Životopis.

Narodil se 15. července 1946 v Istana Darussalam (nyní nazývaném Bandar Seri Begawan) v Bruneji jako Pengiran Muda (korunní princ) Hassanal Bolkiah. Vysokoškolské vzdělání získal na Victoria Institution v Kuala Lumpur, poté co byl na Královské vojenské akademie ve Sandhurstu ve Spojeném království.  Po abdikaci jeho otce se stal sultánem dne 5. října 1967. Jeho korunovace se konala 1. srpna 1968, čímž stal se Yang di-Pertuan (hlava státu) Bruneje. Stejně jako jeho otec byl korunován královnou Alžbětou II., jelikož byl Brunej až do roku 1984 protektorátem Spojeného království.  Dne 14. listopadu 1971 odjel do Londýna, aby projednal záležitosti týkající se změn ústavy z roku 1959. Nová smlouva byla podepsána 23. listopadu 1971 s britským zástupcem Anthony Roylem.  Dne 7. ledna 1979 byla mezi Brunejí a Spojeným královstvím podepsána další smlouva. Tato dohoda udělila Bruneji převzít mezinárodní odpovědnost jako nezávislý národ. Spojené království souhlasilo, že pomůže Bruneji v diplomatických záležitostech. V květnu 1983 britská vláda oznámila, že Brunej bude od 1. ledna 1984 nezávislým státem. Dne 31. prosince 1983 se uskutečnilo masové shromáždění v hlavních mešitách ve všech čtyřech okresech země. O půlnoci 1. ledna 1984, četl sultán Hassanal Bolkiah proklamaci nezávislosti. Následně převzal titul "Jeho Veličenstvo" než předchozí "Jeho královská výsost".  V září 1984 se obrátil na Valné shromáždění OSN o přijetí Bruneje do Organizace spojených národů. V roce 1991 představila Brunej konzervativní ideologii nazvanou Melayu Islam Beraja (Malajská islámská monarchie, MIB), která představuje monarchii jako obránce víry. Následně upřednostnil demokratizaci vlády v Bruneji a vyhlásil se za předsedu vlády a prezidenta. V roce 2004 byla znovu zavedena Legislativní rada, která byla rozpuštěna v roce 1962.  V roce 2014 Hassanal Bolkiah obhajoval přijetí islámských šaría trestů, včetně toho, že cizoložství je potrestáno smrtí ukamenováním pouze tehdy, když je prokázáno svědectvím čtyř důvěrných, nestranných a pravdivých svědků. Hassanal Bolkiah také zakázal veřejné slavnosti vánoc v roce 2015, včetně nošení klobouků nebo oblečení, které připomínají Santa Clause. Zákaz se týká pouze místních muslimů.

Funkce.

Sultán Hassanal Bolkiah je současný "Yang di-Pertuan Negara" (hlava státu) Bruneje. Podle ústavy Bruneje z roku 1959 je sultán hlavou státu s plnou výkonnou pravomocí, včetně nouzových pravomocí od roku 1962. Jako premiér je také předseda vlády. Kromě toho je také ministr obrany a ministr financí. Jako ministr obrany je také nejvyšší velitel Královských Brunejských ozbrojených sil, stejně jako čestný generál v britských a indonéských ozbrojených sil a čestný admirál loďstva v Britském královském námořnictvu. Stanovil se za generálního inspektora policie (IGP) královského policejního sboru Bruneje.  Za jeho vlády bylo založeno mnoho univerzit a vysokých škol, jejichž se stal kancléřem. Brunejská Darussalamská univerzita byla první univerzita v zemi a následně v roce 2007 byla založena Islámská univerzita sultána Sharifa Ali (UNISSA). Byly vybudovány také technické a profesní instituce, jako je Brunejská technologická univerzita (UTB), Technická vysoká škola sultána Saifula Rijala a odborné školy.  Kvůli hostování summitů ASEAN byl v letech 2001 až 2013 také předseda Sdružení národů jihovýchodní Asie (ASEAN).

Zajímavosti.

Byl třikrát ženatý. Jeho první manželka je jeho sestřenice Pengiran Anak Saleha, také známa jako princezna Saleha, která se později stala "Raja Isteri" (královnou). Jeho bývalá druhá manželka, Aisha Mariam (bývalá Pengiran Isteri), byla letuška národního dopravce Royal Brunei Airlines. V roce 2003 se s ní rozvedl a byly ji odebrány všechny královské tituly. V srpnu 2005 si vzal bývalou malajskou televizní moderátorku Azrinaz Mazhar Hakim, která je o 33 let mladší než sultán. Rozvedli se v roce 2010 a stejně jako Aishu Mariam, ji byly odebrány všechny tituly, vyznamenání a pravidelný měsíční příspěvek. Se svými třemi manželkami má pět synů a sedm dcer.  Byl zařazen mezi nejbohatší lidi světa. Společnost Forbes odhadla v roce 2008 jeho celkové čisté jmění na 20 miliard amerických dolarů. Jeho hlavní rezidence Istana Nurul Iman má 1800 pokojů a je považována za největší soukromou rezidenci světa. Po královně Alžbětě II. je sultán druhý nejdůležitější současný monarcha na světě.  Je vášnivý sběratel aut. Jeho palác má podzemní garáž, kde královská rodina udržuje sbírku s více než 100 vozy. V minulosti vlastnil jednu z největších soukromých automobilových sbírek na světě s asi 2500 auty.  Dne 5. října 2017 oslavil své zlaté jubileum, 50. rok ve funkci sultána Bruneje.

Sultán hadži Hassanal Bolkiah Mu'izzaddin Waddaulah (* 15. července 1946 Bandar Seri Begawan, Brunej) je "Yang di-Pertuan Negara" (hlava státu) a sultánem Bruneje.

Hassanal Bolkiah (* 15. Juli 1946 in Bandar Seri Begawan; vollständige Kurzform Hassanal Bolkiah Mu'izzadin Waddaulah, vollständiger Name Sultan Haji Hassanal Bolkiah Mu'izzaddin Waddaulah ibni Al-Marhum Sultan Haji Omar 'Ali Saifuddien Sa'adul Khairi Waddien) ist der 29. Sultan und Yang Di-Pertuan von Brunei. Er übernahm die Regierungsgewalt am 4. Oktober 1967 von seinem Vater Omar Ali Saifuddin III. und ist Staatsoberhaupt sowie Vorsitzender des Ministerrates und zudem Premier-, Verteidigungs-, Außen- sowie Finanzminister in einer Person und oberster Hüter der islamischen Staatsreligion.


Použití.

Lithiové články se používají všude tam, kde je potřeba dlouhá životnost, jako jsou například kardiostimulátory. Používá se vysoce specializovaných lithiových baterií s životností 15 a více let. V méně kritických aplikacích se využívá levnějších technologií.  Nejčastěji používaný článek využívá kovového lithia jako anody a oxidu manganičitého jako katody. Elektrolytem je lithiová sůl rozpuštěná v organickém rozpouštědle.  Malé lithiové baterie se používají v malých elektronických zařízeních jako hodinky, teploměry, dálková ovládání od aut, kalkulačky a také jako baterie pro záložní napájení hodin v počítačích.  Standardní lithiovou mincovou baterií se dnes stává typ CR2032 (20 mm průměr a 3,2 mm výška), díky svému poměru cena/velikost/množství energie. Pro náročnější aplikace se používá typ CR2450 (24 mm průměr a 5 mm výška), který je však několikanásobně dražší.

Náhrada tužkových baterií.

V posledních letech jsou vyráběny články se jmenovitým napětím okolo 1,5 V, což je umožňuje použít jako náhradu klasických zinko-uhlíkových nebo alkalických článků. Anoda je z lithia, katoda nejčastěji z práškového disulfidu železnatého smíchaného s uhlíkem. Výhodou je vyšší kapacita, nižší hmotnost, zanedbatelná možnost vytečení článku, schopnost dodávat vyšší proudy, lepší schopnost dodávat energii v extrémních teplotách a doba skladovatelnosti okolo 10 let. Tento článek dosahuje při vybíjení konstantním proudem 25mA celkové kapacity 3100 mAh (alkalický okolo 2800 mAh), avšak jeho přednosti před klasickými alkalickými články se projeví hlavně při vybíjení vyšším proudem, kdy je stále schopen dodat podobnou kapacitu (při vybíjení proudem 1 A dosahuje kapacity okolo 2900 mAh, zatímco klasický alkalický článek již pouze 1000 mAh)

Nebezpečí.

Lithiové baterie mohou dodat velmi vysoké proudy. To je sice žádoucí při použití ve spotřebičích s vysokým odběrem, ale v případě zkratu se mohou velmi rychle zahřát a explodovat-proto se do baterií vkládají tepelné pojistky, bezpečnostní ventily nebo ztenčená místa, aby se zabránilo možné havárii.

Zdroj lithia.

Lithiové baterie představují jednoduše opatřitelný zdroj kovového lithia.  Většímu rozšíření lithiových baterií brání jednak bezpečnostní hledisko (lithium je velmi reaktivní kov), vysoká cena a vliv na životní prostředí - ačkoliv samotná baterie neobsahuje nebezpečné látky, výroba lithia je velmi energeticky náročný proces.

Lithiová baterie, nebo lithiový článek je druh primárního (nenabíjecího) galvanického článku, ve kterém je anoda tvořena kovovým lithiem, nebo jeho sloučeninami. V závislosti na složení se napětí článku pohybuje od 1,5 V do 3,7 V. Pojem lithiový článek pokrývá širokou škálu různých chemických složení katod a elektrolytu.

Eine Lithiumbatterie ist eine Primärzelle, bei der Lithium als aktives Material in der negativen Elektrode verwendet wird. Sie ist im Gegensatz zum Lithium-Ionen-Akkumulator nicht wieder aufladbar. Letztere werden häufig ebenfalls als Lithiumbatterie bezeichnet.


Vývoj.

Historické pozadí.

USA založily v březnu 1946 Velitelství strategických vzdušných sil ("SAC"), které dostalo za úkol zasáhnout leteckým úderem jakýkoliv cíl na světě. K tomu mělo k dispozici bombardéry B-29 a od roku 1950 i bombardéry B-50. Tyto bombardéry však neměly dostatečný dolet, a proto musely být umístěny na základnách daleko od území Spojených států. Řešením bylo zavedení nových typů bombardérů a další rozvíjení technologií tankování letounů ve vzduchu.  Po zavedení prvních proudových bombardérů (např. B-47) bylo jasné, že tankovací letouny poháněné vrtulovými motory jsou pro tento úkol nedostatečné. Očekávané zavedení letounů B-52 ještě urychlilo tlak na rychlé zavedení tankovacích letounů s proudovým pohonem.  Podobně jako jeho „sourozenec“, komerční dopravní letoun Boeing 707, byl letoun KC-135 odvozen od prototypu transportního letounu Boeing 367-80, který byl obvykle nazýván "Dash-80". Letoun KC-135 je tomuto letounu podobný, má však užší trup a je kratší než letoun Boeing 707. Boeing, který vyvíjel letoun na vlastní náklady, dal vyvíjenému tankovacímu letounu KC-135 původní firemní označení Model 717.

Rozhodnutí USAF.

V listopadu 1953 bylo rozhodnuto o nákupu 200 tankovacích letounů v následujících letech. V roce 1954 vyhlásilo Velitelství strategických sil USAF soutěž na dodání tankovacího letounu s proudovým pohonem. Osloveny byly společnosti Boeing, Consolidated Vultee Aircraft Corporation, Douglas, Fairchild, Lockheed a Martin. Tankovací verze plánovaného dopravního letounu Lockheed L-193 s motory namontovanými na ocase byla vyhlášena vítězem v roce 1955. Jelikož však letoun navržený společností Boeing již létal, mohl být letoun KC-135 dodán o dva roky dříve než vítězný stroj společnosti Lockheed. Proto USAF objednalo 250 letounů KC-135 do té doby, než budou vyrobeny stroje společnosti Lockheed. Nakonec byla objednávka u společnosti Lockheed zrušena, protože letectvo nechtělo provozovat dva různé typy tankovacích letounů. Lockheed nikdy nevyrobil svůj proudový dopravní letoun, zatímco Boeing se se svou rodinou letounů řady 707 stal dominantním hráčem na trhu dopravních letadel.  V roce 1954 americké letectvo objednalo prvních 29 letounů z celkové flotily 732 letounů KC-135A. Poslední letouny KC-135 byly dodány v roce 1965.

Představení letounu a první let.

Letoun byl formálně představen a pokřtěn v závodě společnosti Boeing ve městě Renton 18. 7. 1956. Poté následovaly pozemní testy letounu. Letoun poprvé vzlétnul 31. 8. 1956, přičemž první let trval 1 hodinu a 19 minut. USAF převzalo letoun 24. ledna 1957. Letoun byl poté testován letectvem na letecké základně Edwards.

Testy a letové zkoušky.

Poté co v letech 1953 a 1954 havarovalo několik linkových dopravních letounů Comet vlivem únavy materiálu, požadovalo USAF u letounu K-135 zvláštní hydrostatické zkoušky trupu letounu. Americké letectvo si zvolilo osmý vyrobený trup letounu, který byl umístěn do nádrže s 1,6 miliónu litrů vody. Zvyšováním a snižováním tlaku bylo simulováno namáhání trupu během letu. Jeden zkušební cyklus představoval šest letových hodin. Po 12 155 cyklech (což odpovídá 72 930 letovým hodinám) se objevily první trhliny na plášti letounu. Výsledkem byly úpravy v konstrukci, upraveny byly i již vyrobené letouny.  Letové zkoušky v letech 1957 a 1958 prokázaly výrazný výkonnostní posun oproti letounům KC-97. Výška pro doplňování paliva vzrostla z původních 5 500 m (18 000 stop) na 10 700 m (35 000 stop), což bylo mnohem výhodnější pro strategické bombardéry. Maximální dostup byl 12 000 m a stoupavost 671 m/min. Nový letoun mohl nést téměř 100 000 l paliva, což bylo téměř dvakrát více než KC-97F (56 700 l), rychlost tankování byla 3 400 l/min.  Během zkoušek byly odhaleny některé nedostatky, jejichž řešení si často vyžádalo mnoho času. Největším nedostatkem letounu však byl nedostatečný výkon motorů. V závislosti na povětrnostních podmínkách potřeboval plně naložený letoun s původními motory J57-P-43W s vstřikováním vody rozjezd o délce 2 800 až 3 300 m. Tak dlouhou dráhu však neměla každá základna letectva. Další problémy způsobovalo selhání některého z motorů při startu. Výsledkem bylo snížení maximální vzletové hmotnosti. Vyřešení tohoto problému přinesla až celková remotorizace letounů.

