovanost – idealizovaně platonická do nepřístupné guvernantky Anny a živočišně vášnivá do prostitutky Sašky.  Hudba opery je moderní, ale divácky přístupná, působivá zejména v charakterizaci emocí hrdinů. Kritik Konrad Heidkamp ji popisuje takto: „...filmová hudba, doprovodná hudba k operním výstupům... Příliv a odliv vedený harfou, zvukomalba, smyčcový orchestr jako basový doprovod, komorně hudební pasáže s břesknými dechovými apoteózami a zase hudební minimalismus ve stylu Gavina Bryarse a Michaela Nymana: britský humor na cestě k populární hudbě. Árie kolísají mezi líbezností "Porgy a Bess" a hudební svévolí, jsou komponovány s vědomým pousmáním. Avangarda si přivlastnila bulvární divadlo.“ Hudba však rovněž evokuje místo a dobu, kde se odehrává příběh, a používá postupů sovětské avantgardy 20. let 20. století (Šostakovič, Prokofjev), včetně „hudby strojů“. Mezi nejzajímavější části opery patří v zásadě lyrické, emocionálně vypjaté monology hlavních postav – Pasternaka v prologu a epilogu, Annino vzpomínání na mrtvého manžela, Serjožovo opěvování Saščina těla a jeho monolog o dražbě po vyznání lásky Anně. Opera trvá zhruba dvě hodiny.  Kritiky i divácký ohlas byly tentokrát příznivé (jen Sellarsova režie byla předmětem řady výtek). Glyndebourne Touring Opera představila "Elektrifikaci Sovětského svazu" po premiéře na několika místech Anglie (Oxford, Southampton, Manchester, Birmingham) a v Hebbel-Theater v Berlíně, jakož i v hlavním programu následující sezóny festivalu (1988). Vedle toho byl 2. prosince 1987 pořízen videozáznam opery pro televizi BBC. Roku 1989 nastudovalo operu divadlo ve Wuppertalu (v německém překladu Friedricha Spangemachera).  Pro novou inscenaci, která vznikla v koprodukci společností Opera Vest (Norsko), Music Theatre Wales (Spojené království) a Stichting Stadsschouwburg en Concertgebouw Haarlem (Nizozemsko) a hrála se v letech 2002–2003, upravil skladatel operu především tím způsobem, že zredukoval orchestraci na 14 nástrojů.

Instrumentace.

Původní verze.

Dvě flétny (1. též pikola, 2. též altová flétna), dva hoboje (2. též anglický roh), 2 klarinety (2. též basklarinet), dva fagoty (2. též kontrafagot), tři lesní rohy, dvě trubky, dva pozouny, tuba, dvě bicí soupravy, harfa, klavír, šestery první a šestery druhé housle, čtyři violy, pět violoncell, tři kontrabasy, magnetofonová nahrávka.

Komorní verze.

Flétna (též pikola nebo altová flétna), klarinet (též basklarinet), fagot, lesní roh, trubka, bicí souprava, harfa, troje housle, viola, dvě violoncella, kontrabas, magnetofonová nahrávka.

Děj opery.

Děj opery není chronologicky lineární, odehrává se ve třech prolínajících se časových rovinách: doba revoluce (1920/1921), zima 1916 a léto 1914. V prologu a epilogu vystupuje postava Borise Pasternaka, jejímž alter ego je vlastní hrdina opery, básník Serjoža Spektorskij; Pasternakova postava je přítomna celému ději.

1. jednání.

(1920) Pasternak zpívá paján na revoluci.  (Zima 1916) Serjoža přijíždí vlakem do Usolje navštívit svou sestru Natašu. Voják Fardybasov vzpomíná na potopení své lodi. Nataša vypráví Serjožovi o svém příteli Lemochovi, revolucionáři, kterého pozvala na večeři. Serjoža usíná a vzpomíná na poslední léto před válkou.  (Léto 1914) Serjoža pracuje jako domácí učitel v židovské měšťanské rodině Frestelnů v Moskvě. Nataša jej přijíždí navštívit a je městem nadšena. Serjoža se zamiluje do guvernantky u Frestelnů, Anny Arildové, která nenávidí svou zaměstnavatelku. Anna vzpomíná na smrt svého manžela a přemítá o tom, jak je nešťastná. Paní Frestelnová se začíná zajímat o to, kam Serjoža v noci chodí.

2. jednání.

Serjoža navštěvuje prostitutku Sašku, pro niž je „její nejoblíbenější hladový básník“. On ji zbožňuje a Saška přitom vzpomíná na svou první lásku. Do místnosti vrazí Saščin opilý manžel a Serjoža odchází. Sašku vzápětí zatýká policie.  Paní Frestelnová chce opustit Moskvu a vadí se s Anou. Frestelnův sluha Serjožovi říká, že Anna jako jediná zůstává. Serjoža ji nachází prostřenou na lůžku a nejprve se domnívá, že je mrtva, ale Anna procitne a Serjoža ji požádá o ruku. Jeho spisovatelský blok konečně mizí a básník začíná psát fantastický text, ve kterém se umělec sám draží, aby získal peníze na spasení trpícího ženského pohlaví. Ani si přitom nevšímá, že Anna jeho nabídku odmítá a odchází.  Serjoža vyprovází Frestelnovy na vlak. Průvodčí čte jeho myšlenky.  (Zima 1916) Serjoža se probudí a Nataša mu představuje Lemocha. Serjoža mu odmítne stisknout ruku.  (1920) Serjoža se vrací do opuštěného domu Frestelnů. Fardybasov je v Rudé armádě a na místě nachází Serjoža jen Annu, která je nyní stranickou funkcionářkou. Dům Frestelnových je vyklízen; původní majitelé, nepřátelé lidu, zde již nejsou. Anna naznačuje, že má důkazy o Serjožově dobrém vztahu s Frestelnovými, které by jej mohly kompromitovat jako nepřítele státu, ale rozhoduje se je nevyužít.  Pasternak opět zpívá svou revoluční píseň.

Elektrifikace Sovětského svazu (v anglickém originále ) je opera ve dvou dějstvích britského skladatele Nigela Osborna na libreto Craiga Reina podle dvou autobiografických děl sovětského spisovatele Borise Pasternaka, prózy "Povídka" ("Pověsť", překládáno též jako "Poslední léto") a veršovaného románu "Spektorskij". Vznikla na zakázku BBC pro Glyndebournský operní festival a měla premiéru v budově festivalového divadla v Glyndebournu dne 5. října 1987.

Die Elektrifizierung der Sowjetunion (Originaltitel ) ist eine Oper in zwei Akten des englischen Komponisten Nigel Osborne mit einer Länge von etwa 120 Minuten. Das Libretto verfasste 1986 der britische Autor Craig Raine nach Vorlagen wie beispielsweise „Spektorskij“ von Boris Pasternak und denen andere Autoren. Die deutsche Übersetzung des Textes schrieb Friedrich Spangemacher.


Historie.

Během třicetileté války vyslovil kurfiřt Maxmilián I. příslib, že nechá postavit bohulibé dílo, pokud budou ušetřena města Mnichov a Landshut. Město Mnichov bylo během války obsazeno švédským vojskem a vojenské velení požadovalo jeho zničení. Nicméně se v této pro město nebezpečné situaci švédský král Gustav II. Adolf rozhodl proti přání vojenského velení město zachovat. Ve válce byla nakonec ušetřena obě města a v Mnichově se hovořilo o zázraku. Maxmilián proto v roce 1638 nechal na náměstí Marienplatz v Mnichově postavit mariánský sloup z adnetského mramoru. Latinský nápis odkazuje na jeho příslib a na uctívání Marie jako ochránkyně a patronky Bavorska (Schutzpatronin Bayerns).  Mariánský sloup byl posvěcen 7. listopadu 1638, první neděli po dni Všech svatých. Svěcení provedl freisingský biskup Veit Adam von Gepeckh. Říká se, že přitom kurfiřt Maxmilián pronesl neolatinskou přímluvu jezuitského básníka Jakoba Baldeho (1604–1668):  Německý překlad  Český překlad:  "Panenská Ochránkyně, zachovej svým Bavorům stát, panovníka, vládu, zemi a víru."  Zároveň vznikla také píseň „"Das Münchnerisch unser lieben Frawen Gesang"‘“, vytištěná v roce 1637, (Kancionál pro Mnichov a Freising: č. 855).  Během druhé světové války byla socha uschována ve Frauenkirche, ale již v roce 1945 byla pod kardinálem Michaelem von Faulhaber znovu na náměstí Marienplatz vrácena. Během stavby městských drah U-Bahn a S-Bahn v Mnichově byl mariánský sloup v roce 1966 dočasně odstraněn. K jeho vrácení došlo v listopadu 1970. Barokní sokl a sloup byly nahrazeny kopií, a socha byla znovu pozlacena.

