Předehra.

Nizozemí během druhé světové války mělo strategickou polohu mezi Velkou Británií a Německem, bylo ideální jako plánovaná německá vzdušná a námořní základna během operace Seelöwe, což byla invaze na Britské ostrovy, která měla následovat po letecké bitvě o Británii. Nizozemí však zvolilo za první světové války neutralitu a plánovalo stejný krok učinit i pro druhou světovou válku. To vedlo k odmítnutí vyzbrojování od Francie, aby nevzniklo žádné spojení mezi oběma státy. Zbrojní výroba byla mírně zvýšena po invazi Německa do Dánska v dubnu 1940, kdy Nizozemí mělo 35 moderních kolových lehkých obrněných vozidel, ale žádná lehká pásová obrněná vozidla, 135 letadel a 280 000 vojáků. Německo mělo vyčleněno jen pro útok na Nizozemsko 159 tanků, 1200 moderních letadel a kolem 150 000 vojáků.  S významnou vojenskou převahou zamýšleli Němci zamýšleli urychlit dobytí země zabráním a kontrolou nad klíčovými armádními a strategickými cíli, jako letiště, mosty a cesty a potom převzít kontrolu nad zbytkem země. Invaze do Nizozemí byla nejdříve plánována na 9. říjen 1939, kdy Hitler vydal rozkaz k přípravným pracím, které by měly vést k útoku na severní křídlo západní fronty přes Lucembursko, Belgii a Nizozemsko. Tento útok měl být uskutečněný hned a s důrazem, jakmile to bude možné. Příprava byla zahájena Hitlerovým rozkazem pro německé armádní důstojníky k získání nizozemských uniforem a jejich užití k získání interních informací o nizozemské obranné taktice.  Wehrmacht nakonec zaútočil na Nizozemí v prvních hodinách 10. května 1940. Útok začínal přelety německých letadel přes nizozemský vzdušný prostor, což mělo vést k dojmu, že konečným cílem je Británie. Nad Severním mořem se však letadla obrátila a zaútočila ze západu, provedením výsadku parašutistů na letiště Valkenburg a Ockenburg, blízko nizozemského sídla vlády a královského paláce v Haagu a tím začala bitva o Haag. Zatímco Německo plánovalo obsazení použitím této taktiky, Holanďané zastavili jejich postup na hlavní oblast u nizozemských pevností a tím německou invazi zpomalili.

Bitva o Rotterdam.

Situace v Rotterdamu ráno 13. května 1940 byla po posledních třech dnech patová. Nizozemské síly pod velením plukovníka Scharroo držely severní břeh řeky Nieuwe Maas, která protéká městem a bránily Němcům v přechodu přes řeku. Německé síly zahrnovaly letecký výsadek vzdušných sil pod velením generála Studenta a nově dorazily pozemní síly generála Schmidta, tvořené 9. pancéřovou divizí a motorizovaným plukem SS Leibstandarte Adolf Hitler. Nizozemský protiútok vedený námořní pěchotou s cílem znovu dobýt dopravní most Willemsbrug, klíčovou křižovatku, selhal. Selhalo také úsilí nizozemské letecké brigády most zničit.  Ráno 14. května vydal Hitler rozkaz č. 11, ve kterém bylo ve vztahu k nizozemskému operačnímu prostoru uvedeno: ""Schopnost nizozemské armády klást odpor se ukázala být silnější, než se očekávalo. Politické, stejně jako vojenské důvody žádají, aby tento odpor byl co možná nejdříve zlomen. Je úkolem armády na jihu, aby získala nizozemskou pevnost v kombinaci s útokem na východní frontu. Kromě toho se k oslabení nizozemských sil musí použít letectvo, které dosud podporovalo 6. armádu, a tím pomoci k rychlému pádu nizozemské pevnosti.""  Generál Schmidt naplánoval kombinovaný útok na další den, 14. května, s použitím tanků 9. pancéřové s podporou plamenometů, vojenských jednotek SS a ženistů. Výsadkářské jednotky měly vytvořit obojživelnou křižovatku proti proudu řeky a potom zaútočit z boku přes čtvrť Kralingen. Útoku předcházela dělostřelecká příprava, zatímco generál Schmidt požadoval podporu od Luftwaffe ve formě skupiny (asi 25 letadel) střemhlavých bombardérů Ju 87, určených pro přesné bombardování.  Schmidtova žádost o leteckou podporu byla zaslána do Berlína, na štáb Luftflotte 2. Namísto přesných bombardérů dostal Schmidt Heinkely He 111, určené pro kobercové bombardování a dále skupinu štuk, určených pro ničení strategických cílů.

Bombardování.