Úpravy letounu.

Varianta KC-135Q byla upravena k přepravě paliva JP-7, které potřebovaly letouny SR-71 Blackbird, odděleně od ostatního paliva potřebněho pro vlastní let letounu KC-135 (nádrže v trupu obsahovaly palivo JP-7 a nádrže v křídlech palivo JP-4 nebo JP-8). Když letouny KC-135Q obdržely nové motory CFM56, byly přeznačeny na KC-135T. Mezi letouny KC-135R a KC-135T je pouze malý viditelný rozdíl. KC-135T má okénko ve spodní části ocasních ploch, kde je umístěn dálkově ovládaný vyhledávací reflektor. Má také dvě místa pro plnění palivem na zemi, takže pozemní personál může odděleně plnit nádrže v trupu letounu a v křídlech.  Osm letounů KC-135R je vybaveno zařízením, které jim umožňuje přijímat palivo za letu, tyto letouny jsou obvykle označovány jako KC-135R(RT). Všech osm letounů bylo přiděleno k 22. křídlu leteckého tankování (22nd Air Refueling Wing) na letecké základně McConnell v Kansasu, USA. Tyto letouny jsou používány pro rozšíření působnosti stroje a pro zvláštní operace. Jsou osazovány vysoce kvalifikovanými posádkami, které jsou schopny za letu přijímat palivo. Pokud toto není potřeba, letoun může být používán jako běžný letoun KC-135R.  V zájmu rozšíření schopností a zvýšení spolehlivosti prošel letoun KC-135 několika vylepšeními. Mezi tyto vylepšení patřil program "Pacer-CRAG" (CRAG znamená Kompas, radar a GPS), kterým v letech 1999 až 2002 prošly všechny letouny, a který vedl k vyřazení pozice navigátora z posádky. Program vyvinula společnost Rockwell Collins ve státě Iowa. a úpravy byly prováděny společností BAE Systems na letišti Mojave v Kalifornii.

Remotorizace letounu.

Všechny letouny KC-135 byly původně vybaveny proudovými motory Pratt & Whitney J57-P-59W s běžným tahem 44 kN a zvýšeným tahem 58 kN. Zvýšeného tahu bylo dosahováno vstřikováním vody při startu letounu. Během dvou a půl minuty bylo do motorů vstříknuto 670 galonů (asi 2 500 l) vody. Tato voda umožňovala aktivování druhé sady trysek vstřikujících palivo, a tím i zvýšení výkonu motoru bez rizika roztavení lopatek turbíny. Voda se při průchodu motorem změnila na páru, která vycházela z motoru s ostatními plyny a tím dále zvyšovala výkon motoru. Motor měl při tomto použití poněkud vyšší teplotu a hlučnost.  V 80. letech 20. století bylo v rámci prvního programu výměny motorů remotorizováno 157 letounů leteckých záloh ("AFRES") a Národní letecké gardy ("ANG") dvouproudovými motory Pratt & Whitney TF-33-PW-102 pocházejícími z civilních letounů Boeing 707, které byly vyřazeny na konci 70. a na začátku 80. let 20. století. Takto upravené letouny byly označeny KC-135E a měly o 14% menší spotřebu paliva než verze KC-135A a mohly použít k natankování při dlouhých letech o 20% více paliva než původní typ. (Rozdíl je v tom, že původní typ A měl prázdnou hmotnost 47 000 kg, zatímco model E měl hmotnost 52 000 kg. Ale maximální vzletová hmotnost se nezvýšila. Proto mohl model E nést jen 86 000 kg paliva, zatímco původní model A mohl nést 91 000 kg paliva.) Jako jediná byla letadla KC-135E vybavena obraceči tahu pro brzdění při zrušení startu a pro zkrácení délky přistání. Flotila letounů KC-135E byla buď rekonstruována na variantu R nebo umístěna do dlouhodobého skladování. Poslední letoun KC-135E, označený číslem "56-3630" byl dodán k dlouhodobému skladování k AMARG na základnu Davis-Monthan v září 2009.  Druhým programem výměny motorů, byla remotorizace 500 letounů novými motory CFM International CFM56 (vojenské označení: F108), které vyrábějí společnosti General Electric a Snecma. Dvouproudové motory CFM-56 mají tah 100 kN, což je téměř o 100% více než původní motory J57 při maximálním výkonu. Takto remotorizované stroje, označené buď KC-135R nebo KC-135T, mohou použít k tankování o 50% více paliva (na dlouhých trasách), mají o 25% menší spotřebu paliva a vydávají podstatně nižší hluk (hluk při startu byl snížen ze 126 na 99 decibelů).  Operační dolet letounu KC-135R je o 60% větší než u letounu KC-135E s porovnatelným množstvím paliva k tankování, což značně rozšiřuje jeho operační schopnosti.  V současné době se již neuvažuje o modernizaci zbývajících letounů KC-135E na letouny KC-135R. Modernizace by stála asi 3 miliardy dolarů, tedy 24 miliónů dolarů na letadlo. Podle údajů letectva byly celkové náklady na provoz těchto letounů v roce 2001 2,2 miliardy dolarů. Provoz starší varianty E vychází průměrně na 4,6 milionu dolarů na letoun, zatímco provoz letounu varianty R vychází průměrně na 3,7 milionu dolarů na letoun. Tyto náklady zahrnují personální výdaje, palivo, údržbu, úpravy a náhradní díly.

Vícebodový systém tankování (Multi-Point Refueling System program).

V rámci tohoto programu byly pod křídla přidány podvěsné kontejnery s hadicovým tankovacím zařízením. Tato zařízení umožňují tankovat letouny US Navy, USMC a většinu spojeneckých letounů v ramci NATO, přičemž je zachován tankovací nástavec pod ocasem letounu pro tankování letounů USAF. Jako podvěsná tankovací zařízení jsou použity kontejnery ""Flight Refueling Limited (FRL) MK.32B"". Tato zařízení umožňují tankovat dva letouny současně, čímž se zvyšuje efektivita použití v porovnání s tankováním jednoho letounu pomocí sklopného nástavce.

Výzkum a vývoj.

Mimo svou hlavní úlohu tankovacího letounu se letoun KC-135, označený NKC-135, účastnil několika výzkumných projektů NASA v Drydenově leteckém výzkumném středisku na základně Edwards v Kalifornii. Jeden z těchto výzkumů probíhal v letech 1979 a 1980, kdy byla zkoušena malá svislá křidélka instalovaná na koncích křídel. Výzkum dokázal, že tato křidélka snižují odpor vzduchu a tím zvyšují dolet letounu při cestovní rychlosti až o 7 procent. Tato křidélka jsou nyní běžně používána u moderních typů komerčních i vojenských dopravních letounů a u malých obchodních dopravních letounů.  NASA rovněž provozovala několik letounů KC-135 (bez tankovacího zařízení) jako letouny pro simulování stavu beztíže. Nejdéle takto sloužil (1973 - 1995) letoun KC-135A, sériové číslo letectva "59-1481" pojmenovaný "Weightless Wonder IV" registrovaný pod číslem N930NA.

Elektronický boj.

Určitý počet letounů KC-135A a KC-135B byl modifikován na letouny označené EC-135, RC-135 a OC-135, které jsou používány v rozličných rolích pro vedení elektronického průzkumu a boje.

Popis.

Trup letounu.

Drak letounu je charakteristický zkosenými křídly pod úhlem 35 stupňů, které nesou čtyři motorové gondoly, horizontálním stabilizátorem namontovaným přímo na trup hned u spodní části svislé ocasní plochy s pozitivním úhlem vzepětí a vysokofrekvenční rádiovou anténou, která trčí vpřed z horní části svislé ocasní plochy. Těmito základními znaky se letoun podobá civilním dopravním letadlům Boeing 707 a 720, ačkoliv se ve skutečnosti jedná o rozdílná letadla.  Palivo z téměř všech vnitřních nádrží může být tankováno přes tankovací rameno na zádi letounu do tankovaného letounu. Toto rameno je obsluhováno a sledováno operátorem, který sedí v ocasní části letounu. Trup letounu bez oken je kompletně přetlakový. Vnitřek trupu je rozdělen na kokpit, hlavní palubu, nákladový prostor a spodní palubu, kde je umístěno tankovací zařízení, místo pro operátora tankovacího ramena, podvozkové šachty a nádrže.  Nákladový prostor má rozměry 24,7 x 3,28 x 2,11 m, což umožňuje přepravu šesti standardních palet s materiálem. V závislosti na množství přepravovaného paliva je možno na této palubě přepravovat až 37 600 kg nákladu.  KC-135A měl na hlavní palubě 80 míst pro cestující, v případě potřeby mohl být počet míst zvýšen až na 160 míst. Verze KC-135R má 37 míst k přepravě cestujících. Letoun může být upraven i k přepravě nemocných a raněných. V tom případě umožňuje přepravu až 44 pacientů na nosítkách. Křídla jsou vyrobena převážně z hliníku. Podvozek je klasický tříbodový s předním podvozkem. Přední podvozek má dvě kola a dva hlavní podvozky mají každý po čtyřech kolech.

Pohonné jednotky.

Letoun je poháněn čtyřmi motory, které jsou umístěny v motorových gondolách pod křídly. Na letounu byly postupně použity motory J57, TF-33 a CFM56 (F108). Motory J57 byly vyvíjeny koncem 40. let 20. století. Tyto motory měly malý výkon a proto bylo ke zvýšení výkonu používáno vstřikování vody do motorů. Nádrž na demineralizovanou vodu měla kapacitu 2 536 l, což stačilo na vstřikování vody během dvou minut. Tento systém zvýšení výkonu však byl drahý a poruchový. Problémy byly hlavně při teplotách pod bodem mrazu.  Zavedením dvouproudových motorů TF-33 z vyřazených civilních strojů Boeing 707 přineslo zvýšení výkonu motorů až o 30% a zrušení systému pro vstřikování vody. Letouny s těmito motory měly jako jediné letouny z řady zpětný tah.  Nakonec byly letouny vybaveny dvouproudovými motory s velkým odtokovým poměrem CFM56 (vojenské označení F108). Tyto motory jsou opět mnohem silnější než motory TF-33 a navíc splňují moderní požadavky na hluk a exhalace výfukových plynů.

Tankovací systém.

Stratotanker má celkem 10 nádrží na palivo. Po třech v každém křídle (8 660 l, 7 825 l a 1 650 l v rezervní nádrži), jedna na dolní palubě mezi křídly (27 670 l), po jedné na dolní palubě před křídly (21 980 l) a za křídly (24 285 l) a poslední vzadu na letové palubě (8 265 l).  Tankovací „ráhno“ je umístěno pod ocasem letounu. Toto rameno obsluhuje operátor, který ze svého místa může kontrolovat polohu ramena a jeho připojení k tankovanému letounu. Toto rameno se skládá ze dvou trubek zasunutých teleskopicky do sebe. Jeho celková délka se pohybuje od 8,5 do 14,3 m. Vnitřní průměr tankovacího potrubí je asi 10 cm. V typické pracovní poloze je rameno sklopeno dolů pod úhlem 30 stupňů o délce 12,2 m. Rameno umožňuje odklon o 30 stupňů na obě strany a zvětšení úhlu sklopení až na 50 stupňů. Pilot tankovaného letounu je naváděn opticky, aby držel letoun ve správné pozici. Pro malé letouny se přenosová rychlost paliva pohybuje 570 - 1 700l za minutu. Přenosová rychlost paliva u velkých letounů může dosáhnout až 3 400 l/min.  Některé letouny byly po čase vybaveny i hadicovými tankovacími zařízeními v kontejnerech pod křídly. Hadice mají délku 24 m, přičemž přenosová rychlost paliva je 1 500 l/min. Čerpadla v kontejnerech jsou poháněna malými vrtulkami na přídi kontejneru. Z těchto tankovacích zařízení mohou být tankovány letouny US Navy, USMC a spojenců v NATO.

Historie operačního nasazení.

Letouny KC-135 byly původně zakoupeny za účelem podpory strategických bombardérů, které podléhaly Velitelství strategického letectva, avšak koncem 60.let ve válce ve Vietnamu letouny naplno prokázaly svou všestrannost. Letoun tankoval ve vzduchu stíhací bombardéry F-105 a F-4, stejně tak i bombardéry B-52. Všem těmto letounům zvýšil dolet, takže mohly bombardovat vzdálenější cíle, než mohly běžně dosáhnout. Americkým stíhačkám umožnil trávit celé hodiny na frontě namísto několika minut, které by jim umožnilo vlastní palivo. Posádky rovněž pomáhaly poškozeným letounům doletět až na místo přistání tím, že je po celou dobu letu k základně napájely palivem. Letouny KC-135 pokračovaly v taktické podpoře letectva i v pozdějších konfliktech, jako byla například Operace „Pouštní bouře“.  Velitelství strategických vzdušných sil (Strategic Air Command) mělo ve službě letouny KC-135 Stratotanker u pravidelných jednotek od roku 1957 do roku 1992 spolu s letouny provozovanými v rámci Letecké národní gardy ("Air National Guard/ANG") a Leteckých záloh ("Air Force Reserve/AFRES") od roku 1975 do roku 1992.  Při velké reorganizaci USAF, které nakonec vyústilo v deaktivovaní Velitelství strategických vzdušných sil (SAC) v roce 1992, byla většina letounů KC-135 přidělena k nově vytvořenému Velitelství letecké mobility ("Air Mobility Command/AMC"). Zatímco AMC zajišťuje většinu tankovacích misí, malý počet letounů KC-135 byl přidělen přímo pod velení amerických leteckých sil v Evropě ("United States Air Forces in Europe/USAFE"), Pacifických leteckých sil ("Pacific Air Forces/PACAF") a velitelství cvičného letectva ("Air Education and Training Command/AETC"). Všechny letouny náležející Velitelství leteckých záloh (AFRC) a většina letounů Letecké národní gardy (ANG) jsou operačně podřízeny AMC. Pouze letouny Aljašské národní letecké gardy a Havajské národní letecké gardy jsou operačně podřízeny Pacifickým leteckým silám (PACAF).  Velitelství vzdušné mobility ("Air Mobility Command/AMC") má pod velením více než 481 Stratotankerů, přičemž 292 z nich spadá pod Velitelství leteckých záloh ("Air Force Reserve Command/AFRC") a Národní letecké gardy ("Air National Guard/ANG"). Tyto letouny čas o času podporují mise AMC.  Letouny KC-135 patří spolu s letouny Tupolev Tu-95, C-130 Hercules, B-52 Stratofortress, English Electric Canberra a Lockheed U-2 k letounům, které slouží více než 50 let u svého původního uživatele.