Popis.

Pomník je tvořen mramorovým sloupem, v jehož horní části je pozlacená bronzová socha Panny Marie, kterou pravděpodobně vytvořil Hubert Gerhard v roce 1593 pro hrob Viléma V. Až do roku 1613 byla socha na hlavním oltáři mnichovského kostela Frauenkirche. Je to typ sochy Panny Marie Loretánské. Marie stojí na srpku měsíce s Ježíškem v náručí.  V roce 1639 byly na sokl sloupu přidány čtyři bronzové sošky hrdinských andílků ("Heldenputti"). Ty alegoricky odkazují na Žalm 91 verš 13, který je tam ve zkrácené formě uveden na tabulkách ("Po lvu a po zmiji šlapat budeš, pošlapeš zmiji i draka" – "Super aspidem et basiliscum ambulabis et leonem et draconem conculcabis)". Andělé v antickém brnění bojují proti mýtickým tvorům, kteří představují čtyři lidská trápení, jimž v té době Mnichov čelil:  Ony čtyři představy navrhl neznámý mistr pravděpodobně ve vosku. Z bronzu je pak odlil Bernhard Ernst. Kdo sloup navrhl není sice známo, ale musel to být jeden z nejvýznamnějších umělců té doby. Předpokládá se, že autorem byl Hubert Gerhard. Socha je podobná bronzové soše v Královské rezidenci. Marie stojí na srpku měsíce, je korunována, v levé ruce drží požehnaného Ježíška a v pravé ruce žezlo. Mariánský sloup platil za střed země a všechny odchozí silnice zde měly svůj metrický nulový bod. Dokonce i vzdálenost na směrových tabulích do Mnichova je vztažena k tomuto sloupu.

Recepce.

Převzetí myšlenky (recepce) mariánského sloupu bylo často využíváno i pro jiné mariánské sloupy. Některé byly postaveny ještě během třicetileté války, například mariánský sloup ve Wernstein am Inn, který byl původně postaven ve Vídni již v roce 1647. Pražský mariánský sloup byl postaven roku 1650 (zničen v roce 1918). Vídeňský i pražský sloup byly postaveny ze stejného důvodu jako sloup mnichovský, protože obě města byla švédskými vojsky v poslední fázi třicetileté války ušetřena. Mnichovský sloup také sloužil jako vzor pro mariánský sloup ve Freisingu v roce 1674 a pro mariánský sloup ve Trieru v roce 1866.

Náboženské využití a návštěvy papežů.

Až do roku 1773 chodila každoročně procesí k mariánskému sloupu a to vždy první neděli po dni Všech svatých. V rámci sekularizace byly v roce 1803 veřejné litanie u mariánském sloupu zakázány, ale v roce 1854 opět obnoveny. Veřejné modlitby se u mariánského sloupu pořádají stále. Litanie, růženec a další modlitby jsou vždy v sobotu večer. A tak se tam modlil papež Pius VI. při návštěvě Mnichova v roce 1782. Papež Jan Pavel II. navštívil sochu 19. listopadu 1980. Jeho nástupce Benedikt XVI. pak 9. září 2006 v rámci své pastorační cesty do Bavorska. Data návštěv papežů Jana Pavla II. a Benedikta XVI. v Mnichově byla vyryta do mramorového soklu posvátné sochy krátce po jejich konání.  Arcibiskupové z Mnichova a Freisingu jsou u mariánského sloupu tradičně vítáni a přijímáni na začátku a na konci svého působení. Naposledy se před portrétem patronky Bavorska modlil při slavnostním obřadu dne 30. ledna 2008 arcibiskup Reinhard Marx. Svěřil své nové arcibiskupství a celé Bavorsko do rukou matky Boží.

Mariánský sloup ("Mariensäule") na náměstí Marienplatz v Mnichově je sloup se sochou Panny Marie na vrcholu. Marie je v Bavorsku uctívána jako patronka země (Patrona Bavariae). Sloup je zařazen do seznamu kulturních památek Mnichova.

Die Mariensäule auf dem Marienplatz in München ist ein Maria geweihtes Standbild auf einer Säule. Maria wird hier als Patrona Bavariae (Schutzpatronin Bayerns) verehrt. Die Mariensäule ist in die Liste der Baudenkmäler Münchens aufgenommen.


Vznik a výroba.

Lokomotivy konstrukčně vycházejí ze dvou prototypů řady T 475.1 (nyní řada 744.5), které byly vyrobeny v roce 1970 a poté testovány jak u ČSD, tak na vlečkách. Zapracováním připomínek ze zkušebního provozu vznikl projekt nové řady, označené T 448.0. Mezi hlavní změny patřilo zvýšení celkové hmotnosti lokomotivy na 72 t (pro dosažení potřebné adheze) nebo drobné úpravy tvaru kapot. První série, čítající 24 kusů, byla vyrobena na přelomu let 1973/1974 a dodána jednotlivým průmyslovým provozům. Mezi první zákazníky patřily například CHZJD Bratislava (nyní Istrochem), SONP Kladno a další. Díky rostoucímu zájmu o nové lokomotivy byly vyráběny stále další série – poslední, třináctá, byla dokončena v roce 1989 a počet vyrobených strojů pro Československo se tak zastavil na čísle 459. Kromě strojů pro domácí průmysl byly vyráběny i lokomotivy pro Polsko; obdobného typu T 448-P bylo dodáno 161 strojů. Nejvíce lokomotiv (více než 50) odebraly Ostravsko-karvinské doly.

Konstrukce.

Jde o čtyřnápravovou lokomotivu – pojezd tvoří dva dvounápravové podvozky, na nichž je pomocí pryžokovových sloupků uložen hlavní rám. Konstrukce uložení byla přizpůsobena projíždění oblouky o malém poloměru, které se na vlečkách často vyskytují. Srdcem pohonného soustrojí je spalovací motor K 6 S 230 DR, spojený s trakčním generátorem TD 805; oba jsou uloženy v předním, větším představku. V zadním malém představku se pak nachází ventilátor a část chladicího okruhu. Pohon dvojkolí zajišťují celkem čtyři tlapové stejnosměrné trakční motory TE 005 E (pro každé dvojkolí jeden) o souhrnném výkonu 780 kW, napájené z generátoru. Lokomotivní skříň je kapotového typu, s jednou kabinou strojvedoucího umístěnou blíže k zadnímu konci lokomotivy.

Využití.

Hlavním posláním těchto lokomotiv bylo zajištění provozu na vlečkách průmyslových podniků – především pak posunu se soupravami, přetahy mezi výrobními závody, předávání vozů s hotovými výrobky nebo surovinami na ČSD a další. Několik strojů připadlo i traťové distanci (dnes pod zkratkou TSS) a byly tak využívány k dopravě stavebních vlaků při opravách tratí a mostů. V omezené míře zasahují i do traťové služby; jejich nasazování zde narostlo především po roce 2000, kdy některé lokomotivy odkoupili ze zrušených závodů soukromí dopravci a začali je používat ke svým výkonům. Mezi takovéto firmy patří např. AWT, Unipetrol Doprava, LTE a další.  Vzhledem ke snížení potřeby lokomotiv v Česku a na Slovensku v posledních letech byly některé lokomotivy prodány i do zahraničí. Cílovými destinacemi se stala KLDR, Uruguay, Saúdská Arábie a další, kde po patřičných úpravách (např. pro provoz v pouštních podmínkách) vozí pracovní či nákladní vlaky.

Odvozené typy.