Schmidt použil hrozbu zničení města k tomu, aby se pokusil donutit plukovníka Scharroo kapitulovat. Měl být bombardován Rotterdam, největší průmyslový cíl v Nizozemí a hlavní strategický cíl pro Němce. Scharroo odmítal a protahoval vyjednávání. Začátek bombardování byl určen na 13:20 (nizozemského času, 13:40 MET).  Schmidt začátek odložil a druhé ultimátum stanovil na 16:20. Přesto, právě když nizozemský vyjednávač na mostu Willemsbrug překládal tuto informaci, bylo již slyšet hluk bombardérů: celkem 90 bombardérů Kampfgeschwader 54 bylo vysláno nad město.  Generál Student rádiem odkládal útok. Když hlášení dosáhlo velitelské stanoviště KG 54, velitel eskadry, plukovník Walter Lackner, se již blížil k Rotterdamu a jeho letadlo mělo smotané dálkové antény. Opar a dým halily cíl a proto, aby zjistil, zda byla zasažena nizozemská opevnění, Lackner navedl svou formaci na hladinu 2300 stop (700 metrů). Německé síly na Noordereilandu vystřelovaly rakety, aby zabránily přátelské palbě, poté, co tři letadla jižní formace již vysypala svůj náklad, zbývajícím 24 letounům jižní bombardovací formace pod vedením nadporučíka Otto Höhneho se útok nezdařil. Větší formace přiletěla ze severovýchodu, mimo pozici, ze které by mohla spatřil červené rakety, vypuštěné na jižní straně města, o pokračovala v útoku. Padesát čtyři He-111 kleslo nízko, aby mohlo uvolnit 97 tun bomb, ve většině případů na střed města. Proč formace nepřijala rozkaz přerušit úkol dříve zůstává kontroverzní otázkou. Plukovník Lackner z největší formace tvrdil, že jeho posádka nebyla schopná si všimnout červených raket kvůli špatné viditelnosti, způsobené vlhkem a hustým kouřem z hořících staveb a následně potřebovala snížit letovou hladinu na 2000 stop. Ale červené rakety, které Lackner v mlze neviděl, možná používala německá armáda k tomu, aby lokalizovala své pozice ve městě a vyhnula se tak přátelské palbě. Jakýsi oficiální německý formulář určoval k tomuto účelu červenou barvu.  Celkem bylo shozeno 1150 50kg a 158 250kg bomb, hlavně v obytné čtvrti Kralingen a na středověké centrum města. Většina z těchto zasažených a hořících budov měla za následek nekontrolovatelné požáry, které se zhoršily druhého dne, kdy se zvedl vítr, který způsoboval ohnivé bouře. Ve čtvrti Hooton způsobily bomby požár tanků s rostlinným olejem, které stály v přístavišti, a tento se následně rozšířil do středu města, kde způsobil masivní devastaci. Ačkoli přesná čísla nejsou známá, bylo zabito skoro 1000 lidí a 85 000 lidí ztratilo střechu nad hlavou. Kolem 2,6 čtverečních kilometrů města bylo téměř srovnáno se zemí. Bylo zničeno 24 978 domů, 24 kostelů, 2320 obchodů, 775 skladů a 62 škol. Schmidt poslal smířlivé hlášení nizozemskému veliteli generálu Winkelmanovi, který brzy poté kapituloval u Rijsoordu, vesnice jihovýchodně od Rotterdamu. Škola, kde Holanďané podepsali svoji kapitulaci, se později stala malým muzeem.

Následky.

Nizozemská armáda neměla efektivní způsob, jak zastavit bombardéry (nizozemské vojenské letectvo prakticky přestalo existovat a jeho protiletadlová děla byla přesunuta do Haagu), takže když dostala další podobné ultimátum, ve kterém Němci vyhrožovali, že zničí bombardováním město Utrecht, nizozemská vláda se rozhodla kapitulovat, než by riskovala zničení dalšího města. Západní tiskové kanceláře hrubě přehnaly událost pro účely propagandy, portrétujíc Rotterdam jako město nemilosrdně zničené terorem bombardování bez ohledu na civilisty, s vylhanými 30 000 mrtvých pod rozvalinami. Počet ztrát na životech pod rozvalinami byl relativně malý, protože tisíce civilistů uprchly v předchozích čtyřech dnech před válkou a bombardováním do bezpečnějších částí Rotterdamu nebo do dalších měst. Německý týdeník Die Mühle uvedl, že nizozemská vláda byla vinna přeměnou Rotterdamu na pevnost, navzdory vícenásobným výzvám k evakuaci města. Také uváděl, že staré město bylo zapáleno nizozemskými pumami a žhářskými útoky.  Velká Británie zastávala do této doby politiku bombardování jednotlivých armádních cílů a infrastruktury, jako přístavů a železnic, které měly vojenský význam. Protože bylo uznáváno, že bombardování Německa by mohlo způsobit civilní ztráty na životech, britská vláda se vzdala úmyslného bombardování civilního majetku vně bojových zón (kterými po pádu Polska byly míněny německé oblasti na východ od Rýna) jako armádní taktiky. Tato politika byla opuštěna 15. května 1940, jeden den po bombardování Rotterdamu, kdy RAF byla nasměrována k útočným cílům na Ruhr, včetně naftových polí a dalších civilních průmyslových cílů, které podporovaly německý válečný program, například vysoké pece, které osvětlovaly v noci samy sebe. První nálet RAF uvnitř Německa byl proveden v noci z 15. na 16. května 1940.

Bombardování Rotterdamu, někdy označované jako Rotterdam Blitz, bylo letecké bombardování Rotterdamu německou Luftwaffe 14. května 1940, během německé invaze do Nizozemska ve druhé světové válce. Cílem byla podpora německých vojenských jednotek bojujících ve městě, rozbití nizozemského odporu a silou donutit Holanďany, aby se vzdali. Ačkoli předcházející vyjednávání měla za následek zastavení palby, nálet se přesto uskutečnil a zničil téměř celé historické centrum města, bylo zabito skoro devět set civilistů a 30000 lidí se ocitlo bez domova. Psychologický a fyzický úspěch bombardování z německé perspektivy vedl vrchní velení letectva (OKW) k hrozbě, že zničí i město Utrecht, pokud se nizozemská vláda nevzdá. Holanďané kapitulovali druhý den brzy ráno.

Die Bombardierung von Rotterdam 1940 durch die deutsche Luftwaffe fand am frühen Nachmittag des 14. Mai 1940 statt, von 13:27 Uhr bis ungefähr 13:40 Uhr. Sie kostete 814 Zivilisten das Leben, zerstörte die komplette Altstadt und führte unmittelbar zur Kapitulation der niederländischen Regierung.


Popis.

Makroskopický.

Plodnice, typu apothecium, je velká asi 5–20 cm, rozdělená na mohutný klobouk a zpravidla krátký třeň. Uvnitř je sklípkatě členěná na nepravidelné dutiny.  Klobouk je nepravidelného oblého tvaru, na celém povrchu nápadně široce laločnatě zvrásněn do podlouhlých oblých hrbolů, stočených lalůčků až zkroucených širokých střevovitých kliček, místy až charakterem připomínajícím povrch lidského mozku. Barva klobouku je okrová, později žlutohnědá až olivově či rezavě žlutohnědá. Povrch klobouku je pokryt výtrusorodým rouškem (theciem). Rozměry klobouku činí 5–18 cm na výšku i šířku.  Třeň je široký až téměř stejně jako klobouk, obvykle poměrně krátký (3-8 cm), nepravidelně tvarovaný, na povrchu zprohýbaný. Jeho barva je špinavě bělavá, nažloutlá, až okrově šedavá.  Dužnina je poměrně tenká, dosti křehká, bělavá, v duté plodnici tvořící přepážky mezi jednotlivými dutinami. Má příjemnou vůni i chuť.