Nahrazení letounů KC-135.

V roce 2006 nalétal každý letoun KC-135E průměrně 350 hodin a každý letoun KC-135R průměrně 710 hodin ročně. Letouny flotily KC-135 nalétají v současné době dvojnásobný počet hodin než bylo plánováno, tak aby byly uspokojeny všechny požadavky. To samozřejmě vede k vyšším nákladům na udržení letounů v provozu.  V rámci projektů amerického letectva, které vedly k variantám letounu E a R, byla určena životnost letounů na 36 000, resp. 39 000, letových hodin. Podle USAF pouze několik letounů KC-135 dosáhne těchto hodin před rokem 2040, ale v té době budou některé letouny už 80 let staré. USAF odhaduje, že stávající flotila letounů má nalétáno mezi 12 000 do 14 000 hodin. Letouny jsou tedy asi v jedné třetině své životnosti. Nicméně náklady na jejich údržbu se neustále zvyšují. Problémem začíná být i koroze draku letounu.  Mezi lety 1993 a 2003 se cena běžné údržby jednoho letounu zdvojnásobila a cena generální opravy se ztrojnásobila. V roce 1996 přišla jedna letová hodina letounu KC-135 na 8 400 USD, zatímco v roce 2002 přišla jedna letová hodina na 11 000 USD. Odhady USAF do roku 2017 očekávají další výrazný vzestup nákladů. Například, operace a podpora letounů KC-135 se zvýší z 2,2 miliardy USD v roce 2003 na 5,1 miliard USD (v hodnotě dolaru v roce 2003) v roce 2017, což znamená nárůst o 130%. V březnu 2009 americké letectvo oznámilo, že aby bylo možné provozovat tyto letouny po roce 2018, bude nutná rekonstrukce pláště letounů.  USAF proto rozhodlo o nahrazení flotily letounů KC-135. Avšak flotila těchto letounů je neobyčejně velká, a proto bude nahrazována postupně. Zpočátku měla být první skupina letadel KC-767, tankovací verze letounu Boeing 767, pronajata od společnosti Boeing. V roce 2003 bylo toto rozhodnutí změněno a USAF objednalo 80 letounů KC-767 a dalších 20 mělo být pronajato. V prosinci 2003 Pentagon projekt KC-767 zmrazil a v lednu 2006 byl definitivně zrušen. Zrušení následovalo po veřejném odhalení korupčního jednání při uzavírání smlouvy a stejně tak i rozdílné názory na pronájem letounů místo jejich zakoupení. Následně ministr obrany USA Donald Rumsfeld uvedl, že nedodání letounů KC-767 v žádném případě neohrozí operační schopnosti amerického letectva, které bude nadále dosahováno vylepšováním flotily letounů KC-135 a KC-10.  V lednu 2007 USAF oficiálně zahájilo program KC-X vypsáním požadavků na nový tankovací letoun. Program KC-X byl první fází programu nahrazení flotily letounů KC-135. americké ministerstvo obrany vyhlásilo vítězem tendru společný projekt společností EADS a Northrop Grumman odvozený od letounu Airbus A330 MRTT označovaný KC-30 (letoun dostal označení Northrop Grumman KC-45) před letounem Boeing KC-767. 18. června 2008 zaslal Boeing oficiální protest proti výběru letounu společností Northrop Grumman a EADS. V roce 2010 USAF obnovilo soutěž KC-X spolu s upřesněnými požadavky na letoun. Po vyhodnocení nabídek v únoru 2011 byl letoun Boeing KC-767 vybrán jako vítězný stroj, který nahradí letouny KC-135.

Nehody.

Během služby postihlo letoun mnoho menších i závažných nehod, které si vyžádaly téměř 400 lidských životů. Následuje výčet nejzávažnějších z nich:

Varianty.

"Další informace o rodině letounů C-135 obsahuje článek Boeing C-135 Stratolifter."  KC-135A NKC-135A KC-135B KC-135D KC-135E NKC-135E KC-135Q KC-135R KC-135R(RT) KC-135T C-135F

Specifikace (KC-135R).

"Technické údaje pocházejí z oficiálních stránek USAF".  USA

Uživatelé.

Poznámka: Některé zdroje uvádějí, že Itálie používá několik letounů KC-135, avšak ve skutečnosti se jedná o letouny Boeing 707-300 upravené jako tankovací letouny.

Boeing KC-135 Stratotanker je vojenský letoun určený pro doplňování paliva jiných letounů ve vzduchu. Kromě doplňování paliva může sloužit i k přepravě cestujících a nákladu. Byl, stejně jako jeho civilní dopravní protějšek Boeing 707, vyvinut z prototypu Boeing 367-80. KC-135 byl prvním tankovacím letounem s proudovým pohonem sloužícím u amerického letectva (USAF). Tento letoun nahradil starší letouny Boeing KC-97 Stratotanker. Letoun byl během své služby často modernizován, včetně celkové výměny všech motorů. KC-135 byl původně určen k doplňování paliva za letu strategických bombardérů, ale byl intenzivně používán i ve válce ve Vietnamu a pozdějších konfliktech, jako byla například operace Pouštní bouře, aby prodloužil dolet a výdrž ve vzduchu stíhacím letounům a bombardérům amerického letectva, námořnictva i námořní pěchoty. Dá se říci, že ve všech konfliktech od 60. let 20. století hrál klíčovou úlohu v podpoře amerických vojenských letounů.

Die Boeing KC-135 "Stratotanker" ist ein in den 1950er-Jahren für die United States Air Force (USAF) entwickeltes vierstrahliges Tankflugzeug. Sie ersetzte die Boeing KC-97. Neben der Luftbetankung dient sie auch zum Transport von Fracht und Truppen. Sie ist ein Untertyp der variantenreichen C-135-Familie, die wie die Boeing 707 auf der Boeing 367-80 basiert. 1954 zunächst als Zwischenlösung gedacht, bestellten die US-Luftstreitkräfte insgesamt 732 Einheiten der Bauart KC-135A. Seither wurde das Modell vielfach umgerüstet und mit moderneren Turbofantriebwerken ausgestattet. Im Oktober 2014 waren weltweit noch rund 422 Maschinen im Einsatz, die mit 397 Stück überwiegende Anzahl bei der US-Luftwaffe und rund zwei Dutzend in Frankreich, der Türkei und in Singapur. Bei allen militärischen Konflikten der USA seit den späten 1960er Jahren spielte dieses Modell eine entscheidende Rolle bei der Unterstützung der Kampfflugzeuge, Bomber und Aufklärer, deren Einsatzradius sich durch die Luftbetankung erheblich vergrößerte. In der US-Luftwaffe sind Maschinen dieses Typs mit einem Durchschnittsalter von über 50 Jahren, neben der Boeing B-52, die ältesten noch aktiven Flugzeuge.


Historie.

Vznik.

Území Besarábie, patřící v období před první světovou válkou k Ruskému impériu, anektovalo během občanské války v Rusku roku 1918 Rumunsko. SSSR anexi nikdy neuznal a na situaci reagoval roku 1924 vytvořením Moldavské autonomní sovětské socialistické republiky na území dnešního Podněstří a části Oděské oblasti Ukrajiny. Po podepsání Paktu Molotov-Ribbentrop, na jehož základě si SSSR a nacistické Německo rozdělili sféry vlivu ve východní Evropě, obsadil Sovětský svaz území Besarábie. Severní a jižní část byla připojena k Ukrajinské SSR, střední část byla sloučena s Moldavskou ASSR, čímž vznikla 2. srpna 1940 Moldavská SSR jako svazová republika Sovětského svazu. Již v následujícím roce území bylo obsazeno německými a rumunskými vojsky a následně opět připojeno k Rumunsku. Rudá armáda Besarábii dobyla zpět roku 1944.

Poválečné období.

Po druhé světové válce bylo geopolitické uspořádání Besarábie navráceno do stavu po 2. srpnu 1940. Hospodářství, komunikace i bytový fond byl značně postižen válkou, na obnovu Moldavské SSR vyčlenil Sovětský svaz ze svého státního rozpočtu téměř 500 milionů rublů. V letech 1946–1947 vypukl hladomor, který si vyžádal v zemi téměř 15 tisíc obětí. Roku 1949 provedla sovětská vláda rozsáhlou čistku, která měla "oprostit Moldavskou SSR od kulaků, vykořisťovatelů, sektářů a kolaborantů". Bylo deportováno 11 280 osob s rodinnými příslušníky, tedy 40 850 lidí. Po deportaci byla dokončena kolektivizace vesnice. I po druhé světové světové válce si země zachovala zemědělský charakter, byla nazývána "zahradou Sovětského svazu". Průmysl byl soustředěn především do oblasti Podněstří.

Zánik.

Pod vlivem celkového uvolnění v SSSR během perestrojky došlo ke vzniku nacionalistické Lidové fronty, která postupně získala silný vliv. Organizace propagovala odtržení Moldavské SSR od Sovětského svazu a připojení k Rumunsku. 31. srpna 1989 přijal Nejvyšší sovět Moldavské SSR Zákon o státním jazyce, který určil jako jediný úřední jazyk moldavštinu psanou latinkou. Tento krok pobouřil nemoldavské obyvatelstvo. Ruská menšina z Podněstří vedená poslancem Nejvyššího sovětu Moldavské SSR I. N. Smirnovem požadovala vytvoření Podněsterské autonomní SSR v rámci Moldavské SSR, gagauzové jednostranně vyhlásili na jihu země Gagauzskou SSR nezávislou na Moldavské SSR. Moldavské vedení tyto snahy označilo za protiústavní. 23. června 1990 vyhlásil Nejvyšší sovět suverenitu Moldavské SSR, na což reagovala ruská menšina 2. září toho roku vyhlášením Podněsterské Moldavské SSR jako svazové republiky Sovětského svazu nezávislé na Moldavské SSR. V březnu 1991 proběhlo v celém Sovětském svazu referendum o zachování SSSR, které moldavské vedení bojkotovalo (proběhlo pouze v Podněstří a Gagauzii, kde se pro zachování svazu vyslovilo 98,3% voličů). 27. srpna 1991 Moldavská SSR zanikla. Nejvyšší sovět vyhlásil nezávislou Moldavskou republiku.

Postsovětská doba.

Po vzniku nezávislého Moldavska proběhla v letech 1992–1993 občanská válka v Podněstří, které svoji nezávislost obhájilo a problém není ani dvacet let poté vyřešen. Gagauzie po čtyřletém vyjednávání byla začleněna do Moldavské republiky jako autonomní oblast. Během ekonomické transformace došlo k značnému propadu životní úrovně obyvatelstva. Roku 1994 proběhlo referendum, které definitivně zamítlo možné připojení země k Rumunsku.

Moldavská sovětská socialistická republika (zkratka: Moldavská SSR, MSSR; moldavsky: "Република Советикэ Сочиалистэ Молдовеняскэ/Republica Sovietică Socialistă Moldovenească", rusky: "Молдавская Советская Социалистическая Республика") byla svazová republika Sovětského svazu. Moldavská SSR vznikla spojením většiny území Besarábie (kterou obsadila Rudá armáda na základě paktu Molotov-Ribbentrop, dne 2. srpna 1940) s z větší části území dosavadní Moldavské autonomní sovětské socialistické republiky. Zanikla 27. srpna 1991 vyhlášením samostatné Moldavské republiky.

Die Moldauische Sozialistische Sowjetrepublik (moldauisch-kyrillisch Република Советикэ Сочиалистэ Молдовеняскэ, Rumänisch "Republica Sovietică Socialistă Moldovenească", Russisch Молда́вская Сове́тская Социалисти́ческая Респу́блика, Abkürzung MSSR) war von 1940 bis 1991 eine Unionsrepublik der Union der Sozialistischen Sowjetrepubliken. Das Staatsgebiet umfasste im Wesentlichen die historische Landschaft Bessarabien zwischen mittlerer Pruth und Dnister.


Život.

Peri se narodil v Římě, ale studoval ve Florencii u Cristofana Malvezziho. Jako zpěvák a varhaník působil v řadě florentských kostelů. Později byl přijat k medicejskému dvoru, nejprve jako zpěvák a hráč na cembalo, později i jako skladatel. Jeho rané práce byly převážně madrigaly a mezihry a scénická hudba k divadelním představením.  V devadesátých letech 16. století se spřátelil se skladatelem Jacopo Corsim. Byli přesvědčeni, že tehdejší umění je v hlubokém úpadku ve srovnání s klasickým uměním Řeků a Římanů a rozhodli se vzkřísit antickou tragedii tak, jak jí rozuměli. Bylo to v souladu s myšlenkami na kterých vzniklo sdružení umělců Florentská camerata, kde vznikly první pokusy opouštějící renesanční polyfonii, skladby pro sólový zpěv s doprovodem generálního basu, z nichž se později vyvinuly recitativy a árie. Peri a Corsi přizvali ke spolupráci básníka Ottavia Rinucciho a na jeho text vzniklo první dílo zcela nové formy, opera "Dafne". Její partitura je bohužel ztracena. Oba skladatelé dále spolupracovali na opeře "Euridice", která byla provedena 6. října 1600 v Palazzo Pitti. Na rozdíl od opery "Dafne" se tato opera do dnešních dnů dochovala, i když v současné době bývají prováděny pouze výňatky jako historická kuriozita.  Peri zkomponoval ještě řadu dalších oper, často ve spolupráci s jinými skladateli. Úspěch, který měla opera "Euridice" se však již nedostavil. V roce 1601 se stal kapelníkem ((maestro di cappella) vévody z Ferrary. V roce 1609 publikoval ve Florencii své dílo "Varie musiche a urns, due e tre voci". O jeho dalších osudech není nic známo.  Zemřel ve Florencii a je tamtéž pohřben v bazilice Santa Maria Novella.  Na dnešní jeviště Periho opery nejsou často uváděny, neboť jejich styl je přece jen poněkud staromódní ve srovnání s mladšími skladateli té doby, jako byl např. Claudio Monteverdi. Periho zásluha na vzniku operní formy je nesporná, stejně tak jako vliv, který mělo jeho dílo na následovníky.  Kromě oper Peri zkomponoval mnoho komorní a vokální hudby pro potřeby medicejského paláce.