Díky celkové úspěšnosti řady 740 z ní byly postupně odvozeny další typy, upravené podle potřeb zákazníka. Kritický nedostatek vhodných traťových lokomotiv v polovině 70. let donutil ČSD k víceméně nouzovému řešení – v ČKD byla narychlo upravena stávající řada 740 a tak vznikl nový typ 742 (tehdy T 466.2). Pro použití na vlacích byla rychlost zvýšena na 90 km/h a zároveň snížena celková hmotnost na 64 tun, aby lokomotivy směly jezdit i po tratích s lehčím svrškem. Přestože mělo původně jít o jakýsi přechodný typ, postupně byly doobjednávány další série a do roku 1986 vyrobeno bylo 452 kusů pro ČSD a navíc 41 pro průmysl a železniční vojsko (tedy dokonce více než původní řady 740). I dnes tak tato řada tvoří jeden ze základních kamenů lokomotivního parku ČD, ČD Cargo i ZSCS.  Atypickou se stala série 10 lokomotiv nové řady 743 (T 466.3), vyrobená v roce 1987 pro ozubnicovou trať Tanvald – Kořenov. Tyto stroje byly vybaveny elektrodynamickou brzdou (EDB), elektronickým regulátorem výkonu (výkon motoru byl proto snížen na 800 kW) a jinými doplňky a staly se tak celkovým vrcholem vývoje tohoto typu lokomotiv.

Modernizace.

Po letech provozu původních lokomotiv začala vzrůstat jejich neekonomičnost a celková zastaralost. Šlo především o vysokou spotřebu paliva, nedostatek původních náhradních dílů a další problémy, které komplikovaly udržení strojů v provozním stavu. Hlavním cílem proto byla náhrada originálního motoru ČKD novějším typem – zvolena byla řada motorů americké firmy Caterpillar. Nejstarší modernizací je řada 744.7 z produkce Jihlavské lokomotivní společnosti (dnes jeden ze závodů CZ LOKO). První prototyp byl dokončen v roce 1998 a jeho majitelem se stal Unipetrol Doprava. Zde byl ještě použit starší motor CAT 3512 DI-TA, u dalších rekonstruovaných strojů byl už převážně zastavován typ 3508. V rámci těchto modernizací byly také snižovány kapoty za účelem zlepšení výhledu z lokomotivy (především při posunu), doplňovány deformační prvky na rámu a patřičně upravena i elektrická výzbroj.  Postupně tak vzniklo mnoho rekonstrukcí různého rozsahu – v některých případech byl pouze vyměněn motor a původní vzhled lokomotivy zachován, jinde naopak dosazen i elektronický řídící systém, EDB a další. Jednotlivé rekonstrukce se také liší výkonem motoru; variabilita se pohybuje od cca 400 kW (u lokomotiv pro menší zátěže) až po 900 kW u nejvýkonnějších strojů. Nejčastěji jsou upravené stroje označovány řadami 724, 740.3, 741.5 či 744 a inventárními čísly podle pořadí rekonstrukce.

Lokomotiva řady 740 (do roku 1987 řada T 448.0) je čtyřnápravová dieselelektrická lokomotiva, vyráběná v letech 1973–1989 lokomotivkou ČKD v Praze pro potřeby vleček československého průmyslu. Obdobné lokomotivy s označením T 448-P byly dodávány také do Polska. Celkovým počtem 620 vyrobených kusů (z toho 161 typu T 448-P) jde o nejvyráběnější vlečkovou lokomotivu v tuzemsku, sloužící v závodové dopravě mnoha průmyslových podniků do současnosti. Z řady 740 byla později odvozena vylehčená řada 742 (T 466.2) pro použití na státních drahách, taktéž vyrobená v mnohasetkusových sériích.

Die Fahrzeuge der ČSD-Baureihe T 448.0 (ab 1988: Baureihe 740) sind Diesellokomotiven für den Rangier- und leichten Streckendienst auf Industriebahnen, die von ČKD in Prag entwickelt wurden. Die Lokomotiven wurden insbesondere für Industriebetriebe in der Tschechoslowakei und Polen gebaut. An die Tschechoslowakischen Staatsbahnen (ČSD) wurde eine konzeptionell identische, aber leichtere Lokomotive als Baureihe T 466.2 geliefert.


Egyptský raketový program.

Egyptský prezident Gamál Násir se nechtěl v případě raket spoléhat na Západ či Sovětský svaz, jelikož takový postup by nebyl konzistentní s egyptskou politikou nepřiklánění se ani k jedné straně Studené války. Vlastní raketový program tak představoval jedinou možnost, díky níž by se mohl Egypt technologicky vyrovnat svému dlouholetému nepříteli – Izraeli. V té době byla raketová technologie na Blízkém východě nedostatkovým zbožím, a tak se Egypt musel poohlédnout po materiálech a odborných znalostech v evropských zemích. Materiál a lidské zdroje Egyptu zprostředkoval egyptsko-švýcarský překupník se zbraněmi Hasan Sajid Kamil, přičemž oboje pocházelo ze Spolkové republiky Německo a Švýcarska, tedy zemí, jejichž zákony zakazovaly poskytování zbraní blízkovýchodním zemím. Mnoho západoněmeckých vědců pracovalo během druhé světové války v raketovém programu nacistického Německa na vývoji rakety V-2 v Peenemünde a někteří pracovali v poválečném období ve francouzském raketovém programu.  Egyptský raketový program upoutal světovou pozornost úspěšným testem rakety v červenci 1962 a následným představením dvou nových typů raket v ulicích Káhiry. Příliv raketových expertů ze Spolkové republiky do Egypta poškodil izraelsko-německé vztahy, nicméně nedošlo k přerušení vyplácení reparací a zasílání tajných dodávek zbraní ze Spolkové republiky do Izraele. Izrael byl v souvislosti s raketovým programem silně znepokojen zejména poté, co roztrpčený rakouský vědec, podílející se na projektu, předal izraelským tajným službám informaci, že se Egypťané pokouší rakety vybavit radioaktivním odpadem a pracují na výrobě jaderných hlavic. V polovině srpna téhož roku se Mosadu podařilo získat dokument psaný německým vědcem Wolfgangem Pilzem, detailně popisující jisté aspekty továrny 333, počet doposud vyrobených raket (celkem 900) a konečně slabší důkazy, že existují plány na výrobu hlavic pro použití chemických a biologických zbraní. Aby získal podporu izraelské veřejnosti, rozšířil ředitel Mosadu informaci, že němečtí vědci v Egyptě vyvíjí hrozivé zbraně.

Útoky na německé vědce.

Hlavní taktikou používanou proti vědcům byly dopisové bomby a únosy. Jejich rodinám bylo vyhrožováno násilím, s cílem přesvědčit tak vědce k návratu do Evropy. Mosad pro operaci poskytl malou operativní jednotku, vedenou budoucím izraelským premiérem Jicchakem Šamirem, ale jelikož v té době ještě postrádal operační divizi, využil k provedení útoků především jednotky zpravodajské služby Šin Bet (Šabak). Součástí operace byly následující akce:

Veřejné odhalení operace.

Ve Švýcarsku byli zatčeni dva agenti Mosadu (Izraelec Josef Ben Gal a Rakušan Otto Joklik) kvůli vyhrožování Heidi Goerckeové, dceři západoněmeckého vědce Paula-Jense Goerckeho, experta na elektronické navádění z továrny 333. Nařídili jí přesvědčit otce k návratu do Spolkové republiky, přičemž jí vyhrožovali. Oba byli uvězněni za vyvíjení nátlaku a ilegální jednání jménem cizího státu. Švýcarská vyšetřování odhalila, že oba zmínění byli rovněž zapleteni do únosu Kruga a pokusu o atentát na Kleinwachtera. Jejich uvěznění způsobilo v Izraeli skandál. Izrael veřejně popřel tato nařčení a tvrdil, že jeho agenti použili pouze metody „nenásilného přesvědčování“.

Rezignace Isera Har'ela.

Operace Damokles skončila, když tehdejší izraelský premiér David Ben Gurion požadoval přerušení akcí Mosadu v obavě nad jejich důsledky na izraelsko-německé vztahy. Tehdejší ministryně zahraničí Golda Meirová a izraelští diplomaté, snažící se vybudovat vztahy mezi Spolkovou republikou a Izraelem kvůli útokům zuřili. Har'el byl donucen rezignovat a jeho nástupce Me'ir Amit prohlásil, že Har'el přecenil riziko, představované egyptským raketovým programem. Na protest proti Har'elovu odejití rezignoval Jicchak Šamir a několik jeho kolegů. Premiér Ben Gurion opustil svůj úřad o tři měsíce později.  Kombinace hrozeb smrtí a diplomatický tlak nakonec ke konci roku 1963 úspěšně vedla k vypuzení vědců z Egypta. V roce 1967 se egyptský raketový program zcela zastavil a Egypt se obrátil na Sovětský svaz, který mu dodal rakety Scud B.