Mikroskopický.

Výtrusy jsou uloženy po osmi ve vřecku, mají elipsoidní tvar, na pólech bradavkovité výrůstky, rozměry 25–40 × 10–15 μ. Výtrusný prach je bíle zbarven.

Výskyt.

Ucháč obrovský není hojný, roste od března do května zpravidla na zbytcích dřeva ponořených v zemi a na kořenech trouchnivých pařezů jehličnanů i listnáčů nebo i na tlejících pařezech a kmenech, na vlhčích mýtinách se smrkovými pařezy, v pařezinách, smrčinách i dalších jehličnatých lesích, ale rovněž i v doubravách, olšinách, lipových hájích se zbytky dřeva apod.

Použití.

Ucháč obrovský je jedlý a velmi chutný. Je však doporučováno jej před přípravou jídla povařit a vodu slít. Rovněž je radno vyhnout se sběru starších plodnic. Nebezpečí při sběru tohoto druhu tkví zejména v možnosti záměny za značně podobný jedovatý druh ucháč obecný (rozdíly viz dále). Sběr ucháče obrovského proto bývá doporučován jen osobám, které oba druhy spolehlivě znají a rozeznají.

Ucháč obrovský ("Gyromitra gigas" (Krombh.) Cooke 1878) je jedlá jarní vřeckovýtrusná houba z čeledi desticovité (Discinaceae) vyznačující se mozkovitě zprohýbaným kloboukem.

Die Riesen-Lorchel ("Gyromitra gigas") ist eine Pilzart aus der Familie der Giftlorchelverwandten. Charakteristisch sind die relativ großen Fruchtkörper mit ockerbraunen, lappigen Hüten.


Životopis.

Matěj Rejsek se narodil přibližně kolem roku 1445 v Prostějově. Přesnější datum a ani rok jeho narození nejsou doloženy, uvádí se také rok 1450 či 1449. Rodištěm mohlo být moravské město Prostějov nebo východočeská vesnice Prostějov u Chrudimi.  Roku 1469 ukončil studium svobodných umění na artistické fakultě pražské univerzity jako bakalář pod jménem „Mattheus ex Prostiegow“. Od roku 1470 působil jako správce, rektor Týnské školy na Starém Městě pražském. Nebyl vyučený kameník, a proto si od roku 1478 doplňoval učební obor a dvouletou praxi jako člen staroměstského kamenického cechu. Není vyloučeno, že nějakou průpravu měl z domova, například že pocházel z kamenické rodiny, protože povinná výuční doba kameníků byla šestiletá a konkurence poměrně vysoká.

Dílo.

Svou profesní dráhu Rejsek spojil především s kamenickým řemeslem a stavitelstvím. V jeho díle se nejvíce oceňuje invenční přístup, dekorativnost a čistý kamenický „parléřovský“ či haptický výraz. Z jeho staveb je to především chrám sv. Barbory v Kutné Hoře, kde jako tvůrčí architekt rovnocenně navázal na Parléřovu huť, která práce nedokončila vlivem husitských válek (roku 1419).  První Rejskovou uměleckou prací byl mramorový náhrobek biskupa Jednoty bratrské Jana Rokycany. Jeho sochařskou či kamenickou kvalitu nelze posoudit, protože se nedochoval. Byl umístěn v lodi Týnského chrámu v Praze. Provedl jej kolem roku 1470, kdy se stal také rektorem zdejší farní školy.

Prašná brána 1477–1483.

Prašná brána je první známou Rejskovou stavbou. V r. 1475 bylo rozhodnuto o stavbě další vstupní brány pražského opevnění, která měla zajišťovat výpadovku přes Poříč a Vysočany k Hloubětínu, ale také reprezentační vstup do hlavního města Českého království. Základní kámen položil král Vladislav Jagellonský, který tehdy bydlel jako poslední český král v Králově dvoře při Celetné ulici. V roce 1475 pražští staroměstští radní(konšelé) povolali jako hlavního stavitele Mistra Václava ze Žlutic. Jeho sochařské schopnosti figurální a dekorativní práce byly tak nízké, že musel být přizván ještě Matěj Rejsek Svěřili mu dekorativní výzdobu průčelí Nové věže (nyní Prašná brána). Původně měl tesat „květy“ a „obrazy“, které hlavní mistr Václav nedokázal. Rejsek v roce 1478 stavbu kompletně převzal poté, co ostře vystoupil proti mistru Václavovi a přesvědčil konšely, aby mu vedení stavby svěřili. Stavba ovšem byla v rané fázi, Rejsek musel kromě výzdoby fasád prokázat schopnost projektovat konstrukci. Rejsek navrhl dobově typické pozdně gotické hvězdové klenby, dnes známé pouze v kopiích Josefa Mockera, provedených podle Rejskova projektu. Rejsek se věnoval studiu stavebních konstrukcí a obecných principů architektury. O jeho zaujetí svědčí dobové archivní zprávy, ale i dochovaná konstrukce věže, kleneb, schodišť a nákresy dalších částí stavby kupř. dlátkové střechy. O kvalitě jeho technického kreslení napovídá i jeho příjmení, které je odvozeno od českých slov "„rys a rýsovat“". V křižovnickém rukopisu Starých letopisů českých se dočteme: "„A přezděli mu Raysek, že uměl pěkně raysovati.“" Ze stejného pramene se dále dovídáme, že: "„neučil se řemeslu tomu kamenickému nikdy od žádného“" a důvod, proč mu byla stavba Nové věže svěřena, byl: "„neb jest byl k tomu dílu velmi vtipný a myslivý“".  Tato Nová věž byla kromě jiného také významnou součástí fortifikačního systému Starého Města, vedla tudy jedna z hlavních zemských cest, která pojila Prahu s Kutnou Horou, jež byla vzhledem ke svému stříbru strategickým místem (pokladnicí) celého království. O významu lokality svědčí i fakt, že český král Václav IV. kolem roku 1383 přenesl své sídlo ze špatně přístupného Hradu na vrchu Opyš do míst dnešní Prašné brány. Václavovou novou rezidenci se stal tzv. Králův dvůr a nechal jej postavit na místě dnešního Obecního domu (ten později navázal na Králův dvůr jako na důležité politické a společenské centrum města a země, kupř. vyhlášením samostatnosti státu v roce 1918, prvními zákony atd.). V tomto Královském dvoře žil od roku 1454 (po 17 let) jako zemský správce později i jako český král Jiří z Poděbrad.  Matěj Rejsek po dvou letech spolupráce na stavbě věže převzal zcela vedení její výstavby. Stavební činnost a práce na výzdobě ale byly zastaveny poté, co král Vladislav Jagellonský přesídlil ze Starého Města zpět na Pražský hrad (okolo roku 1483). Na Opyši poté započal s přestavbou Pražského hradu a tím vstupuje do historie české architektury jeho Jagellonská gotika. V důsledku tohoto Jagellonského rozhodnutí konšelé Starého Města pražského po přestěhování krále na hrad o stavbu věže ztratili postupně zájem. Další důvody byly i finanční problémy.  Stavební práce byly ukončeny v roce 1483. Pracovní činnost na věži byla obnovena až o více než století později v roce 1592. V době života Matěje Rejska byla dokončena stavba pod ochoz a opatřena bohatou plastickou výzdobou. Později byla provizorně zastřešena a neměla žádný účel až později sloužila jako skladiště střelného prachu. Později se jí začalo tedy říkat Prašná.