Jacopo Peri, přezdívaný "Il Zazzerino" (Dlouhovlasý) (20. srpna 1561, Řím – 12. srpna 1633, Florencie) byl italský zpěvák, varhaník a hudební skladatel na přechodu od renesance k baroku. Je tvůrcem první opery historie.

Jacopo Peri (* 20. August 1561 in Rom; † 12. August 1633 in Florenz; Spitzname "Il Zazzerino", der Langhaarige/Zottelkopf) war ein italienischer Komponist. Er zählt zu den Wegbereitern der Oper.


Třídní uvědomění.

V marxistické sociologii je rozlišováno mezi "třídním vědomím" a "třídním uvědoměním".  Třídní uvědomění je výslednicí procesu, kdy se objektivní stav třídního vědomí a třídního zájmu stane ústřední v sebepojetí člověka. Z objektivního třídního vědomí se stane přímo subjektivní úmysl jednotlivce. Uvědomělý člen třídy je obeznámen se svým společenským postavením, třídním zájmem, ke své třídě je poután solidaritou. Třídní uvědomění je využíváno téměř výhradně ve vztahu s dělnictvem a jeho historickým posláním. Podle Vladimira Lenina je vyšší forma uvědomění spojená s organizací a aktivizací strany, jež se orientuje na třídní boj a artikuluje nejen hospodářské, ale i politické požadavky dělnictva. Strategie emancipace spočívá v dobytí politické moci a zavedení diktatury proletariátu. V období diktatury proletariátu dojde k odstranění struktur kapitalistické společnosti.

Použitá literatura.

LINHART, Jiří, Alena VODÁKOVÁ a Miloslav PETRUSEK. "Velký sociologický slovník". Praha: Karolinum, 1996..
 LUKÁCS, György. "History and class consciousness: studies in marxist dialectics". Cambridge, Massachusetts: M.I.T. Press, 1971cop..
 MARSHALL, Gordon. "A dictionary of sociology". 2nd ed. Oxford: Oxford University Press, 1998. Oxford paperback reference..
 POPPER, Karl R. "Otevřená společnost a její nepřátelé". II., "Vzedmutí proroctví: Hegel, Marx a co následovalo". Druhé, revidované vydání. Praha: OIKOYMENH, 2015. Oikúmené..
 WALKER, David M a Daniel GRAY. "Historical dictionary of Marxism". Lanham, Md.: Scarecrow Press, 2007. Historical dictionaries of religions, philosophies, and movements..

Doporučená literatura.

ENGELS, Friedrich a MARX, Karl. "Vybrané spisy ve dvou svazcích". Svazek 1, 2. Praha: Svoboda, 1950.
 LENIN, Vladimir Il'jič. "Vybrané spisy ve dvou svazcích". Svazek 1, 2. Praha: Svoboda, 1951.
 STALIN, Iosif Vissarionovič. "Ekonomické problémy socialismu v SSSR". Praha: Svoboda, 1952.

Třídní vědomí je jeden z ústředních pojmů marxistického filosofického systému, vychází z historického materialismu Karla Marxe. Jedná se o projev životních a existenčních podmínek třídy, materiálních i duchovních vztahů k jiným společenským třídám.Třídní vědomí je společenský konstrukt, který dává do spojitosti historické postavení třídy a její zájem. "Třídní zájem" je souhrn všeho, co vychází vstříc prosperitě a moci třídy, a který se zároveň vnucuje i subjektivnímu zájmu jednotlivce.

Klassenbewusstsein ist die spezifische Vorstellung einer Klasse über ihre grundlegenden Interessen und ihre Rolle in der Gesellschaft sowie ihre materiellen Existenzbedingungen. Anknüpfend an eine Formulierung von Karl Marx wurde in der Rezeption seines Werkes oftmals zwischen der „Klasse an sich“ und der „Klasse für sich“ unterschieden, und dieses Konzept mit Hegels Denken in Verbindung gebracht. Eine durch ihre Stellung in den gegebenen Produktionsverhältnissen „an sich“ gegebene Klasse könne nur zur politisch „für sich“ handelnden Klasse werden, wenn sie gemeinsam lernt, kämpft und Erfahrungen sammelt. Friedrich Engels definierte den Begriff „klassenbewußt“ als ein Bewusstsein des Einzelnen von seiner eigenen Klassenlage.


Geografie.

Geografická poloha.

Neulengbach leží u řeky „Laabenbachu“, která ústí do Große Tullnu. Dalším přítokem je "Dambach", jezerní potok jakož i „Raipoltenbach“. Severní část zastavěného území je ohraničená Haspelwald. Nejvyšší kopec má nadmořskou výšku 520 metrů.

Členění města.

Neulengbach je vytvořen z 15 katastrálních území:

Historie.

Páni z Lengenbachu vybudovali ve 12. století Neulengbach (hrad), jako středisko okolního panství. Z hradu se vyvinula trhová obec - městys Neulengbach, který v roce 1535 obdržel práva trhů nedávno, protože stará listina zmizela v roce 1829 během tureckého obléhání.  Zámecká paní Sidonia Palffy bránila zámek v roce 1683 před tureckými útoky. Roku 1696 rodina Bartholotti získala zámek a panství. V roce 1746 získal panství kníže Lubomirsky pán z Neulengbachu.  V letech 1823 až 1920 vlastnila zámek knížecí rodina Liechtensteinů. V roce 1850 vznikla obec a soudní okres Neulengbach. Od roku 2000 získala obec městská práva.

Politika.

Starostou města je od 24. října 2007 Franz Wohlmuth, vedoucí kanceláře Leopold Ott.  V městském zastupitelstvu je 33 křesel a po obecních volbách 14. března 2010 jsou podle získaných mandátů obsazena takto:

Kultura a pamětihodnosti.

U příležitosti povýšení Neulengbachu na město byly ještě existující předměty z bývalého depozitáře přemístěna do budovy okresního soudu. Pod nynějším názvem "Museum Neulengbach" byly pro návštěvníky malé sbírky zpřístupněny. V roce 2005 od května do října pravidelně každou neděli je muzeum otevřené. V roce 2005 byl sepsán inventář a zavedena elektronická evidence.

Hospodářství a infrastruktura.

Nezemědělských pracovišť bylo v roce 2001 365, zemědělských a lesnických pracovišť bylo v roce 1999 146. Počet výdělečně činných osob v místě bydliště bylo podle sčítání lidu v roce 2001 3140, tj 45,99 %.  V Sankt Christophen má sídlo RWC.

Neulengbach je město ve Vídeňském lese v okrese Sankt Pölten-Land v Dolních Rakousích. Žije zde obyvatel. Městské právo byla obci propůjčena teprve v roce 2000. Město leží 36 kilometrů západně od Vídně a je členem iniciativy „regionu Vídeňský les“.

Neulengbach ist eine Stadt mit Einwohnern (Stand ) im Wienerwald, welche im Jahr 2000 das Stadtrecht verliehen bekam, im Bezirk St. Pölten-Land in Niederösterreich, Österreich. Sie liegt 36 km westlich von Wien und ist Mitglied der Wienerwald Initiativ Region.


Geografie.

Leží jihovýchodně od Tel Avivu v rovinaté pobřežní planině v nadmořské výšce 65 metrů. Na východní straně města protéká potok Nachal Ajalon, do kterého tu od jihu ústí vádí Nachal Gezer.  Město je na dopravní síť napojeno soustavou četných dálničních tahů. Jde zejména o dálnici číslo 40 a dálnici číslo 44. Východně od Lodu prochází i dálnice číslo 6 ("Transizraelská dálnice"). Na jihu města se s nimi kříží nová dálniční komunikace silnice číslo 431. Město je rovněž napojeno na železniční trať a je důležitým vlakovým uzlem. Stojí tu železniční stanice Lod Ganej Aviv a železniční stanice Lod. Prochází tudy železniční trať Tel Aviv-Jeruzalém, železniční trať Tel Aviv-Beerševa, železniční trať Tel Aviv-Rišon le-Cijon, železniční trať Tel Aviv-Aškelon a i jen zčásti využívaná východní železniční trať. Mnohé z nich ale procházejí po stejných kolejových tělesech, takže dopravní uzel není až zas tak složitý.

Dějiny.

Lod, jehož historie sahá až do období starověkého Řecka a Říma, je domovem hlavního izraelského letiště – Ben Gurionova mezinárodního letiště (dříve známé jako Lodské letiště). Letiště a s ním související průmysl je hlavním zdrojem zaměstnanosti ve městě. V Lodu se rovněž nachází absorpční centrum Židovské agentury.

Starověk.

Lod leží na místě starodávného města Lydda. To je zaznamenáno faraonem Thutmosem III. v Karnaku již v 2. tisíciletí př. n. l. ve výčtu kanaánských měst. Podle Bible byl Lod vybudován Šemedem, členem kmene Benjamin. Během babylonského zajetí bylo město opuštěné, ale po návratu Židů z exilu bylo znovu osídleno. V helénském období se město nacházelo mimo hranice Judska, ale za Makabejských se stalo židovským městem. V roce 43 n. l. byli všichni obyvatele města prodáni syrským guvernérem Cassiusem do otroctví. Město bylo vyhlazeno římským prokonzulem v Sýrii, Cestiem Gallem, který je minul během své cesty do Jeruzaléma v roce 66. V roce 68 bylo město okupováno Vespasiánem.

Byzantské období.

V průběhu Byzantského období bylo město převážně křesťanské. Bylo jedním z legendárních míst narození svatého Jiří, patrona Anglie, a proto bylo známé jako "Georgiopolis". Z toho důvodu zde byla také vybudována svatyně Sv. Jiří. V Novém zákoně se praví, že Lod byl (Lydda) místem, kde Petr uzdravil ochrnutého muže.

Muslimské období.

Muslimy bylo město dobyto roku 636 a následně sloužilo jako hlavní středisko provincie Pelišteje. Později bylo hlavní město oblasti přesunuto do Ramly.

Křižácké období.

Křižáky byl Lod okupován roku 1099. Krátce nato byl dobyt Saladinem, ale roku 1191 byl znovu získán křižáky. Pro anglické křižáky, jako byl král Richard Lví srdce, byl Lod velmi důležitým místem, jelikož se věřilo, že byl rodištěm anglického patrona svatých, svatého Jiří.

Osmanské období.

Během raného osmanského období nežili v Lodu žádní Židé. Židovské komunita se zde začala rozvíjet až počátkem 19. století. V průběhu Arabského povstání roku 1921 byli všichni Židé vypuzeni. V roce 1944 žilo v Lodu 17 000 obyvatel, z čehož byla pětina křesťanských Arabů.

Britský mandát.

Podle Plánu OSN na rozdělení Palestiny z roku 1947 byl Lod zahrnut do území, které mělo připadnout arabskému státu.

Moderní dějiny.

Během izraelské války o nezávislost byl Lod v rámci Operace Danny obsazen izraelskými vojenskými organizacemi Hagana a Irgun. Arabští obyvatelé byli vyhnání společně s obyvateli nedaleké Ramly. Kvůli zabezpečení strategicky důležité silnice spojující Jeruzalém a Tel Aviv odtud nakonec uprchlo na 50 tisíc lidí. Izraelský historik Benny Morris napsal: "„Všichni Izraelci, kteří byli svědky těchto událostí, souhlasili, že tento exodus pod horkým červencovým sluncem byl dlouhým utrpením uprchlíků, zejména těch z Lodu... Stovky civilistů zahynuly v parném vedru vyčerpáním, dehydrataci a nemocemi.“" Na druhou stranu Morris tvrdí, že vyhnání je ospravedlnitelné: "„...za jistých okolností není vyhnání válečným zločinem. Nemyslím si, že by vyhnání z roku 1948 byla zločinem. Nemůžete udělat omeletu, aniž rozbijete vajíčka... Nebyla žádná jiná možnost než je vyhnat.“"

Terorismus.

V roce 1972 bylo na Ben Gurionově mezinárodním letišti zastřeleno 28 cestujících členy Japonské rudé armády, která provedla jménem LFOP teroristický útok známý jako masakr na Lodském letišti.

Příjem.

Podle statistik Izraelského centrálního statistického úřadu (CBS) z roku 2000 žilo ve městě 23 032 zaměstnanců a 1 405 podnikatelů. Průměrná hrubá měsíční mzda zaměstnance je 4 754 šekelů (NIS). Průměrná měsíční hrubá mzda muže je 5 821 šekelů oproti 3 547 šekelů u žen. Průměrná měsíční hrubá mzda u podnikatelů je 4 991 šekelů. Podle statistik bylo v roce 2000 ve městě 1 275 nezaměstnaných osob a 7 145 osob pobírajících nějakou formu sociálních benefitů.

Vzdělání.

Podle CBS je ve městě 38 škol s celkovým počtem 13 188 žáků. Ti jsou rozděleni do 26 základních škol s 8 325 žáky a 13 středních škol s 4 863 studenty. V roce 2001 získalo 52,5 % studentů 12. ročníků maturitní vysvědčení.

Demografie.