Operace Damokles byla tajná kampaň izraelské zpravodajské služby Mosad z let 1962 a 1963, zacílená proti německým vědcům a technikům, dříve pracujícím v raketovém programu nacistického Německa, kteří v Egyptě vyvíjeli rakety ve vojenské základně, známé jako továrna 333. Podle Otto Joklika, rakouského vědce, zapojeného do tohoto projektu, byly vyvíjené rakety konstruovány tak, aby mohly nést radioaktivní odpad.

Die Affäre um deutsche Raketenexperten in Ägypten war eine internationale politische Auseinandersetzung im Zeitraum zwischen 1962 und 1965, in erster Linie zwischen den Staaten Ägypten, Bundesrepublik Deutschland und Israel. Es ging darum, dass (u. a.) deutsche Staatsbürger an Rüstungsprojekten in Ägypten mitarbeiteten. Deutsche Experten waren, neben dem Flugzeugbau, an der Entwicklung von Kurzstreckenraketen beteiligt, von denen sich der Staat Israel direkt bedroht fühlte. Diese Vorgänge belasteten das Verhältnis der beiden Staaten Bundesrepublik Deutschland und Israel, die sich zu diesem Zeitpunkt aufeinander zubewegten. Besonders brisant war die Tatsache, dass einzelne der Experten bereits während der Zeit des Nationalsozialismus am deutschen Raketenbau beteiligt waren. Das Thema fand in beiden Ländern, aber vor allem in Israel, große Öffentlichkeit und wurde kontrovers diskutiert. Die Bundesregierung versuchte schließlich unterschiedliche Maßnahmen zu ergreifen, um das Problem zu beseitigen. Bis zum Jahre 1965 hin, als die Bundesrepublik und Israel erstmals diplomatische Beziehungen aufnahmen, hatte die Angelegenheit jedoch immer stärker an Bedeutung verloren, da die deutschen Experten sich sukzessive aus Ägypten zurückzogen.


Francouzský způsob honů.

Počátkem 18. století se začal praktikovat tzv. francouzský způsob honby na jelena. Štvanice se řídila určitými pravidly a ustálenými zvyky, z nichž některé se udržely v myslivosti podnes.  Několik dní předem vybraly skupiny myslivců a psovodů kus, který bude štván. Vybraná společnost se sešla na určeném místě v honitbě, kde jí bylo nabídnuto dovezené občerstvení. Hostitel, pán honu, aby honu dodal náležitý lesk, přijížděl zpravidla čtyřspřežím nebo šestispřežím. Jeho choť se společnicí pak přesedla do lehkého dvoukolového kočáru, ze kterého hon sledovala.  Nejprve vyrazila smečka psů vedená psovody, vyhledala určeného jelena a sledovala jeho stopu. Vyslíděný a vyplašený jelen se snažil uniknout. Za halasného štěkotu psů a troubení trubačů honební společnost na koních prchajícího jelena sledovala. Signály trub oznamovaly společnosti chování a směřování prchajícího zvířete, které někdy unikalo i desítky kilometrů než bylo zcela vyčerpáno. Pak nastal poslední zápas jelena se psy. Ani v tomto stavu se jelen nevzdával bez boje a často docházelo ke zranění psů. Nakonec jelen klesl k zemi, psi byli zadrženi, jelen byl držen za parohy a pán honu k němu přistoupil a dal mu záraz tesákem. Následoval výřad buď na místě nebo v nejbližším honebním zámečku, kam byl jelen dovezen. Bylo troubeno halali, jelen byl vyvrhnut a rozporcován. Pán honu obdržel hlavu s parohy a pravý běh.  V Rakousku podporoval tento francouzský způsob lovu zejména císař Karel VI. a také císařovna Marie Terezie. Císař se několikrát účastnil honu u vrchního kancléře Františka Kinského, který nechal pro účely parforsních honů roku 1723 vystavět zámek Karlova Koruna v Chlumci nad Cidlinou.

Anglický způsob honů.

V Anglii se v té době často konaly hony na lišky, které tam byly velmi přemnožené a páchaly značné škody, zejména na chovech drůbeže. V noci, když byly lišky na lovu, byly jim ucpány nory, lišky se nemohly vrátit do svých brlohů a pohybovaly se po lese. Následujícího dne je vyhledávaly skupiny lovců na koních, v jejichž čele psovod s pomocníky vedl smečku psů. Jakmile smečka přišla na stopu lišky, nastalo její rychlé sledování. Asi po čtvrthodině byla liška zpravidla dostižena a zadávena psy. Jezdci, kteří hon sledovali na koních, museli překonávat různé terénní překážky a dokazovat tak své jezdecké umění.  Z honů na lišku se vyvinul a od počátku 19. století se z Anglie do Evropy šířil nový způsob honů, tzv. anglický, a ve třicátých letech se přes Německo dostal i do Rakouska. Namísto honů na lišku se zde prováděly hony na jelena. Zatímco francouzský způsob honů sledoval především lovecké hledisko, sledoval anglický způsob především sportovní vyžití účastníků, tedy jízdu na koních ve volném terénu spojenou s překonáváním přírodních překážek, kdy účastníci prokazovali své jezdecké schopnosti. Štvaní jeleni byli k tomu účelu chováni ve zvláštní oboře. Jelen byl na místo srazu honební společnosti dovezen tzv. „jelením vozem“ a při začátku honu vypuštěn. Trasa štvanice tedy nebyla předem určena, stanovil ji sám hnaný jelen, stejně jako délka honu závisela na fyzické kondici jelena a mnohdy i jiných náhodných okolnostech. Když byl jelen uštván a dostižen, byli psi zadrženi. Pokud jelen následkem divoké štvanice nezašel, byl odvezen zpět do obory, zatímco společnost u bohatě prostřených stolů si vyměňovala svoje zážitky z honu.  Parforsní hony byly terčem kritiky ochránců zvířat, kteří prosadili jejich zákaz ve Skotsku roku 2002. Dolní sněmovna Spojeného království odhlasovala zákaz honů v roce 2004 navzdory odporu Sněmovny lordů, v platnost vešel v únoru 2005. Velký kritikem tohoto zákona byl princ Charles, který dokonce pohrozil odchodem ze země. Severní Irsko hony na lišku dosud toleruje. Existují také výjimky: smějí se pořádat štvanice na škodnou, jako jsou králíci. Zákon však bývá v praxi často porušován.

Parforsní hony v Pardubicích.