Výzdoba brány v dalším období 1483–1886.

Rejskova dekorace věže je dodnes v literatuře označena jako neobvyklá, především svým provedením. Původně měl sekat „květy“ a „obrazy“. Při pruském obléhání Prahy roku 1757 pův. Rejskova výzdoba značně utrpěla a roku 1799 byla sejmuta. Některé články a hlavičky se dochovaly v Lapidáriu Národního muzea. Výzdoba brány z pseudogotické puristické úpravy v letech 1878–1886, kterou vedl architekt Josef Mocker, je mnohem bohatší. Za předlohu sloužila mj. Staroměstská mostecká věž. Purista Mocker navrhl plastickou výzdobu brány, která doplnila zbytky původní Rejskovy výzdoby o sochy českých panovníků, různých světců, stejně jako fantaskní bytosti konzol, přípor a chrličů. V této návrhářské oblasti se Mocker projevil jako velmi talentovaný a předčil Rejskovy těžkopádné formy. Také Rejskův autoportrét bustu nad obloukem průčelí přetesal Mocker (je viditelná ze strany od Celetné ulice). Stavba je opatřena Rejskovou signaturou: "Raysek de Prostieyov Baccalareus Pragensis 1477".  K bráně byl později přistavěn reprezentační a společenský prostor Obecní dům (stavba vznikla v letech 1905 až 1912 podle návrhu architektů Antonína Balšánka a Osvalda Polívky) a stojí na místě, kde stávala původně rezidence českých králů (Královský dvůr). V Obecním domě byla 28. října 1918 vyhlášena svrchovanost Československa a sídlil zde i první parlament. Po dokončení stavby roku 1910 byla do nárožní niky Obecního domu umístěna socha Matěje Rejska od soudobého sochaře Čeňka Vosmíka. Ve věži bývala stálá expozice s názvem Králův dvůr a ve 3. patře historie Prašné brány. Pražská informační služba, pod jejíž správu věž po desetiletí patří, nakonec dala všechna torza originálů plastik i sádrové odlitky odvézt do mimopražského depozitáře

Matěj Rejsek a Kutná Hora 1489–1506.

Po zastavení prací na Nové věži na Starém Městě byl Matyáš Rejsek doporučen do Kutné Hory, kde měl pokračovat v dostavbě katedrály sv. Barbory. Její stavbu započal již roku 1388 pravděpodobně Jan Parléř a stavba pokračovala i po jeho smrti pod vedením dalšího mistra Parléřovy huti a až do svého zániku na poč. 15. století, kdy vlivem husitských nepokojů zanikla (přesně kolem roku 1419, i když poslední Mistr huti Petrlík je zmiňován ještě ve 30. a 40. letech, ten také patřil k Parléřově rodině). Stavba chrámu sv. Barbory pokračovala i po zániku Parléřovy huti, ale až po skončení husitské revoluce a dílo bylo svěřeno místnímu kameníkovi Hanušovi, ten postupoval podle parléřovských projektů, přesně v intencích dřívějších mistrů. Přesněji 1482 rozhodl panovník Vladislav II. Jagellonský, který programově navazoval na dědictví Karla IV. a Kutnou Horu velmi štědře podporoval o dostavbě chrámu. V té době se díky lepší technice opět zvýšil výnos dolů a dosáhl v tomto období svého vrcholu, což mělo také patrně vliv na zvýšení stavební a umělecké činnosti.  V roce 1489 došlo k výměně mistra a od roku 1489 až do své smrti roku 1506 pracoval na dostavbě chrámu sv. Barbory Matěj Rejsek a jeho huť. Ve stejném roce Rejskova příchodu, tedy roku 1489 zde Martin z Tišnova vytiskl bohatě ilustrovanou Bibli kutnohorskou. Matěj Rejsek dosáhl oficiálního kamenického vzdělání tím, že vstoupil kolem roku 1478 do pražského kamenického cechu, kde absolvoval dvouletou praxi. V roce 1483 byl prohlášen měšťanem Starého Města pražského. Pro kutnohorské kameníky to však bylo málo a Matěj Rejsek byl po svém zvolení k dokončení stavby chrámu kameníky osočen, že nemá řádné kamenické vzdělání. Dodnes existuje protestní list, který sepsali kutnohorští kameníci vedení mistrem Blažkem, kde vyjadřují svoje pochybnosti o řemeslném vzdělání budoucího mistra Matěje Rejska. O posouzení celého sporu byl požádán Benedikt Rejt, který vedl kamenický cech na Pražském hradě. Ten Rejska neuznal za persona non grata jak si přáli kameníci, ale zaujal smířlivý postoj. Tak byl Rejsek coby vedoucí prací na chrámu sv. Barbory v Kutné Hoře neodvolatelný.