Lod je město s etnicky smíšenou populací. Podle údajů z roku 2005 tvořili 70,1 % obyvatel Židé, a 22,9 % Arabové, přičemž 21,8 % obyvatel města činili muslimští Arabové a 1,1 % arabští křesťané. Podle údajů z roku 2009 tvořili většinu obyvatel Židé – přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, přibližně osob). Arabská komunita čítala osob. K 31. prosinci 2017 zde žilo lidí, z toho Židů.

Lod (hebrejsky לוֹד, arabsky اَلْلُدّْ, "al-Ludd", řecko-latinsky "Lydda", v oficiálním přepisu do angličtiny Lod) je město se smíšenou židovskou a arabskou populací v Centrálním distriktu Státu Izrael.

Lod (;) ist der alte hebräische und heute offizielle israelische Name einer Stadt in Israel. Der arabische Name ist Al-Ludd (). Lod liegt im Zentralbezirk Israels etwa 20 Kilometer östlich von Tel Aviv am Fluss Ajalon. Bis 1948 hatte die Stadt den gräzisierten Namen "Lydda". hatte Lod Einwohner.


Obsah filmu.

Vinnetou jede s mírovým poselstvím ke kmeni Assiniboinů a v blízkosti jejich tábora zachrání mladou a krásnou dívku před medvědem. Dozvídá se, že je to dcera náčelníka tohoto kmene - Ribanna. Jede s ní a jejími bojovníky, kteří se ji vydají hledat, do nejbližšího tábora. Ribannin otec Tah-ša-tunga je Vinnetouovi vděčný a Vinnetou ho tedy nejen informuje o tom, že chce s bělochy a mnoha kmeny uzavřít mír a zároveň požádá, aby na důkaz dobré vůle propustil malou skupinku vojáků, kterou zajali. Poté zůstává až do jednání o míru indiánů a bělochů u Assiniboinů, protože se zamiluje do Ribanny a Ribanna do něj. Když po nějaké době odjíždí za svým přítelem Old Shatterhandem, je přesvědčen, že si vezme Ribannu za ženu.  Mezitím vojáci, vracející se do blízké pevnosti Niobrara, po cestě zahlédnou bandity, kteří vypalují vesnici kmene Ponků. Rozhořčený vůdce skupiny, poručík Merill, jim za to slíbí odplatu a trest a bandité je proto pronásledují. V poslední chvíli se objeví Old Shatterhand a vojáky se svým přítelem Gunstickem Unclem zachrání. Vojáci a Gunstick Uncle potom jedou dál do pevnosti a Old Shatterhand stopuje bandity. Cestou se setkává s lordem Castlepoolem, se kterým se seznámil u Stříbrného jezera. Tento podivínský muž nyní sbírá dobrodružství a nakonec se mu podaří přesvědčit Old Shatterhanda, aby ho vzal s sebou.  Společně dorazí na místo, kam mířili bandité – do ropného dolu v New Venangu k vlasníku dolu Forresterovi. Ten, jak se později doví, najal bandity, aby vytvářeli neshody mezi rudochy a bělochy a tím zabránili smlouvě o míru, kvůli které by přišel o neprávem získané naleziště ropy. S tímto mužem se Old Shatterhand nepohodne kvůli koni, kterého chce od Shatterhanda koupit a dojde i na spor, který vyhraje Old Shatterhand. Když to vidí někteří Forresterovi zaměstnanci, požádají ho, aby jim pomohl vzbouřit se proti zlému Forresterovi a Old Shatterhand souhlasí. Ještě té noci se zmocní zbraní a vypukne vzpoura. V tu chvíli ale přichází jediný z Ponků, který přežil, a chystá se důl zapálit. To se mu povede a jediní Forrester a jeho lidé, Old Shatterhand a lord Castlepool, kterého slavný lovec zachrání, přežijí. Vysílenému Old Shatterhandovi se i s koni a lordem podaří opustit důl a s pomocí Vinnetoua, který ho již hledá, všichni odjedou. Old Shatterhand s Vinnetouem potom opustí Castlepoola a řeknou mu, aby se k New Venangu ani nepřiblížil. Potom prozatím odjíždí, aby se zúčastnili jednání o míru ve Fort Niobrara. Cestou ho Vinnetou zavede k Ribanně a sdělí mu, jak moc ji miluje a Old Shatterhand mu přeje štěstí. Potom zamíří do Niobrary.  Tam jsou již všichni náčelníci i zástupci bělochů. Vše vypadá, že vyjde a mír bude uzavřen, když přijede muž z kmene Ponků a obviní bělochy a i ostatní náčelníci pochybují. V tu chvíli navrhne poručík Merill, kterého Vinnetou zachránil u Assiniboinů, že na důkaz a jako symbol smlouvy si vezme Ribannu za ženu. Vinnetou je zoufalý, ale náčelníci souhlasí a on chápe důležitost míru. Jede tedy k Assiniboinům a přemluví Ribannu, která si cizího muže vzít nechce.  Ve Fort Niobrara se koná slavná svatba a nešťastný Vinnetou i s Old Shatterhandem odjíždí chytit Forrestera. Ten mezitím plánuje, jak smlouvu ohrozit. Vyvraždí v horách kolonu přistěhovalců a vinu chce svalit na Assiniboiny tím, že pošle svého muže do Niobrary a ten zahraje muže, který jako jediný vraždění přežil. Merill s Ribannou mu však nevěří, zajmou ho a odvezou do tábora Assiniboinů. Vinnetou s Old Shatterhandem zatím vysvobodí Castlepoola, který i přes varování sledoval New Venango a bandité ho chytí. Spolu potom najdou místo přepadení, zjistí, co se stalo, a střetnou se tam s bandity, oběma se však podaří banditům uniknout.  Forresterův muž David Luka uteče Assiniboinům a dovede Forrestera do jeskyně, kde jsou ukryty ženy a děti a také Merill s Ribannou jako symbol míru. Tam je zajmou a drží jako rukojmí. Zatímco Vinnetou s Assiniboiny obkličují jeskyni, kde jsou rukojmí, Old Shatterhand naoko vyjednává s Forresterem o rukojmích. Potom se Vinnetou a část Assiniboinců dostane tajnou cestou přes vodu do jeskyně a začíná boj s Forresterem a jeho muži, kteří při něm všichni zahynou.

Vinnetou – Rudý gentleman (někdy označovaný Vinnetou II, v německém originále Winnetou 2. Teil) je dobrodružný koprodukční (Západní Německo/Francie/Itálie/Jugoslávie) film z roku 1964 natočený na motivy z knih Karla Maye. Dějem následuje za filmem Poklad na Stříbrném jezeře, který tak se třemi díly Vinetoua tvoří vlastně filmovou tetralogii.

Winnetou 2. Teil ist ein Kinofilm (Karl-May-Film) von Harald Reinl aus dem Jahr 1964, der sich lose auf das gleichnamige Buch von Karl May bezieht. Die Hauptrollen sind mit Lex Barker und Pierre Brice sowie Anthony Steel, Karin Dor und Klaus Kinski besetzt.


Život.

Konkrétních a spolehlivých údajů o životě Omara Chajjáma se zachovalo jen málo.  Narodil se ve městě Nišápúr, pravděpodobně v roce 1048. Některé prameny uvádějí dřívější rok narození v rozpětí 1021 až 1048. Podle jména lze usuzovat, že jeho otec byl výrobcem stanů. Omar byl nadaný mladík, který od svého učitele Nasira Mansura získal základ všestranného vzdělání. Velkým duchovním vzorem byl pro něho učenec Avicenna. Omarův zájem se soustředil především na matematiku a astronomii. Jeho spolužáky a přáteli byli Hasan bin Ali (1018 - 1092), který se později stal vezírem s titulem Nizam-ul-Mulk (Nezámolmolk) a Hasan ibn Sabbáh (1034 - 1124), budoucí zakladatel kruté a obávané sekty Asasínů. Omar Chajjám pokračoval ve studiích v Samarkandu, Balchu, Buchaře a Isfahánu. Po návratu do Níšápuru se stal učitelem a respektovaným učencem. Již v mladém věku byl autorem mnohých vědeckých pojednání z algebry, astronomie, geometrie, filozofie a historie.  V roce 1074 seldžucký sultán Melik-Šáh I. mu umožnil v Isfahánu založit významnou observatoř. Chajjám zde soustředil významné astronomy své doby. Na sultánově dvoře, kde působil jeho přítel vezír Nezámolmolk, měl Omar Chajjám možnost plně se věnovat vědecké práci. Zabýval se reformou kalendáře, sestavoval astronomické tabulky a zpracovával hvězdné mapy. Poté, co sultán i vezír byli v roce 1092 zavražděni příslušníky sekty asasínů, se Chajjám přestěhoval do města Mervu, kde napsal čtyři pojednání o matematice. Poslední léta života prožil v rodném Nišápúru. Věnoval se zde hlavně filozofickým a etickým otázkám, které formuloval v pracích "Pojednání o bytí a povinnosti" a "Odpověď na tři otázky". Pro své volnomyšlenkářské názory a neortodoxní vztah k víře byl často napadán a obviňován z kacířství. Z obavy o svůj život vykonal pouť do Mekky a po návratu se vyhýbal možnosti nařčení z odpadlictví. V době smrti vzýval Boha slovy: „Ó Bože! Zajisté jsem se snažil poznati Tebe, pokud mé sily stačily; pročež mi odpusť, neboť vědomost má o Tobě jest opravdu mou jedinou možností přiblížiti se k Tobě.“ Zemřel v pokročilém věku, pravděpodobně v roce 1131 a vedle sebe měl knihu Uzdravení od Avicenny. Je pohřben v Nišápúru, kde mu bylo vybudováno mauzoleum.

Dílo.

Omar Chajjám se již za svého života proslavil jako učenec - filozof, matematik a astronom. Uznáván byl především v zemích Blízkého východu, zatím co v západní Evropě se stal známým až v polovině 16. století. Jeho básnická tvorba byla ve vlastní zemi opomíjena a také u něho samého poezie hrála zřejmě jen okrajovou úlohu. Objevili ji až v Americe a Evropě v průběhu 19. století. Chajjámova slavná "Čtyřverší" se časem zařadila mezi klasická díla světové literatury. Z jeho vědeckého díla se dochovaly pouze zlomky, stejně tak není znám přesný rozsah básnického díla.

Básnická tvorba.

Poezie Omara Chajjáma je tvořena formou čtyřverší ("rúbái"), typickou formou perského epigramu. Počet jeho básní je odhadován jen přibližně od 120 až do 1200 podle různých rukopisů. Mnohá z jeho čtyřverší se přisuzují různým jeho následovníkům a napodobitelům.  Své básně psal volně v průběhu celého života, jako určitý druh filozofického podobenství. Vyjadřoval v nich svůj pohled na svět, vztah života a smrti i otázky víry. Své myšlenky halil do symboliky a dával jim dvojí smysl. Často se objevuje motiv vína jako symbolu radosti, přátelství, požitku, ale také moudrosti a božské extáze. Věnoval se i tématům sociálním, satiře, kritizoval pokrytectví a chválil skromnost proti honbě za bohatstvím a slávou.  V českých zemích byly Chajjámovy verše poprvé zveřejněny v roce 1853 v časopisu Lumír, když dvě z jeho čtyřverší z němčiny přeložil Svatopluk Čech. V roce 1859 byl vydán výbor jeho poezie pod názvem "The Rubbaiyat of Omar Khayyam" ve volném překladu anglického básníka Edwarda FitzGeralda, který vyvolal velký ohlas a přinesl mu světovou proslulost.

Vědecká činnost.

V popředí jeho vědeckého zájmu stály matematika a astronomie.  Napsal "Pojednání o demonstraci problémů algebry". Navrhl v něm řešení kubických rovnic průsečíkem hyperboly s kružnicí. Definoval binomickou větu a pracoval se základním schématem kombinatoriky. Vypracoval matematickou teorii hudby. Zachovalo se jeho dílo "Komentáře k obtížím v úvodech knihy Eukleidovy," kterým přispěl k rozvoji neeuklidovské geometrie. Kritizoval jeho definice těles postavené na rotaci rovinných útvarů. Ukázal alternativní přístup k teorii proporcí využívající řetězové zlomky. Zabýval se i problematikou spojitosti, tvrdil, že veličiny je možno dělit do nekonečna. Věnoval se též zlomkům a navrhl jejich násobení.  V roce 1079 přispěl k vytvoření tzv. Jalalského kalendáře, jehož verze jsou dosud používány v Íránu. Podařilo se mu stanovit délku roku na 365,24219858156 dne, což byl na svou dobu velký výkon. Některé prameny rovněž uvádějí, že prosazoval heliocentrickou teorii a předvedl model pohybu Země kolem Slunce. V perském a islámském světě byly známy jeho hvězdné mapy, které se však do dnešní doby nedochovaly. Vytvořil zrcadlový teleskop a astronomické tabulky nazvané na počest Melik-Šáha jeho jménem.  Na severní hemisféře na odvrácené straně Měsíce je po něm pojmenován kráter Omar Chajjám.

Ghíját ad-Dín Abú al-Fath Umar bin Ibráhím an-Nísábúrí al-Chajjám zkráceně Omar Chajjám (18. května 1048 Níšápúr – 4. prosince 1131) byl perský básník, matematik, filozof a astronom. Svými současníky byl nazýván nejvzdělanějším mužem století, králem filozofů Východu a Západu, mudrcem či nositelem Pravdy. Dnes je nejvíce znám pro svou sbírku básní "Čtyřverší", kterou zejména v anglosaském světě zpopularizoval Edward Fitzgerald svým volným přebásněním pod názvem "The Rubaiyat of Omar Khayyam" (první vydání 1859). V českojazyčném prostředí jeho dílo zpopularizovali Josef Štýbr, Jaromír Borecký, Eva Štolbová, Jan Rypka a Vilém Závada.

Omar Chayyām ( oder "ʿUmar-i Ḫayyām";, geboren am 18. Mai 1048 in Nischapur, Chorasan, heute in Iran; gestorben am 4. Dezember 1131 ebenda) war ein persischer Mathematiker, Astronom, Astrologe, Kalenderreformer, Philosoph und weltweit vor allem durch seine Vierzeiler (die Rubā‘īyāt) berühmter Dichter.


Zásady provozu.