Střediskem parforsních honů býv. Rakouska, resp. Rakousko-Uherska od čtyřicátých let 19. století až do první světové války byly Pardubice. Pro tento druh sportu šlechty zde byly zvláště příznivé podmínky. V kasárnách se střídaly různé jezdecké pluky, dragouni, kyrysníci, huláni i husaři, jejichž velitelé a vyšší důstojníci, zpravidla šlechtického původu, měli v jízdě na koni zalíbení. Také relativně přehledná rovinatá krajina Pardubicka s mnoha remízky, loukami a poli na lehké písčité půdě, mělkými vodními plochami a mokřinami, potoky a říčkami, byly terénem umožňujícím rychlé unikání zvěře a její sledování s překonáváním pro koně zvládnutelných přírodních překážek.  Jako první v Čechách pořádal honbu na jelena anglickým způsobem hrabě Oktavián Kinský v r. 1836. Přivezl z Anglie plnokrevné koně a smečku strakatých psů, zval nejlepší jezdce z okolí, šlechtu a důstojníky z posádek v Pardubicích a Poděbradech. Do Pardubic přišel v r. 1837 plukovník kníže František Liechtenstein a převzal zde velení husarského pluku č. 9 cara Mikuláše. S parforsními hony měl zkušenosti jako jejich účastník v Lednici a v Chlumci. V roce 1840 zakoupil smečku a v roce 1841 uspořádal v Pardubicích první hon anglickým způsobem. Tento rok veškeré výlohy, opatření honebních koní, povozy, vydržování smečky, škody na polích a j. hradil kníže ze svého, do roku 1848 se na nákladech podíleli také kníže Auersperg ze Slatiňan a plukovník hrabě E. Clam-Gallas, velitel 8. pluku poděbradských kyrysníků. Pánem (mastrem) honů však byl nadále kníže Liechtenstein. Na Loketsku se parforsní hony konaly v Kostelní Bříze (Kirchenbirk) kam je zavedl Carl von Henneberg - Spiegel koncem 40. let 19. století. K prvním parforsním honům se užívalo 36 psů a 140 koní, konaly se čtyřikrát do týdne na jelena a jednou na zajíce. Pardubice měly tehdy jen asi 4.000 obyvatel, ale vždy na podzim, v době honů ve stávaly sportovně společenským centrem evropské šlechty s bohatým kulturním životem a také střediskem nejnovější módy. Účastníci parforsních honů, aktivní i pasivní, přinášeli do městečka značné peníze a podporovali tak rozvoj města, zvelebování živností, řemesel i obchodu. Velkorysé úhrady škod na úrodě sedlákům předešly jejich případnému odporu proti honům, naopak přejezdy honební společnosti přes zemědělské pozemky byly často vítány, někdy i zneužívány a škody a požadované náhrady nadhodnocovány.  Po odchodu knížete Liechtensteina i hraběte Clam-Gallase v roce 1848 na jiná působiště přišel do Pardubic saský baron Zedtwitz a již tradiční hony v Pardubicích od roku 1850 obnovil, ovšem tak, že byla zřízena a hony pořádala parforsní společnost a každý účastník za sebe nebo svého hosta musel hradit příslušný podíl nákladů. Pod jeho mastrováním byly hony pořádány až do roku 1866, kdy jim válka, pruská okupace Pardubic, epidemie cholery a také smrt barona Zedtwitze zabránily. Hony se v roce 1866 a na jaře 1867 konaly v Königsheide u Bratislavy, ale protože se používala pardubická smečka, byly počítány za pardubické. Teprve na podzim r. 1867 se hony vrátily opět do Pardubic.  Do Pardubic přišel a mastrování se toho roku ujal princ Egon Thurn-Taxis. Byl to výborný sportovec, vynikající a také elegantní jezdec, který usiloval o zvýšení sportovní i společenské úrovně honů. Z Anglie byli dovezeni noví rychlejší psi, jezdci oblékali světle červené kabáty se speciálními knoflíky „Pardubického honebního klubu“. Hony v tomto období byly úspěšné a dlouhé, často několik desítek kilometrů. Přítomna byla i společnost krásných dam, takže ve dnech kdy se nehonilo byl veden bohatý společenský život, nejlepší od založení parforsní společnosti.  Roku 1872 převzal mastrování honů princ Emil Fürstenberg, který byl zejména výtečný myslivec. Spolu s jezdci psovody užíval výhradně výborných koní pocházejících z majetku prince z Lán a také zvěř pro hony byla výhradně z tamního revíru. Pro svou vytrvalost měla tato zvěř výbornou pověst a byla používána až do světové války.  Tehdy, v roce 1874, se pardubických honů po několik dnů zúčastnil i císař František Josef I. s císařovnou Alžbětou. Hony za účasti císaře byly zvlášť zdařilé. Například hon 18. listopadu 1874 měl počátek (meet) v Časech u Sezemic a závěr (halali) až v Rosicích u Chrasti. Jindy byl hon spojen s překročením Labe nad Opatovicemi.  Do této doby spadá také vznik Velké pardubické steeplechase. Princ Emil Fürstenberg s hrabětem Maxem Ugartem vytyčili její trať a 5. listopadu 1874 se konal první závod tohoto největšího dostihu na evropském kontinentě. Úspěšní byli zejména koně, kteří se pravidelně účastnili parforsních honů.  Posledním mastrem pardubických parforsních honů byl od roku 1878 hrabě Jindřich Larisch-Mönich. Hned v tomto roce se uskutečnil zvláště zdařilý hon s meetem u Sezemic a halali až u Hrušové za Vysokým Mýtem. V roce 1881 přijel na hony korunní princ Rudolf s chotí Štěpánkou. Ovšem princ se při překračování Labe společnosti ztratil, nemohl nalézt cestu do Pardubic a ve špatné náladě se vrátil teprve pozdě večer a již se ani nezúčastnil slavnostního plesu v kasinu.  Účast na honech byla různá. Bylo období, kdy se honu účastnilo jen 5 – 6 jezdců a hrozilo, že hony zaniknou. Naproti tomu např. v roce 1911 se honební sezóny zúčastnilo celkem 952 jezdců. Důležitými účastníky honů ve skupině mastra byli psovodi, kteří svým uměním a prací se psy úroveň honů spoluvytvářeli. Za dobu konání parforsních honů se jich v Pardubicích vystřídalo několik. Velmi oblíbeným a známým byl zejména poslední, Angličan Charles Peck, který zde působil od r. 1877 až do roku 1913.  Poslední parforsní hon v Pardubicích se konal 6. prosince 1913. Pro válečné události v roce 1914 byly hony zastaveny, jezdci i koně byli většinou nasazeni do války. Po válce již hony nebyly obnoveny a honební společnost zanikla.  Parforsní hony v Pardubicích byly ve své době prvořadou společenskou událostí celého Rakousko-Uherska i celoevropskou. Sledoval je nejenom místní tisk, ale psalo se o nich i v pražských, vídeňských a berlínských listech.

Parforsní hon (z franc. "par force de chiens" – silou psů) byla předem připravená štvanice, kdy šlechtická společnost na koních ve volném terénu sledovala vystopovaného nebo předem odchyceného a ze schránky vypuštěného jelena prchajícího před psí smečkou, s cílem ho zcela vyčerpat a neschopného dalšího unikání zabít tesákem, nebo v pozdějších letech jen vyčerpat tak, že již nebyl schopný dalšího útěku a pak jej vrátit zpět do jeho původního prostředí. Primárně se využívají velcí honiči, jako jsou angličtí a američtí foxhoundi, využívali se ale i bíglové.

Die Parforcejagd ( ‚mit Gewalt‘) ist eine Hetzjagd, bei der die jagende Hundemeute zu Pferd begleitet wird. Sie war bereits den Kelten bekannt und erfreute sich insbesondere im 17. und 18. Jahrhundert an den europäischen Fürstenhäusern großer Beliebtheit. Der hohe Aufwand, den diese Art zu jagen mit sich bringt, beschränkte sie in der Zeit vor den napoleonischen Kriegen auf den Adel. Die Parforcejagd wird auch heute noch betrieben, beispielsweise in Frankreich, den USA und Australien.


Parkur.

Cílem parkurového skákání je překonání překážek v daném pořadí za co nejkratší čas a s co nejnižším počtem trestných bodů

Výškové překážky.

Kavaleta.

Kavaleta je jednotlivá bariéra, ze které se skládají ostatní skoky, popřípadě jsou umístěny samostatně na zemi či v řadách.

Křížek.

Křížek je výšková překážka skládající se ze dvou stojanů a dvou překřížených kavalet.

Kolmý skok.

Jedná se o výškovou překážku skládající se ze dvou stojanů a několika kavalet. Je to jedna z nejčastěji užívaných překážek při parkurovém skákání.

Branka.

Branka je výšková překážka, ohraničena dvěma obdélníkovými stojany. Nájezd na tuto překážku je náročný z důvodu zmenšeného prostoru mezi stojany.

Žolík.

Jedná se o nejtěžší překážku z parkuru, kterou jezdec není povinen překonat. Bývá o stupeň vyšší, než je úroveň daného parkuru. Zároveň bývá odlišena vzhledem a označena cedulkou na stojanu, která znázorňuje žolíka. Za překonání závodní dvojice získává dvojnásobný počet bodů než za překonání poslední povinné překážky.

Šířkové překážky.

Vodní příkop.

Tento skok řadíme do šířkových překážek vyskytujících se pouze ve vyšších úrovních. Je to ohraničená vodní plocha. V doskokové části se nachází bílý pruh, který značí konec vodního příkopu a kůň na něj nesmí došlápnout.

Výško-šířkové překážky.

Oxer.

Oxer je výško-šířková překážka skládající se obvykle ze dvou kolmých skoků postavených v těsné blízkosti za sebou. Oba kolmé skoky jsou stejně vysoké.

Dvojbradlí.

Dvojbradlí je velmi podobné oxeru. Jedná se také o výško-šířkový skok. Od oxeru se však liší výškou prvního a druhého kolmého skoku, první bývá nižší.

Trojbradlí.

Trojbradlí vypadá podobně jako dvojbradlí, je však rozšířeno ještě o jeden kolmý skok. Překážka připomíná schody, kdy první kolmý skok je nejnižší a následující dva se vždy zvyšují. Třetí kolmý skok je tudíž nejvyšší.

Kozí hřbet.