Chrám sv. Barbory.

Stavbu převzal Rejsek hluboko za jagellonské vlády, po období, kdy ji vedl mistr Hanuš, který vystavěl v letech 1482 a 1489 založil klenbu vysokého chóru a osm pilířů mezi poli triforia. Realizoval osazení nadpraží průchodů s figurálními reliéfy a dokončil vnější okenní stěny. Mistr Hanuš v exteriéru stavby realizoval základy opěrných pilířů s oblouky z lícového zdiva, které se rozepínaly těsně nad klenbami ochozu. Hanuš navázal pravděpodobně dochovanými plány Parléřovy huti na přízemí chrámu, jež bylo realizováno Parléřovou hutí v době předhusitské. Stavby se účastnil další mistr Briccius Gauske.  Po Hanušově smrti roku 1489 nastupuje ke stavbě Matyáš Rejsek. Řada architektonických prvků chrámu je už založena a rozestavěna, což klade vždy vysoké nároky na technickou zručnosti i invenci a talent architekta. Na stavbě chrámu musel Rejsek řešit několik problémů, především konstrukci stavby, skelet katedrály, který byl dán realizacemi parléřovské huti už ve 14. století a jiné dispozice a profilace dané jeho předchůdci z dřívějška. Rejsek se rozhodl dekorativními články konstrukční skelet rozčlenit a celkově ho zjemnit. Stavba je proto unikátní nejen na území českých zemí, ale i v celoevropském měřítku své doby. Rejsek nezapřel silnou inspiraci opyšskou Svatovítskou katedrálou na Pražském hradě, ale i přesto v Kutné Hoře stvořil výjimečné architektonické dílo: chór s opěrným systémem a třemi ojediněle řešenými prvky: je to osový pilíř, zalomená okenní stěna a klenba chóru, ten se může plně zapsat do dějin evropské katedrální architektury jako významná stavba pozdní gotiky. Nejvýznamnějším prvkem je tedy chór (klenba chóru), v němž provedl triforium (horní část), bylo již dříve započato, ale on je dokončil na severní a jižní straně a v celém rozsahu chóru do nich postavil sloupky, doplnil okenní stěny a na horizontální interiérovou římsu instaloval kružbové zábradlí. Poté realizoval okenní stěnu chóru a vnější opěrný systém. Tyto práce probíhaly současně. Okenní stěna (či někdy uváděno jako zóna bazilikálních oken) byla dokončena dříve než opěrný systém. (Dačický uvádí v Pamětech Mikuláše Dačického z Heslova rok 1493). Poté se dokončil skelet stavby a kompletní část vnějšího opěrného systému, 1499 byla dokončena bohatě utvářená síťová žebrová klenba, v roce 1501 malovaná znakové galerie na klenbě a v roce 1504 zaskleno první okno.  Po smrti Rejska se dále na chrámu pracovalo. Jeho pokračovatelem se stal Benedikt Rejt, který se stavby ujal v roce 1512.  Stavební zásahy Matyáše Rejska v chrámu jsou charakteristické také uplatněním velkého množství velmi bohatě zdobeného pozdněgotického dekoru. Většina jeho prací má ušlechtilý čistý kamenný výraz, který vycházel z parléřovské tradice. Vysoká úroveň jeho řemesla v kamenickém detailu jej řadí mimo jiné i mezi skvělé dekoratéry své doby. Svatobarborský chrám byl pro Matěje Rejska velmi těžký úkol, se kterým se utkal během své kariéry vůbec poprvé. Stavba měla katedrální půdorys (tzn. vícelodní typ půdorys, chórový ochoz s typickým věncem kaplí, příčnou loď, triforium a vnější opěrný systém) To vše již z části zrealizováno jeho předchůdci, místy jen založeno, na jiných místech téměř dokončeno. Matěj Rejsek po namáhavém úkolu zemřel 1. července 1506 v Kutné Hoře. Je pohřben v chrámu Sv. Barbory tamtéž. Typickým Rejskovým projevem jsou groteskní plastiky na vnější straně chrámu.

Význam díla a realizované stavby.

Jeho činnost spadá do let 1476 až 1506. jeho hlavní působení je zejména v Praze a v Kutné Hoře. Stylově navazoval na parléřovské architektonické a sochařské podněty. Před příchodem Benedikta Rejta a Hanse Spiesse představoval Rejsek nejvýznamnějšího tvůrce působícího v pohusitských Čechách. Pozoruhodný je rozsah jeho prací a důraz na vlastní vzdělávání. Matěj Rejsek získával zkušenosti jako architekt a kameník již před vstupem do staroměstského kamenického cechu, kde se školil pouze dva roky. Předtím studoval jako samouk základy a principy kamenictví, architektury a stavební konstrukce gotické architektury. Nejbohatším pramenem vzdělání byla pro Rejska patrně katedrála sv. Víta v Praze a další stavby Petra Parléře a jeho huti, také kupř. Staroměstská mostecká věž. Svatovítská katedrála zánikem Parléřovy huti (1419) tedy de facto od počátku husitských válek zůstala rozestavěná a pracovalo se pomalým tempem pouze na jižní věži. Na katedrále Rejsek studoval konstrukční principy svých předchůdců (Petr Parléř, Matyáš z Arrasu) a byla to pro jeho kariéru nejvlivnější sakrální stavba. Pravděpodobně studoval i jiné stavby, nejspíše to byly kostely v Praze a okolí, které byly v jeho době teprve rozpracovány, rozestavěny, či se dokončovaly. Právě různé fáze realizace těchto budov byly pro Rejska vhodnými objekty k jeho studijním účelům. Nevylučují se ani vlivy z jiných zemí (Německo či Rakousko). Rejsek mohl navštívit větší kamenickou huť v okolních městech jako byla Vídeň s chrámem sv. Štěpána či Řezno. Rejskovy práce poprvé zpracovali Ivan Šperling (Prašná brána), Kutnohorské především Aleš Pospíšil a Michal Patrný z Národního památkového ústavu, Jiří Kott, Petr Macek a naposledy souborně s katalogem Michaela Ottová v roce 2012. Celé Rejskovo dílo prostupuje zkušenost ze studia, pozorování a znalost principů parléřovských staveb.