SMTP protokol umožňuje odeslat email s libovolnou zdrojovou adresou. To využívají spammeři, kteří často používají falešné adresy. Je potom obtížné vysledovat zprávu zpět k odesílateli a tak je skryta identita spammera. Tato technika se také používá u phishingu, kdy se útočník snaží ze své oběti vylákat osobní údaje. Toho docílí odesláním emailu, který se tváří jako pošta např. od banky.  SPF umožňuje majiteli internetové domény určit, které počítače mohou odesílat poštu s adresou odesílatele této domény. Používají se na to speciální DNS záznamy (SPF, typ 99). Příjemce může ověřit záznam SPF a odmítnout zprávu od neautorizovaného zdroje ještě před tím, než přijme tělo zprávy.  To znamená, že je tento systém v principu podobný jako DNSBL (Domain Name System Blacklist). Dřívější implementace používala TXT záznamy, ale dnes už se používají záznamy, které jsou k dispozici v DNS. Záznam typu TXT byl vytvořen pouze jako přechodný mechanismus.  Adresa odesílatele je přenesena na začátku SMTP dialogu. Pokud server odmítne poslat email z nějaké adresy, odesílatel obdrží upozornění. SPF však nezabrání padělání adres tím, že spammer vloží do záhlaví zprávy pole "Return-Path", které se neshoduje se zdrojovou adresou.  Spammer může odeslat e-maily, které projdou přes SPF tím, že si založí účet v dané doméně. Tím ale zároveň lze vystopovat jeho identitu.  Nevýhodou je, že vlastníci adres, které jsou falešně použity v hlavičce "Return-Path," dostávají velké množství chybových zpráv. Tomu lze zabránit, pokud použijeme SPF, kde zadáme legitimní zdrojové IP adresy. Tím částečně eliminujeme množství chybových zpráv.

Implementace.

Implementace SPF se skládá ze tří základních částí:

Publikační politika.

Doména a host identifikují počítač, který je oprávněn rozesílat e-mail jejich jménem. Dělá se to tak, že se přidá další záznam do DNS. Každá doména nebo host, který má záznam typu A nebo MX, by měl mít také záznam SPF. Ta určuje politiku, která je pro danou adresu určena nebo je zde uveden argument HELO/EHLO. I počítače, které neodesílají žádné zprávy, by měly mít SPF záznamy. To se důrazně doporučuje, aby bylo možné použití nástrojů, které testují validitu SPF záznamů. Ty jsou k dispozici na internetové stránce SPF projektu.

Kontrola a použití SPF záznamů.

Servery používají DNS dotazy, které jsou obvykle uloženy v mezipaměti kvůli zvýšení výkonu. DNS záznamy tak mohou být zkreslené a mohou mít vliv na výsledek SPF.

Revize přeposílané pošty.

SPF zakazuje prosté přeposílání poštovních zpráv. Alternativy jsou:  To znamená, že klíčové je v SPF specifikovat informace pro nově nastavené DNS domény a přijímače. Záznam níže je uveden v typické DNS syntaxi:  „v=“ definuje použitou verzi SPF. Následuje seznam pravidel pro rozhodnutí, zda odesílající může posílat zprávy z dané domény (v tomto případě „example.com“). První dvě pravidla (začínající „ip4:“) značí, že pokud má odesílající danou IPv4 adresu, zprávy zasílat může. Pravidlo „a“ značí, že pokud daná doména má DNS A záznam odkazující na odesílajícího, zprávu lze poslat. Konečně poslední pravidlo „-all“ značí, že pokud odesílající nevyhověl žádnému z předchozích pravidel, zprávu z dané domény odesílat nemůže.

Pravidla.

Každé pravidlo je buď pozitivní (povoluje odesílání), neutrální (pravidlo ani nepovoluje, ani nezakazuje), slabě negativní (pravidlo zakazuje jen pokud žádné jiné pravidlo nepovoluje) nebo negativní (zakazuje odesílání bez ohledu na následující pravidla). Negativní pravidla začínají znakem „-“, slabě negativní znakem „~“, neutrální znakem „?“. Pozitivní pravidla mohou (ale nemusí) začínat znakem „+“. Každé pravidlo určuje, na které odesílatele se vztahuje. Při zjišťování, zda odesílající může odesílat poštu z aktuální domény, se použije první pozitivní či negativní pravidlo, které se na něj vztahuje. Pokud se na něj žádné takové pravidlo nevztahuje, ale vztahuje se na něj nějaké slabě negativní pravidlo, odesílajícímu je typicky povoleno poštu odeslat, ale jeho pošta je označena (např. se přidá informace o slabém zákazu do hlavičky mailu). Pokud je například prvním pravidlem „all“, které se vztahuje na všechny, znamená to, bez ohledu na jakákoliv další pravidla, že poštu může odesílat kdokoliv. Naopak pokud je prvním pravidlem „-all“ znamená to, že poštu nesmí posílat nikdo (opět bez ohledu na jakákoliv další pravidla). Pravidla se dále dělí podle způsobu, kterým určují, na koho se vztahují (v následující tabulce je v prvním sloupci název pravidla a v druhém sloupci popis, na koho se pravidlo vztahuje)

Modifikátory.

Modifikátory umožňují budoucí rozšíření rámce. K dnešnímu dni jsou pouze dva modifikátory definované v RFC, byly zavedeny v širokém měřítku:

Zpracování chyb.

Jakmile SPF implementace odhalí syntaktické chyby v politice odesílatele, musí přerušit ohodnocení s výsledkem PERMERROR. Přeskakování chybných mechanismů nemůže fungovat podle očekávání a proto: bad.example and redirect=bad.example může také způsobit PERMERROR. Další pojistkou je maximálně deset mechanizmů dotazování na DNS, tj. jakýkoli mechanismus s výjimkou z -IP4, -IP6 a -all. Implementace může přerušit hodnocení s výsledkem SOFTERROR, když to trvá příliš dlouho, nebo když DNS dotaz vypršel, ale musí se vrátit PERMERROR, pokud politika potřebuje přímo či nepřímo více než deset dotazů na mechanismy.

Upozornění.

Interpretace.

Politika SPF FAIL může být účinná, ale problematická. Typickým příkladem je uživatel, který pošle mail z vlastního PC nebo mobilního telefonu: uživatel používá firemní mailovou adresu, ale může použít jiný odchozí SMTP server, který není uveden v SPF záznamu. Pokud je firemní doména zabezpečena, tak že blokuje veškerou poštu, která nepochází z její domény, může omezit některé uživatele.  SPF PASS je užitečné k ověřování domény pro použití jako parametr pro klasifikaci spamu. To znamená, že doménu na adrese odesílatele můžeme považovat za autentickou, pokud původní IP vrací SPF PASS.  SPF výsledky jiné než PASS (používá se v kombinaci s reputačním systémem) a FAIL nelze srozumitelně mapovat na PASS a FAIL. Avšak reputační systém lze snadno sledovat nezávisle na reputaci pro každý výsledek SPF, tj. example.com:PASS a example.com:NEUTRAL, by měl mít jinou reputaci a totéž pro ostatní výsledky. Tento přístup je užitečný i bez prostého předání whitelistingu, protože výsledek FAIL z prostého předávání jednoduše plyne v nezávislou reputaci.  Význam PASS, SOFTFAIL, FAIL je někdy nesprávně interpretován jako „not-spam“, „maybe-spam“ a „spam“. Nicméně SPF nic takového nedělá. SPF pouze nabízí organizovat nejprve prostředky pro roztřídění e-maily na základě názvu jejich domény namísto jejich IP adresy (SPF PASS); a za druhé, způsob k zablokování neoprávněného použití jejich domény (SPF FAIL).

Intra-domain padělání.

Naivní implementace SPF nebrání uživateli se stejnou doménou zaslání e-mailu jménem jiného uživatele, protože jen část doménové adresy se používá k vyhledání záznamu SPF. V sofistikovanější implementaci majitel domény může určit různé zásady pro každého uživatele pomocí SPF „makra“, které odkazují na „localpart“ (uživatel) podle definice v, nebo jednoduše vyžaduje všechny poštovní podání pro doménu používat SMTP AUTH (). To se doporučuje z mnoha důvodů.

Kontrolní body.

K provozu na hostitelském počítači potřebuje mít SPF MX záznam přijímací domény. Hostitelské počítače, které jsou přímými příjemci vzdálených TCP připojení, mohou snadno odhalit původní adresu IP z protokolu TCP session. Tyto počítače jsou schopny zablokovat e-mail během SMTP session a vyhnout se nutnosti generovat vracené zprávy, které by mohly být backscatter. (Jak SPF : „"generovat oznámení o nedoručení podvrženým identitám, které neprošlo kontrolou autorizace je obecně bráno jako urážlivé a proti výslovnému přání vlastníka identity."“).  Další navazující hostitelé, například v případě předávání mohou provádět pouze SPF kontroly založené na „Received“ hlavičce. Tento postup je těžkopádný a náchylný k chybám. Lepším přístupem je pro MX hostitele zvolit SPF bez blokování žádného e-mailu, a pak přidat „Received-SPF“ do pole hlavičky, jak je uvedeno v dokumentu nebo novější „Authentication-Results“ hlavička z. Navazující hostitel se pak může podívat na tyto hlavičky a nastavit svou vlastní politiku, zda chcete odmítnout, přijmout nebo poslat do karantény na základě výsledku SPF a dalších faktorech.

Vztah s DKIM.

SPF ověřuje obálky zpráv (SMTP bounce adress), nikoli obsah zprávy (hlavička a těla) – to je rozdíl mezi SMTP (jak je uvedeno v STD 10 nebo ) a Internet Message Format (jak je uvedeno v STD 11 nebo ). To je ortogonální a komplementární k DomainKeys Identified Mail (DKIM), který podepisuje obsah (včetně hlaviček).  Stručně řečeno, SPF ověřuje MAIL FROM vs. jeho zdrojový server; DKIM ověřuje „FROM:“ zprávu hlavičky a tělo mailu podle kryptografických prostředků.

Sender ID.

Sender ID je paralelním řešením k problému validace zpráv, a definuje dvojici úzce souvisejících testů. Jeden validuje údajně zodpovědné adresy (PRA – Purported Responsible Address), jak je definováno v. Druhý ověřuje zprávy Reverse-Path (také známý jako MAIL-FROM adresa), jak je definováno v dokumentu.  Citace z : „"Všimněte si, že odesílatel-ID experimentu může používat DNS záznamy, které mohou být vytvořeny pro aktuální SPF experiment nebo pro staršími verzemi v této sadě experimentů. Což v závislosti na obsahu záznamu, může znamenat, že heuristika odesílatel-ID může být chybně aplikována na zprávu. V závislosti na akcích spojených s příjemcem a těmito heuristikami, může být zpráva doručena, nebo odstraněna z příjmu."“

SPF neboli Sender Policy Framework je e-mailový validační systém sloužící jako obrana proti spamu. Jeho princip spočívá v tom, že ověřuje IP adresu odesílatele. SPF umožňuje administrátorům určit, které počítače mohou odesílat poštu z dané domény. Administrátor musí vytvořit v DNS TXT záznam ve formátu SPF. SMTP server pomocí DNS záznamu rozhodne, zda je pošta odeslaná z příslušné adresy pro danou doménu schválena.

Das Sender Policy Framework (SPF; früher Sender Permitted From) ist ein Verfahren, mit dem das Fälschen der Absenderadresse einer E-Mail verhindert werden soll, genauer das Versenden von E-Mail über nicht legitimierte Mail Transfer Agents (MTAs) unterbindet. Es entstand als Verfahren zur Abwehr von Spam. Bei SPF trägt der Inhaber einer Domain in das Domain Name System ein, welche Adressen von MTAs zum Versand von E-Mails für diese Domain berechtigt sind.


Poddruhy.

Zoologové rozlišují celkem 14 různých poddruhů. Mezi nejznámější poddruhy patří: Všechny poddruhy je možné vzájemně křížit.

Rozšíření v Čechách.

Na přelomu 19. a 20. století začal být v Čechách uměle chován jelen sika japonský a jelen sika Dybowského v oborách na Plzeňsku i ve Středočeském kraji (první oborou vůbec byla obora Kluk u Poděbrad). Nejprve se jednalo pouze o menší skupinky chované v oborách. Od 40. let se díky tehdejším válečným událostem (poškození oplocení obor) objevil i ve volné přírodě. Ze své původní vlasti se poměrně dobře adaptoval na středoevropské životní podmínky. Vyskytuje se ponejvíce v západních Čechách a je chován v některých českých zoologických zahradách.

Vzhled.

Oproti jelenu lesnímu je sika výrazně menší a lehčí. Dospělý samec v kohoutku dosahuje maximální výšky 120 centimetrů, tělesná hmotnost se pohybuje podle poddruhu od 35 kg (sika vietnamský) do 140 kg (sika Dybowského). Letní zbarvení siků je pestré, rezavohnědé s bílými skvrnami (podobně jako u daňka), zimní srst je delší, dosti hrubá, šedohnědá až čokoládově hnědá, s nevýraznými skvrnami. Hlava je mnohem kratší a poměrně vyšší než u jelena lesního, boltce jsou menší, ocas (kelka) delší. Paroží samců je mnohem menší a méně větvené než u j. lesního, mívá maximálně 8 výsad.

Způsob života.

V přírodě sikové obývají především listnaté nebo smíšené lesy od nížin do hor. V naší přírodě dávají přednost světlým listnatým lesům a parkové krajině. Živí se především trávou, bylinami, v zimě spásají letorosty dřevin, porosty borůvky a vřesu. Kůru loupou méně než jelen lesní, značně však škodí okusem letorostů a sazenic jehličnanů. V přírodě, např. v Japonsku, sikové rádi chodí lízat sůl na mořské pobřeží. Sikové žijí v rodinných tlupách, jež tvoří nejčastěji jeden samec a několik laní s kolouchy. Pouze v období říje se zvěř sdružuje do větších stád. Říje probíhá od září do října. V říji se sikové ozývají hvízdáním a funěním. Mezi jeleny dochází ke krutým soubojům, které kvůli málo členitému, ostrému paroží končí často vážným zraněním. Laň je březí 30-32 týdnů a v červnu rodí jednoho, výjimečně dva kolouchy. Mláďata už od čtvrtého týdne života přecházejí na zelenou potravu, matka je však příležitostně kojí až do konce roku. Dospívají ve druhém roce života a mohou se dožít až 18 let.