Jedná se o výško-šířkovou překážku podobnou trojbradlí. Je taktéž tvořena ze tří kolmých skoků v těsné blízkosti. Jediný rozdíl je ve výšce třetího kolmého skoku, který je ve stejné výšce jako první (druhý kolmý skok se stává nejvyšším.

Zeď.

Jedná se o výško-šířkovou překážku postavenou z dřevěných bloků umístěných na sebe. Tento skok se vyskytuje především ve vyšších parkurových úrovních z důvodu jeho náročnosti.

Vějíř.

Vějíř je výško-šířková překážka, která je z jedné strany tvořena jedním stojanem ze kterého vycházejí tři kavalety. Každá kavaleta má na druhém konci svůj vlastní stojan. Skok je zakřiven do oblouku.

Parkurové kombinace.

In-out.

Jedná se o minimálně dvě překážky v řadě, mezi nimiž není ponechán prostor ani pro jeden cvalový skok.

Dvojskok.

Dvojskok tvoří dvě libovolné překážky, mezi kterými je ponecháno místo přesně na jeden cvalový skok. Obě překážky ve dvojskoku jsou v závodech počítány jako překážka jedna. V závodním plánku jsou vždy značeny písmeny a, b (např. 8a, 8b).

Trojskok.

U trojskoku platí stejná pravidla jako u dvojskoku. Je ale tvořen třemi libovolnými překážkami, mezi nimiž je taktéž jeden cvalový skok.

Distance.

Distance je řada tvořena obvykle ze dvou překážek. Vzdálenost mezi skoky určuje pořadatel závodu (musí být větší než jeden cvalový skok). Každá překážka v distanci je počítána samostatně.

Steeplechase.

Steeplechase je druh dostihu, ve kterém se musí kůň s jezdcem na rozdíl od normálního dostihu soustředit též na překonávání různých přírodních překážek rozmístěných na závodní trati.

Živý plot.

Živý plot tvoří zastřižené keře, před nimiž se nachází dobře viditelný bílý plůtek.

Živý plot s příkopem.

Tato překážka vypadá jako živý plot. Místo doskoku je oproti odskokové části snížena (cca o 50 cm).

Vodní příkop.

V dostizích steeplechase se můžeme setkat se dvěma variacemi vodního příkopu. Jedná se o malý vodní příkop a velký vodní příkop, které se liší pouze šířkou. Vzhledem připomíná plastový bazén v zemi.

Irská lavice.

Jedná se o uměle vytvořený hliněný val. Kůň s jezdcem musí překonat prudké stoupání a následně okamžité klesání.

Zahrádky.

Jedná se o distanci (viz parkurové překážky) tvořenou dvěma živými ploty.

Francouzský skok.

Francouzský skok je tvořen dvěma živými ploty. Mezi nimi je příkop. Oba živé ploty i s příkopem musí dvojice překonat jedním skokem.

Anglický skok.

Překonání anglického skoku začíná plotem. Těsně za plotem následuje příkop a překážka je zakončena živým plotem.

Drop.

Jedná se o náhlý pokles terénu.

Kamenná zeď.

Zeď tvoří kamenná zídka spolu s odskokovou lištou. Ta je umístěna před samotnou zdí a kůň musí odskočit před ní.

Suchý příkop.

Jedná se o hluboký žlab v zemi. Začátek příkopu je viditelně označen.

Steeplechase skok.

Jedná se o nejčastější skok v celém závodě. Tento skok tvoří živý plot, před kterým se nachází dřevěný plot.

Bullfinch.

Jsou to živé ploty vysoké až dva a půl metru, kterými kůň musí z větší části proskočit.

Cross-Country.

Jedná se o závodní, která prověřuje schopnost koně i jezdce překonávat přírodní překážky v náročném terénu. Vzhledem k tomu, že k výrobě překážek jsou používány přírodní materiály, tak každá překážka je originální. Existují pouze dané parametry, podle kterých se pořadatel při výrobě překážek řídí.

Arrowhead.

Dřevěná překážka trojúhelníkového tvaru, kterou kůň přeskakuje v nejširším místě.

Živý plot.

Živý plot tvoří zastřižené keře, mají podobný vzhled jako živé ploty ve Steeplechase.

Kmen.

Využívány jsou položené široké kmeny očištěné od větví.

Cross Country Bank.

Překážka připomínající široké schodiště. Překážku lze využívat v obou směrech (nahoru a dolu), v případě, že je překážka užita směrem dolu, můžeme použít také výraz Drop.

Bullfinch.

Tento skok se skládá z pevného základu a živého plotu. Kůň tímto skokem proskakuje.

Špice.

Jedná se o překážku, kde si jezdec může vybrat směr, kterým tuto překážku překoná.

Příkop.

Jedná se o přírodní nerovnost v terénu. Může být různě dlouhý a hluboký. Též za ním může následovat například živý plot.

Ploty.

Překážka skládající se z jednotlivých klád, může tvořit kolmé skoky, oxery, trojbradlí (viz Parkur).

Roll Top.

Dřevěná překážka vzhledem připomínající podélně rozpůlené kavalety.

Trakehner.

Jedná se o příkop nad kterým se nachází vyvýšená kláda.

Vodní překážky.

Jedná se buď o klasický vodní příkop, nebo o vodní plochu, kterou kůň probíhá. Můžou se vyskytovat také typy vodních překážek, kdy kůň s jezdcem opakovaně seskakuje do vody a vyskakuje nebo překonává překážky přímo ve vodě.

Distance.

Distanci tvoří několik překážek za sebou v bližší vzdálenosti, než je obvyklé.

Jezdecký sport je rozšířen po celém světě a existují mnohá odvětví. Nezanedbatelná část z nich je zaměřena na překonávání překážek ať už se jedná o dostihové závody či o klasický parkur. V následujících kapitolách se zaměříme na jednotlivé typy překážek v daných jezdeckých odvětvích.

Hindernisse gibt es in mehreren Disziplinen des Pferdesports. Es gibt Hindernisse, die gesprungen werden müssen, beispielsweise beim Springreiten, Jagdreiten und bei der Vielseitigkeit und Hindernisrennen. Es gibt aber auch Schritt- und Trab-Cavalettis oder Stangen die in der entsprechenden Gangart ohne Sprung überwunden werden. Fahrsport-Hindernisse müssen durchfahren werden.


Život.

Šarlotin otec Albrecht (též Albert) byl mladším synem Fridricha Viléma III. a Luisy Meklenbursko-Střelické. V roce 1830 si vzal svoji sestřenici Mariannu Oranžskou, dceru Viléma I. O rok později se páru narodil první potomek; dcera Šarlota. Stalo se tak 21. června 1831 na zámku Schönhausen v Berlíně. O rok později se narodil mrtvý syn, roku 1837 pak syn Albrecht. Jejich poslední dvě děti byly dcery Alžběta, která zemřela v dětství, a Alexandrina. Roku 1848, šest let po narození nejmladší Alexandriny, se pár nechal rozvést a Šarlota byla i se svými sourozenci svěřena do otcovy péče. Ve skutečnosti se ale o děti starala jejich bezdětná teta Alžběta Ludovika Bavorská.  Šarlotě bylo v době rozvodu rodičů již sedmnáct let a prožila poměrně šťastné dětství. Již v raném věku měla také nadání pro hudbu a učila se u hudebníků, jako byli Julius Stern, Theodor Kullak nebo Wilhelm Taubert. Napsala řadu písní a klavírních skladeb. Její dcera Marie Alžběta později tento Šarlotin dar také zdědila.  Jako mladá žena měla Šarlota díky svému původu dobré postavení – vždyť pocházela z nizozemské i pruské královské rodiny. Dne 18. května 1850 si devatenáctiletá Šarlota v Charlottenburgu vzala o pět let staršího Jiřího, dědice Sasko-meiningenského vévodství. Jiří jako jediný syn Bernarda II. a Marie Bedřišky měl zdědit velké bohatství a navíc byl i dobrý vojevůdce; v roce 1849 vedl meiningenský pluk v Prusko-dánské válce. Během jeho vojenské kariéry mu vlivnou dceru z dobré rodiny doporučili příbuzní, ale po první schůzce se do sebe pár zamiloval.  Svatba byla honosná a svatebním darem byla i luxusní vila u jezera Como, kterou páru darovala Šarlotina matka Marianna. Ta byla přejmenována na počest nevěsty "Villa Carlotta". Dalšími svatebními dary byly například sbírky obrazů nebo soch. Novomanželé ve velkém utráceli peníze a střídavě žili v Berlíně a Postupimi, kvůli narození dětí se ale vraceli do Meiningenu. Šarlota a Jiří měli čtyři děti, přičemž pouze dvě se dožili dospělosti.  27. ledna 1855 zemřel ve věku 3 tří let Šarlotin druhorozený syn Jiří Albrecht. O tři měsíce později, 30. března 1855, umírá na porodní komplikace i jeho matka Šarlota. Zemřela při náročném porodu syna, který ale také nepřežil a zemřel den po porodu. Jiří pro svoji první manželku velmi truchlil, nakonec se ale znovu oženil, tentokrát s Feodorou z Hohenlohe-Langenburgu, která se mu zdála jako vhodná macecha pro syna a dceru, které se Šarlotou měl. S Feodorou Jiří zplodil další tři syny (jeden zemřel jako nemluvně), avšak manželství bylo nešťastné.