Odkazy.

Externí odkazy.

Matěj Rejsek (patrně r. 1450, 1445, 1449 (?), Prostějov – 1. července 1506, Kutná Hora) (také Matyáš Rejsek podle signatury "Matthias Raysek de Prostieyov Baccalareus Pragensis".) byl český stavitel, sochař, kameník, člen kamenického cechu, původně absolvent univerzitního studia artistické fakulty, bakalář a správce (rektor) Týnské školy na Starém Městě pražském.

Matthias Rejsek oder auch Matěj Rejsek (* um 1445 in Prostějov; † 1. Juli 1506 in Kutná Hora) war ein tschechischer Steinmetz, Bildhauer, Baumeister und Architekt der Spätgotik in Böhmen.


Historie.

Obec byla založena někdy ve 13. či počátkem 14. století, snad před rokem 1341, za vlády Jana Lucemburského. První písemná zmínka o obci ("Pawlicow") pochází z roku 1422. Do roku 1585 zde bylo manství, náležící k hradu Křivoklátu.  Obec je od roku 2000 členem sdružení obcí Balkán se sídlem ve Slabcích, vzniklého v roce 1999. Mikroregion leží na jihu okresu Rakovník a jihovýchodní částí zasahuje i do biosférické rezervace UNESCO - CHKO Křivoklátsko.  Slavné osobnosti narozené v Pavlíkově - profesor Ladislav Truksa (profesor MFF UK, zakladatel výuky matematické statistiky), profesor Rudolf Jirkovský (Vysoká škola báňská v Ostravě), prvoligový fotbalista Dukly Praha a člen reprezentace Jiří Čadek a malíř a grafik Jiří Anderle. Jeho obrazy byly od roku 2003 vystaveny v pražské Péllově vile. V roce 2014 byla expozice z Pelléovy vily přemístěna do nové galerie v Pavlíkově.  Od 29. května 2007 je Pavlíkov městysem.

Územně správní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Pavlíkov "(833 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, četnická stanice, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, družstvo pro rozvod elektrické energie v Pavlíkově, holič, hospodářské strojní družstvo pro Pavlíkov, 5 hostinců, kolář, dělnický konsum, 2 kováři, 2 krejčí, obuvník, pekař, 2 porodní asistentky, 6 rolníků, 2 řezníci, sedlář, 4 obchody se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Pavlíkov, školka, švadlena, trafika, truhlář, velkostatek, zámečník.  V obci Ryšín "(přísl. Nový Dům, Pustověty, 196 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Pavlíkova)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, 2 koláři, kovář, řezník, 3 mlýny, 2 obchody se smíšeným zbožím, trafika.  V obci Skřivaň "(345 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Pavlíkova)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s cukrovinkami, hostinec, obchod s hračkami, 2 obuvníci, obchod s lahvovým pivem, rolník, řezník, obchod se smíšeným zbožím, trafika.  Ve vsi Tytry "(228 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Pavlíkova)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Tytrech, hostinec, kovář, mlýn, obchod s lahvovým pivem, rolník, 2 obchody se smíšeným zbožím, trafika.

Části obce.

Městys Pavlíkov se skládá z pěti částí na pěti katastrálních územích:  Z hlediska římskokatolické správy obec spadá do farnosti Petrovice u Rakovníka, ale její část Ryšín do farnosti Rakovník.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2011

Městys Pavlíkov se nachází v okrese Rakovník, kraj Středočeský, zhruba 5 km jižně od Rakovníka, na západním okraji CHKO Křivoklátsko. Žije zde obyvatel,

Pavlíkov (deutsch "Pawlikow", 1939–45 "Paulshof") ist eine Minderstadt in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer südlich von Rakovník und gehört zum Okres Rakovník.


Biografie.

Narodil se v Soproni v Rakousku-Uhersku (dnešní Maďarsko) a studoval na střední škole ve Vídni. Poté studoval v ješivě v Bratislavě a následně studoval práva na Vídeňské univerzitě. Angažoval se v sionistických mládežnických skupinách a patřil mezi vůdčí členy vídeňské mládežnické skupiny Mizrachi a byl jedním ze zakladatelů hnutí Ješurun.  V roce 1923 byl delegátem na Světovém sionistickém kongresu a o dva roky později podnikl aliju do mandátní Palestiny. V roce 1932 se stal ředitelem banky Mizrachi a ve stejný rok byl zvolen do telavivské městské rady. O tři roky později byl jmenován šéfem telavivského odboru školství. V roce 1944 se stal členem Sboru zastupitelů a v letech 1947 až 1948 byl členem vedení Židovské národní rady (hebrejsky: "Vaad Leumi"). Dne 14. května 1948 byl jedním ze signatářů izraelské deklarace nezávislosti. Během následující války za nezávislost patřil k vůdcům bezpečnostního výboru.  Po vyhlášení nezávislosti se stal členem Prozatímní státní rady a byl zodpovědný za vypracování předpisů pro výbory rady. V prvních parlamentních volbách do Knesetu, které se konaly v roce 1949, byl zvolen poslancem za Sjednocenou náboženskou frontu, což byla aliance stran Agudat Jisra'el, Po'alej Agudat Jisra'el, Mizrachi (Pinkasova strana) a ha-Po'el ha-Mizrachi. Jako poslanec byl členem vlivného finančního výboru. V roce 1950 byl zvolen místostarostou Tel Avivu.  V následujících parlamentních volbách v roce 1951 kandidovala Mizrachi samostatně. Svůj poslanecký mandát si Pinkas udržel, avšak strana získala pouhé dva mandáty. Byl jmenován ministrem dopravy a předsedou finančního výboru. Z funkce ministra zakázal provoz veřejné dopravy během šabatu. Za toto rozhodnutí se na něj neúspěšně pokusili spáchat atentát Amos Kenan a Šaltiel Ben Ja'ir, kteří před schody jeho domu nastražili bombu. Přestože atentát přežil, zemřel o dva měsíce později na srdeční infarkt a byl pohřben na Trumpeldorově hřbitově v Tel Avivu. Na jeho počest byla pojmenována vesnice Ramat Pinkas.