Lov.

Lov jelena siky japonského je prováděn podle platných právních předpisů, v současné době na základě § 1 písm. n) vyhlášky Ministerstva zemědělství č. 245/2002 Sb. ze dne 7. června 2002, která stanovuje dobu jeho lovu od 1. 8. do 15. 1. s výjimkou celoročního lovu v oboře pokud je pro něj tato obora zřízena. Koloucha siky japonské lze lovit v období 1.8. až 31.3.  Jelen, laň i kolouch jelena siky Dybowského má stanovenu dobu lovu od 16.8. do 31.12.

Ekologické hledisko ČR.

Z hlediska vědecké ekologie se ve volné přírodě v České republice jedná o nepůvodní introdukovaný druh, který je substituentem jiných u nás původních savců z čeledi jelenovitých, zejména pak jelena lesního. Nežádoucí je především křížení siky s jelenem lesním, k němuž dochází v oborách i ve volné přírodě. Kříženci jsou plodní. Podobně jako daněk skvrnitý se také sika dobře hodí pro oborní i farmové chovy. Sika není náročný na prostor a potravu, dřeviny loupe méně než jelen lesní, samci jsou však vzájemně (v některých případech i vůči člověku) velmi agresívní. V Rusku, Číně a nověji i v Evropě se sikové chovají pro panty, mladé parohy, které se jelenům odřezávají v lýčí a používají se v lékařství.

Jelen sika, někdy jen sika ("Cervus nippon") je savec z řádu sudokopytníků, čeledě jelenovitých, který byl na přelomu 19. a 20. století uměle vysazen i v Čechách. Pochází z dálného východu asijského kontinentu z Mandžuska, Japonska, Thajska, Vietnamu, Koreje a z východního Ruska.

Der Sikahirsch ("Cervus nippon"; von für „Hirsch“) ist ein aus Ostasien stammender Hirsch, der durch Einbürgerungen heute in vielen Gegenden der Welt vorkommt.


Život.

Kariéra.

Narodil se 9. července 1908 v rakouském městě Bad Ischl. Ve svém dětství velmi oblíbil hory a lyžování a i když vystudoval práva, věnoval se lyžování a ve 22 letech si dokonce zahrál ve filmu lyžaře a v roce 1939 natočil spolu s dalšími dokument o lyžování v Tyrolsku.  První jeho samostatnou režií se stal film "O deset let později" z roku 1947. Od tohoto roku režíroval okolo 60 filmů. Největší úspěch se dostavil v roce 1962, kdy se do kin dostal film "Poklad na Stříbrném jezeře", jeden z filmů natočený na motivy pocházející z knih německého spisovatele Karla Maye. Nejvíce jsou dnes známy filmy s Vinnetouem a Old Shatterhandem (celkem 5 mayovek v letech 1962-68), filmů podle Maye se ale nakonec natočilo 17, většinu z nich ale již on sám nerežíroval. Také jde o autora westernu "Poslední Mohykán" natočeného na motivy ze stejnojmenné knihy J. F. Coopera.  Ještě před mayovkami byl úspěšný jako tvůrce německých kriminálních filmů, šlo o snímky natočené v letech 1959-1965 a příběhy doktora Mabuse. Přál si také natočit řadu gotických hororů, z této zamýšlené série však byl realizován pouze horor "Hadí jáma a kyvadlo".

Osobní život.

Za svůj život byl několikrát ženatý. Poprvé se oženil s Corinnou Frankovou v roce 1946, po čtyřech letech se s ní však rozvedl.  Po čase při natáčení filmu "Rosen-Resli" v roce 1954 se seznámil se začínající herečkou Karin Dorovou a po krátké době se s ní oženil. Svoji manželku poté obsazoval do mnoha svých filmů a jejich manželství trvalo 14 let, ale i tak se v roce 1968 rozpadlo. Poté žil s bývalou českou herečkou Danielou Marií Delisovou, která trpěla depresemi a 9. října 1986 jej v Puerto de la Cruz na Tenerife zavraždila.  Verliebte Ferien in Tirol Wer zuletzt lacht, lacht am besten

Harald Reinl (9. července 1908, Bad Ischl, Salzburg, Rakousko-Uhersko – 9. října 1986, Santa Cruz de Tenerife, Španělsko) byl německo-rakouský režisér a filmový producent.

Harald Reinl (* 8. Juli 1908 in Bad Ischl, Österreich; † 9. Oktober 1986 in Puerto de la Cruz, Teneriffa) war ein österreichischer Filmregisseur, Drehbuchautor und Filmeditor. Sein Regiewerk umfasst mehr als 60 Titel.


Motivace.

Vzor muší váha je vhodný pro situace s mnoha objekty. Klasickým příkladem je reprezentace jednoho znaku v textovém editoru [1],[2]. Znak (codice_1) je určen svou polohou v dokumentu, použitým fontem, barvou, jeho velikostí a v neposlední řadě také vlastním kódem znaku (např. 'a'). Pokud popis Znaku (codice_1) obsahuje všechny uvedené informace, tak dochází k velmi výraznému růstu paměťové náročnosti s růstem velikosti dokumentu, neboť popis jednotlivého znaku může zabírat i stovky bytů. Muší váha poskytuje řešení tohoto stavu. Zavádí možnost sdílet jednu instanci znaku pro všechny jeho shodné výskyty.

Popis vzoru.

Vzor je založen na vyčlenění vnějšího stavu z objektu. Tímto vnějším stavem se rozumí takové atributy, které je možno uchovávat vně objektu nebo je vypočítat. Tento vnější stav je často označován jako kontext objektu. Metody, které pro svou funkci potřebují hodnoty, které jsou součástí vnějšího stavu, je dostávají až v okamžiku svého volání jako parametr - kontext. Zredukovaný objekt (bez vnějšího stavu) je možné obvykle sdílet mezi jednotlivými užitími. Tento objekt již pouze obsahuje atributy, které jsou označovány jako vnitřní stav. Pro možnost sdílení těchto objektů je zapotřebí továrna, která zajistí jejich tvorbu (pokud doposud vhodný objekt neexistuje) nebo vrácení existujícího. Muší váha přináší úsporu paměťového prostoru, a to dvojím způsobem: redukcí velikosti jednotlivých objektů (nahrazením vnějšího stavu objektu výpočtem nebo efektivnější reprezentací) a sdílením jednotlivých instancí objektů reprezentujících vnitřní stav.

Příklad textového editoru.

U textového editoru z motivačního příkladu se ukazuje, že mnoho znaků používá font se shodnými vlastnostmi, tj. v typickém dokumentu je použito obvykle do deseti druhů písma. Informace o vlastnostech použitého fontu (metrika) tedy nemusí být součástí každého písmene, ale je vhodné ji vyčlenit do sdílených vlastností.  Obdobný postup je možno aplikovat i na znak samotný, neboť i jednotlivých typů znaků je v dokumentu obvykle použito výrazně méně, než je počet jejich výskytů. Lze tedy definovat třídu codice_1, která popisuje použití kombinace znaku a fontu. Text je pak reprezentován vhodnou skladbou odkazů na codice_1 objekty. Jednotlivé objekty je však možno sdílet mezi jednotlivými použitími. Pro zajištění správného sdílení je nutné jejich vytváření pomocí továrny – codice_5. Továrna zajistí vytvoření nového objektu, jen pokud doposud neexistuje; v opačném případě vrací existující objekt.  Následující diagram ukazuje reprezentaci textu „BABETA“ s využitím muší váhy. Jednotlivá písmena jsou vytvářena pomocí továrny a odstavec jen udržuje odkazy na ně.  Pokud je zapotřebí vykreslit blok textu, tak pro jednotlivé objekty (codice_1) je volána metoda codice_7, která jako vstupní parametr dostává kontext. Tímto kontextem je poloha znaku v rámci odstavce. Tato poloha nemusí být přímo uložena jako součást znaku, neboť ji je možno odvodit/vypočítat z jeho předchůdců v rámci odstavce.

Vhodnost použití.

Návrhový vzor slouží pro snížení počtu instancí objektů a paměťové náročnosti. Vzor je vhodné použít v těchto případech (měly by být naplněny všechny podmínky):

Schéma.

Schéma znázorňuje použití objektu muší váhy (codice_8) klientem. Jednotlivé sdílené muší váhy jsou vytvářeny pomocí továrny (codice_9).

Sdílení muších vah.

Důležitou součástí návrhového vzoru muší váhy je možnost sdílení muších vah jednotlivými klienty. Pokud není možné tento předpoklad splnit pro všechny takovéto objekty, je možné použít nepatrně modifikované schéma, které tuto situaci řeší. Objekt codice_10 je objekt, který není sdílený, zatímco objekty codice_11 jsou sdíleny a jako takové jsou vytvářeny továrnou codice_9.

Historie.

Návrhový vzor byl poprvé popsán v roce 1990 v článku Glyphs: Flyweight Objects for User Interfaces [1] a následně zařazen do přehledu vzorů [2].

Příbuzné vzory.

Muší váha pro svou realizaci využívá návrhový vzor továrna pro vytváření jednotlivých sdílených objektů. Odkazy na sdílené objekty jsou často uspořádány ve složitější struktuře pomocí vzoru skladba. Vzor muší váha může být použit pro implementaci vzorů stav a strategie.

Vytváření muší váhy při refaktorizaci.

Návrhový vzor je možné použít již ve fázi návrhu nebo s jeho pomocí refaktorovat stávající kód. Při refaktorizaci je možno využít následujícího postupu:  Při refaktorizaci tímto postupem lze po každý z kroků 3-6 vytvořit a spustit příslušné testy při zachování relativně malých změn.

Diskuse.

V mnoha praktických použitích se může ukázat výhodné použít jen část vzoru muší váha.

Použití pouze vyčlenění vnějšího stavu.

Při refaktorizaci lze využít pouze vyčlenění vnějšího stavu mimo objekt. Tímto krokem může dojít ke zmenšení složitosti objektu. Přístup je vhodný, pokud lze hodnoty uložit/vypočítat vně objektu a jsou potřebné jen v malém množství metod. Současně je však zapotřebí zachovat identitu jednotlivých objektů. Při vhodném použití dojde ke snížení paměťové náročnosti objektů, zvýšení jejich flexibility, neboť se již dále nestarají o svůj vnější stav. Nevýhoda tohoto postupu může spočívat při nedokonalé refaktorizaci ve zvýšení složitosti třídy uchovávající/vypočítávající vnější stav.

Použití pouze sdílení objektů.

V případě, kdy lze objekty snadno sdílet a neobsahují žádný vnější stav, tak stačí pouze zavést tovární třídu. Následně je již přímá cesta ke sdílení objektů. V případě, kdy jsou takto sdíleny objekty, však již nemohou obsahovat přímou vazbu na své nesdílené rodiče.

Flyweight (česky muší váha) je jedním ze základních návrhových vzorů programů. Muší váha patří do skupiny strukturních vzorů, které umožňují řízení počtu instancí objektů. Vzor je vhodný pro situace, kdy vzniká mnoho malých objektů, u kterých je možné podstatnou část jejich stavu sdílet nebo ho nahradit výpočtem.

Das Fliegengewicht () ist eine bewährte, wiederverwendbare Lösungsschablone in der Softwareentwicklung und gehört als Vorlage zu den Problemen aus der Kategorie Strukturmuster (). Die allgemeineren Entwurfsmuster und auch diese Schablone für Beziehungen zwischen gleichartigen Objekten stammen aus dem Buch Entwurfsmuster der „Gang of Four“ (GoF), das Techniken der Objektorientierten Programmierung erklärt.


Historie v zemích Rakousko-Uherska.

Vznik okresů.

Okresy vznikly v českých zemích v roce 1849 se vznikem obecní samosprávy místo původních panství. Okresy byly dvojí: politické (větší; něm. " Politischer Bezirk", slov. "správny okres") pro veřejnou správu a soudní (menší; něm. "Gerichtsbezirk", slov. "notariát") pro justici. Politických okresů bylo k 1. lednu 1850 v Čechách 79, na Moravě 25 a ve Slezsku 7. V čele zřizovaných okresních hejtmanství stál hejtman, který jediný byl odpovědný svým nadřízeným (tedy Vídni). Hlavní povinnosti hejtmana spočívaly v zajišťování vyhlašování a provádění zákonů, v péči o bezpečnost, veřejný pořádek a pokoj v obvodu, v evidenci obyvatelstva, pomoci při ubytování vojska, dohledu nad správou obecní, péči o hranice, udržování silnic a vodních cest.

Smíšení správy a soudnictví.

V květnu 1855 však došlo ke sloučení správy a soudnictví. Zřízeny byly smíšené okresní úřady v místech původních soudních okresů – těch bylo v Čechách 208, na Moravě 76 a ve Slezsku 22. V čele těchto okresů stál okresní představený, který měl, vlastnil-li právnické vzdělání, i soudní moc, jinak v okrscích soudil jeden z jeho adjutantů. V ostatních ohledech se pravomoci okresních představených v podstatě kryly s těmi, které do té doby měli hejtmané. Přibyl jen tzv. konsens manželský, úřední schvalování sňatků (zrušeno 1860). V roce 1864 došlo v Čechách ke zřízení okresních samospráv. Do vedení okresů byla volena okresní zastupitelstva, která ze svých členů volila okresní výbory a okresního starostu.

Obnova politických okresů.

Prosincová ústava roku 1867 definitivně stanovila, že soudnictví má být oddělené od správy. Na základě zákona z 19. května 1868 a ministerské vyhlášky z 10. července 1868 začala od 31. srpna 1868 opět úřadovat okresní hejtmanství jako úřady spravující politické okresy. Okresů bylo vzhledem k růstu počtu obyvatelstva o něco více než v roce 1850: v Čechách 89, na Moravě 30, ve Slezsku 7. Některá významná (tzv. statutární) města navíc tvořila vlastní obvod: v Čechách Praha a Liberec, na Moravě Brno a Olomouc, ve Slezsku Opava a Frýdek. Okresnímu hejtmanovi kromě výše zmíněných pravomocí ještě příslušel dohled nad volbami do říšské rady.