Potomci.

Z manželství s Jiřím vzešly čtyři děti (dva synové, dvě dcery), avšak jen dvě se dožili dospělosti.

Šarlota Pruská (celým jménem "Bedřiška Luisa Vilemína Marianna Šarlota Pruská", 21. června 1831, Zámek Schönhausen, Berlín – 30. března 1855, Meiningen) byla, díky sňatku s Jiřím II., dědičná princezna sasko-meiningenského vévodství. Zemřela několik měsíců před svými čtyřiadvacátými narozeninami na komplikace při porodu – nepřežila ani ona, ani syn.

Friederike Luise Wilhelmine Marianne Charlotte von Preußen (* 21. Juni 1831 im Schloss Schönhausen bei Berlin; † 30. März 1855 in Meiningen) war eine preußische Prinzessin und durch Heirat Erbprinzessin von Sachsen-Meiningen.


Konstrukce.

Motorový vůz řady Dm12 konstrukčně vychází z motorových vozů řady 842, které v letech 1993 a 1994 vyráběla tehdejší Moravskoslezská vagónka pro České dráhy. Lehká vozová skříň je samonosná a její kostra je vyrobena z válcovaných a ohýbaných profilů. Neprůchodná čela vozidla jsou vyrobena z laminátu. Karoserie je usazena na dvou dvounápravových podvozcích, hnací je vždy jedna náprava podvozku. Pohonné ústrojí, jenž tvoří motor MAN a hydrodynamická převodovka Voith, je zavěšeno na spodku vozu. Interiér rovněž vychází z řady 842. Tvoří jej dvě čelní (neprůchodná) stanoviště strojvedoucího, zavazadlový prostor (lze jej využít pro přepravu cestujících na invalidním vozíku) s několika sedačkami, přední nástupní prostor s kabinou WC, první velkoprostorový oddíl pro cestující, druhý nástupní prostor a zadní oddíl pro cestující. Kvůli přírodním podmínkám, které trvají ve Finsku, je interiér zcela izolovaný (je využita centrální větrací jednotka a teplovodní vytápění, kabiny strojvedoucího jsou klimatizovány) a je rovněž prachotěsný (s ohledem na prachový sníh).

Vývoj, výroba a provoz.

Tehdejší ČKD VAGONKA vyhrála v roce 2001 výběrové řízení na dodávku 16 motorových vozů pro firmu VR-Yhtymä. Prototyp byl vyroben ve druhé polovině roku 2003, dokončen byl v lednu 2004. Poté následovaly různé zkoušky a zkušební jízdy, při nichž jej Drážní úřad administrativně označil řadou 849 (prototyp konkrétně jako vůz 849.001). V červnu 2004 byl vystaven na veletrhu Czech Raildays v Ostravě. Následovaly další zkoušky a počátek sériové výroby zbylých 15 objednaných vozů, z nichž poslední byl dokončen v roce 2006. Prototyp byl na konci roku 2004 odeslán do Finska (zde řada Dm12), kde byl po řadě dalších zkoušek v květnu 2005 zařazen do provozu pod číslem 4401.

Nehody.

Dne 26. října 2017 došlo na železničním přejezdu poblíž města Raseborg ke srážce vlaku s vojenským autem Sisu A2045. Při srážce zahynuli 4 lidé, tři z nich byli příslušníci finské armády ve vojenském automobilu a jeden cestující ve vlaku. Zraněno bylo dalších 11 lidí. Osobní vlak jel na lince z Karisu do Hanka.

Motorové vozy řady Dm12 (v Česku označeny řadou 849) jsou čtyřnápravové železniční motorové vozy, které v letech 2004–2006 vyrobila firma ČKD VAGONKA (nyní Škoda Vagonka) pro finské dráhy VR-Yhtymä. Jedná se o zatím poslední motorové vozy z produkce studénecké vagónky, respektive jejích nástupnických společností.

Die Baureihe Dm12 der finnischen Staatsbahn VR-Yhtymä ist ein Dieseltriebwagen für Strecken mit geringem Personenverkehr. Im August 2001 wurden 16 Stück mit einer Option auf weitere 20 Fahrzeuge bei der tschechischen Škoda Vagonka bestellt.


Historie.

Historie týmu Lotus F1 sahá do roku 1981, kdy Ted Toleman založil britský tým Toleman Motorsport. O pět let později, v roce 1986, se tým přejmenoval na Benetton Formula po té, co byl odkoupen italskou rodinou Benetton. Na přelomu let 1992 a 1993 byl tým přesunut do Enstonu, kde i v roce 2013 sídlí i stávající tým Lotus. Za tým Benetton získal dva tituly v letech 1994 a 1995 Michael Schumacher. Při druhém titulu Schumachera získal tým i titul v poháru konstruktérů, druhý pilotem byl Johnny Herbert. V roce 2000 byl Benetton odkoupen Renaultem a o dva roky později se přejmenoval na Renault F1. Pod novým jménem se týmu podařilo získat další dva tituly. v poháru jezdců i konstruktérů. Sezóny 2005 a 2006 ovládl Fernando Alonso, druhým pilotem Renaultu byl Giancarlo Fisichella. Na konci roku 2009 pak Renault prodal majoritní podíl Genii Capital, v roce 2011 se k týmu přidal Lotus Cars a tým startoval pod jménem Lotus-Renault F1. O rok později už Renault figuroval jen jako dodavatel motorů a tým dále působil jménem Lotus F1 Team.  Ve své první sezóně přijal Lotus tři vítězství svých předchůdců a na monopost Lotus E20 umístil tři zlaté hvězdy před kokpit.

Spor o jméno.

V sezónách 2010 a 2011 došlo ke sporu o jméno Lotus ve Formuli 1, když Tony Fernandes oznámil ve spolupráci s malajsijskou vládou a malajsijskou automobilkou Proton vstup do soutěže s týmem Team Lotus. Fernandes práva k použití jména získal nákupem licence od Davida Hunta, který byl jejich vlastníkem od prodeje původního Teams Lotus v roce 1994. Mezitím se do Formule 1 dostával i Genii Capital ve spolupráci s Lotus Cars (mateřská společnost Lotus Cats je Group Lotus), vlastníkem značky Lotus jako takové. Spor nakonec došel až k soudu, který v květnu 2011 rozhodl, že Fernandes skutečně vlastní práva na jméno Team Lotus, zatímco Group Lotus vlastní značku Lotus a má právo využívat původní černo-zlaté barvy na monopostu Formule 1. Situace se nakonec zjednodušila, když Fernandes svůj tým v roce 2012 přejmenoval na Caterham F1 Team.

Působení ve Formuli 1.

Sezóna 2012.