David Cvi Pinkas (: דוד-צבי פנקס, žil 5. prosince 1895 – 14. srpna 1952) byl sionistický aktivista a izraelský politik. Byl signatářem izraelské deklarace nezávislosti a v pořadí třetím izraelským ministrem dopravy.

David-Zwi Pinkas (, * 5. Dezember 1895 in Sopron, Königreich Ungarn, Österreich-Ungarn; † 14. August 1952 in Israel) war ein israelischer Politiker und Verkehrsminister mit ungarischer Herkunft.


Hráčská kariéra.

Amatérský lední hokej.

Connor McDavid začal svou hokejovou kariéru v týmu York-Simcoe Express v kanadské soutěži Ontario Minor Hockey Association (OMHA), která je zařazena do věkové kategorie Minor, což je vlastně amatérská hokejová liga, která se hraje pod juniorskou věkovou hranicí (tedy pod 18 let). Následně se pro sezónu 2011/12 přesunul do klubu Toronto Marlboros, kde působil ve dvou soutěžích zároveň. V Minor soutěži Midget nasbíral v 88 utkáních 209 bodů za 79 branek a 130 asistencí, v Greater Toronto Hockey League (GTHL) získal 72 bodů ve 33 zápasech za 33 gólů a 39 asistencí. Spolu se spoluhráčem Rolandem McKeownem sdílel cenu Buck Houle Award, kterou po konci sezóny uděluje Toronto Marlboros hráči, jenž podává na ledě vynikající výkony, za vedení mužstva a věrnost hokejovému klubu. Díky výsledkům byl po konci sezóny také jmenován hráčem roku GTHL.

Ontario Hockey League.

Vzhledem k jeho vysoké úrovni hry, mu byl hokejovou federací Kanady (Hockey Canada) a kanadskou juniorskou soutěží Ontario Hockey League (OHL) udělen status „výjimečného hráče“, který bude draftován pro OHL už v roce 2012 ve věku 15 let, tedy o rok dříve než všichni ostatní hráči. Pouze třem dalším hráčům se od roku 2005 povedlo, aby byli draftováni už ve věku 15 let, John Tavares to dokázal v roce 2005 (1. celkově), následoval Aaron Ekblad v roce 2011 (1. celkově) a Sean Day v roce 2013 (4. celkově). McDavid byl podle předpokladů draftován jako 1. celkově týmem Erie Otters. Jakožto první celkový výběr, získal McDavid cenu Jacka Fergusona, jenž je udělována hráči, který je draftován jako jednička draftu OHL. Od svého druhého utkání v sezóně 2012/13, zaznamenal alespoň bod v patnácti po sobě jdoucích utkáních, díky čemuž byl jmenován nováčkem měsíce OHL v říjnu a listopadu. 9. března 2013, během utkání proti týmu Owen Sound Attack zaznamenal dvě asistence, čímž v celkovém součtu 37 v probíhající sezóně stanovil nový týmový rekord asistencí od nováčka v soutěži. Následně útočil na překonání klubového nováčkovského rekordu Tima Connollyho v počtu kanadských bodů (jako nováček OHL nasbíral v sezóně 1997/98 celkem 62 bodů). Tento rekord překonal 16. března v posledním zápase sezóny proti týmu Guelph Storm, když v zápase zaznamenal 4 asistence a s celkovým počtem 66 bodů vytvořil nový klubový rekord. McDavid dokončil sezónu s nejvíce asistencemi jako nováček OHL (celkem 41) a skončil druhý v bodování nováčků za Rusem Nikolajem Goldobinem. Za jeho předvedené výkony získal Emms Family Award, cenu udělovanou pro nejlepšího nováčka ligy a byl jmenován do prvního nováčkovského tým soutěže. Generální manažer Dallas Stars Kanaďan Jim Nill o něm řekl: „"Nuže, on je výsadním hráčem. V kterémkoliv týmu, který si ho vybere v draftu NHL, může být 15 nebo 20 let základním stavebním kamenem. Takoví hráči dělají pokroky opravdu často."“  Následovala sezóna 2013/14, ve které McDavid získal William Hanley Trophy (trofej pro hráče s největším zaujetím pro sport a největším sportovním duchem v OHL), Bobby Smith Trophy (cenu pro hráče, který nejlépe zkombinoval, jak sportovní, tak i studentské úspěchy v OHL), CHL Scholastic Player of the Year (cenu pro hráče, který nejlépe zkombinoval sportovní i studentské úspěchy v některé z lig, které zastřešuje Canadian Hockey League) a byl jmenován do druhého All-Star týmu OHL.

Sezóna 2014/15.