Okresy v Československu a Česku.

První republika.

Okresy byly nižší jednotkou správy i po nové reformě z roku 1927. Tehdy bylo v Zemi České okresů 103, v zemi Moravskoslezské 45, Slovenské 79 a Podkarpatskoruské 12. V čele okresu opět stál hejtman jmenovaný ministrem vnitra. (Na Podkarpatské Rusi služný.)

Období nesvobody (1938-1945).

Po Mnichovské dohodě bylo od Česka odděleno pohraniční území, které bylo připojeno k Německé říši. "Politischer Bezirk" se v Sudetech přejmenoval na "Landkreis" a "Gerichtsbezirk" se přejmenoval na "Amtsgerichtsbezirk". Po okupaci byly vytvořeny orgány okupační správy Oberlandráty, které zahrnovaly několik okresů, kontrolovaly činnost okresních orgánů a přímo do ní i zasahovaly. Čeští okresní hejtmani byli postupně nahrazováni německými. Na podzim 1942 došlo k reorganizaci správy, kdy byla řada menších okresů sloučena do větších celků. Navíc nebyly výjimkou situace, že oberlandrát současně vykonával funkci hejtmana v několika podřízených okresech, nebo, že jeden německý okresní hejtman spravoval několik okresů najednou.

Vývoj okresů po roce 1945 (národní výbory).

Po osvobození v letech 1944 a 1945 byly obnoveny okresy v předválečném rozsahu, avšak byla zavedena plná samospráva - při okresních národních výborech byla zřízena volená zastupitelstva, která ze svých řad volila radu a předsedu ONV. Pouze v okresech, kde byl výrazný podíl tzv. nespolehlivého obyvatelstva (Němci, Maďaři), byly na přechodné období dosazeny správní komise jmenované nadřízenými úřady.  Od 1. února 1949 do 31. prosince 2002 pak byly sjednoceny územní obvody státní správy a soudů tak, že administrativní okres se stal současně soudním okresem (počet soudních okresů se tedy snížil).  V roce 1960 došlo ke sloučení okresů do větších celků, mnoho okresů tak zaniklo a jejich počet se opět snížil. Obvod správního okresu i nadále zůstal totožný s obvodem okresního soudu (tj. snížil se také počet okresních soudů).

Vývoj okresů po roce 1993.

Po roce 1993 byla v České republice omezena samospráva nejprve na okresní úrovni: přímo volená pléna okresních národních výborů byla nahrazena nepřímo volenými okresními shromážděními a posléze v roce 2000 zcela zrušena.  Dne 13. června 2002 byl schválen zákon č. 320/2002 Sb., o změně a zrušení některých zákonů v souvislosti s ukončením činnosti okresních úřadů.<ref name="Zákon č. 320/2002 Sb.">Zákon č. 320/2002 Sb., o změně a zrušení některých zákonů v souvislosti s ukončením činnosti okresních úřadů.</ref> Dle článku CXVII zákona č. 320/2002 Sb. byly dnem nabytí účinnosti, tj. 1. ledna 2003, zrušeny okresní úřady. Kompetence okresních úřadů převzaly zčásti krajské úřady a zčásti obecní úřady obcí s rozšířenou působností státní správy, čímž okresy přestaly plnit funkci územních jednotek státní správy. Nadále však zůstala zachována okresní organizace u soudů, policie (bývalá Okresní ředitelství byla přeměněna na tzv. Územní odbory), archivů a okresy jsou také používány pro potřeby statistické a územně-orientační.

Okresy v jiných zemích.

Slovensko.

Na Slovensku rovněž zůstaly okresy formálně zachovány, okresní úřady však byly zrušeny a nahrazeny „obvodními úřady“ pro více okresů.

Rakousko.

Rakouské spolkové země se také člení na okresy, které se označují jako "Bezirk" (plurál "Bezirke"). Mimo okresů zde na úrovni okresů existují statutární města. Podobně jako v Rakousku-Uhersku a Československu do roku 1948 zde dosud existují i soudní okresy.

Německo.

V rámci německých spolkových zemí existují "zemské okresy" ("Landkreis", plurál "Landkreise"). Postavení okresů zde mají i větší města ("Kreisfreie Stadt", plurál "Kreisfreie Städte").

Polsko.

V Polsku existuje členění na okresy nazvané powiat, které vzniklo už v 15. století.

Francie a Belgie.

Okresy existují s označením "arrondissement" také ve Francii a Belgii.

Anglosaské země.

V USA se označují okresy ve většině státech jako "county" (plurál "counties"; ve Velké Británii toto slovo označuje hrabství a odpovídají krajům). Ve Velké Británii, Kanadě se označují jako "district" (plurál "districts").

Rusko.

V Rusku, Bělorusku, na Ukrajině a v Kazachstánu se okresy označují jako "rajón" (plurál "rajóny").

Okres je územně-správní jednotka zpravidla střední úrovně, vyšší než obec a nižší než kraj. Jejich ekvivalenty existují či existovaly pod různými jmény ve státech po celém světě: "Kreis" v Německu, "Bezirk" v Rakousku (východoněmecké označení "Bezirk" se ale překládalo jako kraj), "county" v USA, "borough" v Británii, "rajón" v zemích bývalého SSSR, "district" v některých anglojazyčných i jiných zemích, "arrondissement" ve frankofonních zemích, "powiat" v Polsku, "járás" v Maďarsku atd.

Ein Okres (Mehrzahl "Okresy") ist die landessprachliche Bezeichnung einer Gebietseinheit in Tschechien, der Slowakei und vormals der Tschechoslowakei. Es handelt sich um die zweite Stufe der Verwaltungsgliederung, die zwischen den Kraj und den Gemeinden (Obec) steht. Die deutsche Übersetzung ist uneinheitlich, etwa „Bezirk“ oder „Kreis“.<ref name="DE/AT">In Deutschland und Österreich sind historisch bedingt die Ausdrücke Kreis und Bezirk gegensätzlich besetzt: In Deutschland ist seit 1939 landesweit der Regierungsbezirk über dem Landkreis angesiedelt, während vorher in Bayern die heutigen Regierungsbezirke "Kreis," die heutigen Landkreise "Bezirksamt" hießen (siehe Landkreis#Historische Übersicht); in Österreich existierte der historische Kreis der Monarchiezeit über dem - heute noch existierenden - politischen Bezirk.


Popis.

Krokodýl čelnatý je nejmenší žijící krokodýl na světě a svým vzhledem připomíná spíše kajmana. Tělo dospělého jedince dosahuje délky kolem 1,5 metru (místy více než 1,7 metru) a váží 18–45,5 kilogramu. Dospělci jsou na zádech zbarveni tmavě, nejčastěji černě, na bocích bývají občasné žluté skvrny, které však nejsou tak výrazné a časté jako u mláďat, která je mají i na hlavě a ocasu a která mají záda zbarvena obvykle hnědě. Břicho je jak u dospělců, tak u mláďat světlejší, nejčastěji do žlutava. V zajetí může být zaměněn se vzhledově podobným kajmanem černým ("Melanosuchus niger"), který však žije v Jižní Americe a dorůstá poněkud větších rozměrů.  V důsledku své malé velikosti a zvýšené bezbrannosti vůči svým predátorům má tento druh krokodýla silně obrněný krk, záda i ocas. Nápadný je i jeho dlouhý a široký čenich a nápadně vystouplé čelo, podle kterého získal i český název.

Ekologie a chování.

Krokodýl čelnatý je pomalý plaz s převážně noční aktivitou. Jelikož je velice plachý, spatřit ho v přírodě je poměrně vzácností. Jako ostatní krokodýli je masožravec, živí se velkými bezobratlými, převážně pak korýši a měkkýši, které drtí zakulacenými zuby v zadní části tlamy, menší část potravy tvoří ryby, plazi a drobní savci. Nepohrdne ani mršinami. Potravu si hledá ve vodě i na břehu, při lovu se nikdy nevzdaluje daleko od vody.  Krokodýl čelnatý je samotářský živočich, který přes den odpočívá většinou pod velkými kameny nebo v prohlubních, které si v zemi dělá. Jednotlivci, kteří k tomu postrádají správné podmínky většinou odpočívají mezi kořeny stromů, které se vyskytují v blízkosti místa, kde žijí.

Rozmnožování.

Krokodýl čelnatý vyhledává společnost pouze v období páření. Samice staví kopcovitá hnízda na počátku období sucha, zhruba v rozmezí mezi květnem a červnem. Hnízdo je umístěné poblíž vody a tvoří ho hromada mokré, rozpadající se vegetace, která spolehlivě inkubuje vejce díky teplu vytvářeném hnijícím rostlinným materiálem. Samice kladou malé množství, nejčastěji kolem 10 vajec, ve výjimečných případech jich může v hnízdě být i 20. Mláďata se líhnou zhruba po 85 až 105 dních a po narození měří kolem 28 cm. Matka svá mláďata střeží jak v období inkubace, tak i neurčitou dobu po narození. Čerstvě narozená mláďata mají celou škálu přirozených predátorů, zvláště pak ptáků, větších ryb, savců a plazů, ale i jiných a větších druhů krokodýlů.

Ochrana.

V současné době krokodýli čelnaté nejvíce ohrožuje ilegální lov pro maso a hromadná ztráta jejich přirozeného biotopu, kterou způsobuje masivní odlesňování. Není však zdaleka tak ohrožený jako ostatní obyvatelé pralesa, jelikož několik populací obývá poměrně rozsáhlé území.  Krkokodýl čelnatý má pod kůží mnoho kostěných štítků (osteodermů), proto se kůže nehodí pro průmyslové zpracování. Místně se kůže z ulovených krokodýlů používá, průmyslově však využívána není. Z téhož důvodu není krokodýl čelnatý chován ani na farmách.

Kde ho lze vidět.

Krokodýl čelnatý je poměrně mírumilovný a dorůstá přijatelných rozměrů pro terarijní chov. Proto je častým a oblíbených chovancem zoologických zahrad, ale i teraristů, kteří si mohou dovolit chovat ho např. ve vytápěném skleníku. Pro chov v bytě se však ani u tohoto druhu dospělí jedinci příliš nehodí. V České republice chovají krokodýla čelnatého následující zoologické zahrady a veřejné instituce:

Krokodýl čelnatý či krokodýl pralesní ("Osteolaemus tetraspis") je jeden ze tří žijících zástupců čeledi krokodýlovitých žijící v Africe; jediný zástupce rodu "Osteolaemus". Obývá převážně tropické oblasti Západní a západ Střední Afriky v rozmezí od Senegalu až k Angole, kde žije ve vodních tocích a jezerech. Rozeznáváme u něj dva poddruhy, poddruh "O. t. tetraspis" (krokodýl západoafrický) obývá spíše západní území areálu rozšíření, poddruh "O. t. osborni" (krokodýl osbornský) obývá tropické deštné lesy Konžské republiky.

Das Stumpfkrokodil ("Osteolaemus tetraspis") ist ein Vertreter aus der Familie der Echten Krokodile und bildet hier den einzigen rezenten Vertreter der Gattung "Osteolaemus". Es ist im westlichen Afrika sowie in Zentralafrika zu Hause.


Dílo.

Spis nazvaný "Schedula diversarum artium“" (v jiných opisech "„De diversis artibus“") vznikl mezi léty 1100 a 1120. Nejstarší dochovaný rukopis je v Rakouské národní knihovně ve Vídni pod označením Codex sign. 2527; druhý exemplář se dochoval v Knihovně vévody Augusta ve Wolfenbüttelu (pod signaturou Cod. Guelf. Gud. Lat. 69 2°). Spis objevil Gotthold Efraim Lessing, když byl knihovníkem ve Wolfenbüttelu. V roce 1874 následoval první částečný překlad do němčiny, po něm kompletní edice v angličtině, francouzštině, polštině, italštině a maďarštině, česky dosud nevyšel.  Theofil výklad rozdělil systematicky do 96 kapitol. Detailně popisuje techniky a materiály středověkých řemesel, počínaje pracemi malířskými a kreslířskými pro knižní malbu. Vykládá recepty na zhotovování barev pro knižní i nástěnné malířství, pro výrobu skla pro okenní vitraje i pro smalty. Nejlépe zná zlatnické techniky a postupy, popisuje stavbu pece k tavení drahých i obecných kovů, všímá si různě legovaného zlata, stříbra, mědi i železa. Zná výzdobné techniky jako je rytí, smaltování nebo niello. Dále popisuje výrobky k chrámovému užití, například kříž, svícen, kadidelnici, liturgický kalich či paténu. Z kovolitectví di všímá zejména výroby píšťaly pro varhany, stavby varhan, a odlévání zvonů. Nakonec připojuje kapitoly o drahých kamenech a perlách.

Autor.

Theofil byl podle svého díla ztotožněn s porýnským mnichem a kazatelem Rogerem z benediktinského kláštera v Helmarshausenu. Data jeho života byla stanovena s pomocí nekrologií: Narodil se pravděpodobně kolem roku 1070. Pocházel z povodí řeky Maasy, kde vstoupil do kláštera ve Stavelotu. Mezi léty 1100 a 1107 pracoval v bazilice sv. Pantaleona v Kolíně nad Rýnem. Po roce 1107 odešel do kláštera v Helmarshausenu, kde zůstal až do smrti. Zemřel tam po roce 1125. Není jasné, zda pouze organizoval a vedl práci klášterních dílen bratří laiků, nebo zda byl sám také řemeslníkem.

Theofil Presbyter či Theophilus Presbyter bylo mnišské jméno nebo pseudonym zlatníka, který se pravděpodobně jmenoval "Roger z Helmarshausenu"; žil ve 12. století jako mnich řádu benediktinů a sepsal latinský spis o technikách uměleckých řemesel, zejména zlatnictví.

Theophilus Presbyter (Pseudonym, möglicherweise des Rogerus von Helmarshausen; 12. Jahrhundert) war ein Benediktinermönch und Verfasser einer lateinischen Schrift, in der verschiedene Kunsthandwerkstechniken des Mittelalters ausführlich dargestellt werden.