29. listopadu 2011 Lotus oznámil, že prvním pilotem týmu se stane Kimi Räikkönen, který podepsal dvouletou smlouvu s možností prodloužení o tok po té, co strávil předchozí dvě sezóny v rally. 9. prosince pak jezdecké složení doplnil pilot GP2 Romain Grosjean. Monopost Lotus E20 pak představil v únoru následujícího roku.  Lotusu zahájil sezóny třetím místem v kvalifikaci Romaina Grosjeana, ale nehody v prvních kolech závodů v Austrálii a Malajsii zhatily možnost získat body. V Číně jel Räikkönen na druhém místě, ale nakonec musel zajet do boxů pro nové gumy a spadl mimo body (jeho jediné umístění mimo body v sezóně). V Bahrajnu získal Lotus své první pódiové umístění, Räikkönen skončil druhý těsně za Sebastianem Vettelem a Grosjean následoval hned za ní na třetím místě. V Monaku Grosjean znovu havaroval už v prvním kole, ale v Kanadě se mu díky strategii s jednou zastávkou v boxech podařilo zajet druhé místo, jeho nejlepší umístění ve Formuli 1 k 22. listopadu 2013. V dalším závodě ve Valencii jel znovu na druhém místě, ale technická závada ho vyřadila ze závodu. Druhé místo tak zajel Räikkönen. V Německu, Maďarsku a Belgii pak Räikkönen skončil třikrát v řadě na pódiovém místě. V Maďarsku to bylo druhé místo před třetím Grosjeanem po vzájemném nepřímém souboji v boxech.  V Belgii se Grosjean znovu připletl do nehody v prvním kole, která vyřadila hned čtyři jezdce (kromě Grosjeana vypadli ještě Lewis Hamilton, Fernando Alonso a Sergio Pérez). Právě Grosjean byl označen za viníka nehody a obdržel zákaz startu v příštím závodě v Monze, kde byl nahrazen Jérômem d'Ambrosiem.  První vítězství týmu pak přišlo v Abú Dhabí, kde na prvním místě dojel Räikkönen, který se statistikou 19 závodů z 20 dojetých na bodovaných místech a 7 pódiovými umístěními dojel na konečném třetím místě v poháru jezdců. Lotus skončil celkově čtvrtý.

Sezóna 2013.

Dne 29. října 2012 byl jako pilot pro další sezónu potvrzen Kimi Räikkönen po několika týdnech spekulací o jeho dalším působení v motorsportu. Druhým pilotem byl znovu Romain Grosjean. Na konci ledna 2013 představil v Enstonu Lotus nový monopost, Lotus E21, tentokrát s výraznějším červeným zbarvením některých částí vozu jako přední a zadní křídlo nebo bočnice, které doplnilo klasickou černo-zlatou kombinaci.  V prvním závodě v Austrálii pro Lotus získal první místo Räikkönen, přestože se kvalifikovat až na sedmém místě. Grosjean dojel z osmého místa na startu desátý po technických potížích. Lotus se tak krátkodobě dostal na první místo v poháru jezdců a druhé místo v poháru konstruktérů. V Malajsii pak Lotusy dojeli až na 6. respektive 7. místě po startu z 11. a 10. místa, když v kvalifikaci obdržel Räikkönen penalizaci a Grosjean se neprobojoval do třetí části. V Číně pak Räikkönen zajel druhé místo v kvalifikaci i v závodě, Grosjean dojel osmý. Grand Prix Bahrajnu se Lotusu kvalifikace příliš nevyvedla, ale oba piloti nakonec dojeli na pódiových místech, stejně jako o rok dříve.  Ke konci sezóny se Lotus dostal do finančních problémů a nebyl schopný včas Räikkönenovi vyplácet mzdu, i když to šéf týmu Lopez dlouhou dobu odmítal. Räikkönen otevřeně přiznal, že finance byly důvodem jeho odchodu od Lotusu pro sezónu 2014 k Ferrari. Nakonec za Lotus nedojel ani celou sezónu 2013, když dva závody před koncem odstoupil pro zdravotní problémy. Náhradníkem pro poslední dva závody byl vybrán Heikki Kovalainen.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Lotus F1 Team byl britský závodní tým formule 1 působící pod jménem Lotus od roku po odkoupení týmu Renault F1. Sídlem Lotusu je Enstone v Oxfordshire ve Velké Británii a je vlastněn Lucemburskou skupinou Genii Capital. Značka Lotus pochází od partnera týmu Group Lotus a tým odkazuje i k původnímu Teamu Lotus Colina Chapmana včetně použití černo-zlaté barevné kombinace. V první sezóně, ve které Lotus nastoupil do šampionátu formule 1 získal jedno vítězství v závodě a celkové čtvrté místo v poháru konstruktérů. Po sezóně byl tým odkoupen zpět automobilkou Renault a pro sezónu přejmenován na Renault Sport F1 Team.

Das Lotus F1 Team war ein im Vereinigten Königreich ansässiger, zum luxemburgischen Investmentunternehmen Genii Capital gehörender Formel-1-Rennstall, der von 2010 bis 2015 unter wechselnden Bezeichnungen an der Formel-1-Weltmeisterschaft teilnahm. Er ging aus dem ehemaligen Renault-Werksteam hervor. Der Rennstall wurde bis zum Frühjahr 2012 von dem britischen Sportwagenhersteller Lotus Cars unterstützt; die Teambezeichnung sollte auf diese Verbindung hinweisen. Eine Beziehung zu dem traditionsreichen, von 1958 bis 1994 in der Formel 1 aktiven Rennstall Team Lotus besteht nicht; es gab auch keine Verbindung zu dem mit malaysischer Lizenz startenden Team Lotus Racing, das 2011 seinerseits die Bezeichnung Team Lotus nutzte. Nachdem Lotus 2015 in wirtschaftliche Schwierigkeiten geraten war, kaufte Renault den Rennstall im Dezember 2015 zurück. Seit der Formel-1-Saison 2016 tritt das Team als Renault-Werksteam unter der Bezeichnung Renault Sport F1 Team an; es nutzt weiterhin die in Großbritannien ansässige Basis des ehemaligen Lotus-Teams.


Život.

Hanns Georg Heintschel-Heinegg byl z rodiny výrobců vlněného zboží, která pocházela z Jindřichovic pod Smrkem. Jeho děd průmyslník Felix Heintschel byl v roce 1883 povýšen do šlechtického stavu. Hanns Georg se narodil na zámku Kněžice na Šumavě, který rodina získala v roce 1897. V roce 1906 se sem jeho otec Wolfgang von Heintschel Heinegg s rodinou přestěhoval z Vídně poté, co byl zámek přestavěn podle projektu Leopolda Bauera. V roce 1926 ale rodiče museli své statky v Kněžicích (dnes část Petrovic u Sušice), Žikově a Strunkově prodat pro platební neschopnost. Rodina se přestěhovala se svými třemi dcerami a synem zpět do Vídně. V roce 1930 začal Hanns Georg navštěvovat Tereziánskou akademii ve Vídni ("Theresianum"), kde se zabýval dějinami německé literatury a studia zakončil v roce 1937. Poté nastoupil v Innsbrucku do teologického konviktu "Canisianum". Po připojení Rakouska k Německé říši musel studia přerušit a vrátil se do Vídně, kde se zapojil do rakouského hnutí odporu "Deutsche Freiheitsbewegung", později přejmenovaného na "Österreichische Freiheitsbewegung". Toto hnutí vedl kněz Roman Karl Scholz. Hanns Georg Heintschel-Heinegg se stal jednou z vůdčích osobností hnutí.  V roce 1940 bylo hnutí prozrazeno, když herec Burgtheatru Otto Hartmann zradil své druhy a udal je Gestapu. Dne 23. července 1940 byl Hanns Georg zatčen spolu s dalšími šestnácti předními členy hnutí. Byl potom držen v různých věznicích a kárných táborech, kde musel otrocky pracovat. Během pobytu v některých z nich napsal sbírku básní " (Tmavomodrý věnec – věnováno věrným druhům).  K soudnímu procesu došlo až 22. února 1944 ve vídeňském Justičním paláci. Hanns Georg Heintschel-Heinegg byl obviněn z velezrady a spolu s dalšími odsouzen k trestu smrti. Byl popraven gilotinou 5. prosince 1944 v 18:31. Podrobné svědectví o jeho popravě podal evangelický kněz Hans Rieger, který mu před popravou poskytl poslední svaté přijímání. Druhého dne byl tajně pohřben na vídeňském ústředním hřbitově (Gruppe 40, Reihe 16, Nr. 28/IV).

Ocenění.

Katolická církev zařadila Hannse Georga Heintschel-Heinegg do "Německého martyrologia 20. století" ().

Hanns Georg Heintschel-Heinegg (5. září 1919 Kněžice, dnes součást Petrovic u Sušice – 5. prosince 1944 Vídeň) byl rakouský básník, student teologie a účastník rakouského odboje proti nacismu. V roce 1940 byl zatčen Gestapem a v roce 1944 odsouzen a popraven.

Hanns Georg Heintschel-Heinegg (* 5. September 1919 in Kněžice, Tschechoslowakei; † 5. Dezember 1944 in Wien, Österreich) war ein österreichischer Lyriker, Theologiestudent und Widerstandskämpfer gegen den Nationalsozialismus.