Během tréninkového kempu před sezónou 2014/15 byl McDavid jmenován kapitánen Erie Otters. McDavid měl skvělý start do sezóny, než si 11. listopadu 2014 zlomil při bitce s kapitánem týmu Mississauga Steelheads krajanem Brysonem Cianfronem pravou ruku. Byla to teprve jeho druhá bitka na ledě v kariéře. Do té doby vedl McDavid kanadské bodování OHL, když si v 18 utkáních připsal 16 gólů a 35 asistencí. McDavid byl kvůli zranění ze hry šest týdnů a na led se vrátil až na MSJ v ledním hokeji 2015. První utkání za Otters po svém zranění odehrál 8. ledna 2015 proti Sarnii Sting. V zápase vstřelil branku na 2:0, avšak jeho tým nakonec prohrál 3:4. Ve 47 zápasech, které nakonec odehrál během základní části, vstřelil 44 branek a zaznamenal 76 asistencí, díky čemuž skončil třetí v kanadském bodování OHL po základní části. V průběhu play-off pak předváděl dominantní výkon, když ve 20 zápasech vstřelil 21 gólů a posbíral 28 asistencí. S 49 body suverénně ovládl produktivitu play-off a například druhý v pořadí Nick Ritchie z týmu Sault Ste. Marie Greyhounds získal ve srovnání s McDavidem „pouhých“ 26 bodů. S mužstvem Erie Otters se probojoval až do finále OHL, kde však nestačil po 5 zápasech finálové série na mužstvo Oshawa Generals.  Po konci sezóny pak získal Wayne Gretzky 99 Award (cenu pro nejužitečnějšího hráče playoff), byl jmenován nejlepším hráčem Canadian Hockey League, obhájil trofeje Bobby Smith Trophy a CHL Scholastic Player of the Year a získal Red Tilson Trophy (cenu pro nejužitečnějšího hráče OHL).

Draft NHL.

Už před draftem ho většina médií a skautů považovali za jednoznačnou jedničku vstupního draftu NHL 2015, když se ve všech jejich žebříčcích umisťoval na 1. pozici. Navíc podle nich půjde o největší talent vstupující do NHL od dob Sidneyho Crosbyho. Podle očekávání byl pak 26. června 2015 při vstupním draftu NHL, který se konal v aréně BB&T Center v Sunrise, na Floridě draftován na 1. místě týmem Edmonton Oilers. Po draftu se pak McDavid nechal slyšet: „"Je mi velkou ctí, že mohu být jedničkou letošního draftu. Děkuji Edmontonu za důvěru. Doufám, že nezklamu."“ Pak ještě dodal: „"Myslím si, že to bylo ještě lepší, než jsem očekával. Nevěděl jsem, jak se budu cítit. Nebyl jsem ani příliš nervózni, spíš nedočkavý. Je to opravdu vzrušující pocit, když slyšíte volat vaše jméno a pak si projdete tím vším."“

Edmonton Oilers.

Sezóna 2015/2016.

Necelý týden po draftu, dne 3. července 2015, podepsal tříletou nováčkovskou smlouvu s Edmontonem. Na základě kontraktu může včetně bonusů vydělat celkem 11,325 milionu amerických dolarů, což je maximum určené pro nováčkovskou smlouvu. V soutěži poprvé debutoval 9. října 2015 v zápase proti St. Louis Blues, který jeho tým prohrál 1:3. McDavid si v utkání připsal 2 střely na branku, byl u 1 inkasovaného gólu svého mužstva a vyhrál jen 3 ze 13 vhazování, na která šel. Svou 1. branku a zároveň první bod v NHL si připsal o čtyři dny později v utkání proti Dallasu Stars, když vyrovnával na 2:2, avšak s týmem nakonec prohrál 2:4. Po utkání byl pak rád, že konečně bodoval: „"Byl jsem z toho nadšený a hodně se mi ulevilo, jelikož byl na mě vyvíjen obrovský tlak"."“ 2. listopadu 2015 nedohrál utkání proti Philadelphii (vítězství 4:2 Edmontonu), když po druhé třetině musel pro zranění odstoupit. Po utkání se zjistilo, že má zlomeninu klíční kosti, kvůli čemuž týmu chyběl několik měsíců. Zpět do hry naskočil 2. února 2016 domácím zápasem proti Columbusu Blue Jackets, ve kterém se gólem a dvěma asistencemi podílel na výhře 5:1. Ve svém prvním zápase proti Torontu Maple Leafs (týmu, jemuž fandil v dětství) zaznamenal 11. února 2016 pět bodů, když zařídil tři góly pro Jordana Eberleho a zároveň dvě branky sám vstřelil. Svou nováčkovskou sezónu v NHL dokončil s bilancí 16 vstřelených branek a 32 asistencí v 45 utkáních. V hlasování o Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka sezóny skončil třetí, navzdory tomu, že v ročníku odehrál pouze 45 zápasů.

Sezóna 2016/2017.

Dne 5. října 2016 byl jmenován kapitánem Oilers, což ho učinilo nejmladším kapitánem v historii NHL a celkově patnáctým Edmontonu. Ve věku 19 let a 266 dnů tak překoval dosavadní rekord Švéda Gabriela Landeskoga, který když se stal kapitánem Colorada Avalanche, byl o 20 dní starší než McDavid. Sám k tomu pak poznamenal: „"Jsem velmi poctěn a nadšený, že můžu plnit tuto úlohu. Ale mít podporu spoluhráčů a všech okolo, to je ta hlavní věc, a to je to, co to dělá tak mnohem jednodušší."“  O týden později odehrál první utkání v sezóně coby kapitán Oilers, když si při domácím vítězství svého týmu v nové Rogers Place aréně proti Calgary Flames poměrem 7:4 připsal 2 branky a 1 asistenci. Tři body (1+2) zaznamenal i o dva dny později v odvetném utkání na hřišti Calgary. V obou utkání byl pak vyhlášen první hvězdou zápasu. Dne 19. listopadu vstřelil proti Dallasu Stars svůj první hattrick v NHL, když do té doby nedokázal v předchozích 10 utkáních vstřelit jedinou branku, k čemuž sám poznamenal: „"Tři opravdu šťastné góly."“

Reprezentační kariéra.

Prvním mezinárodním turnajem se pro něj stal Světový pohár do 17 let v roce 2013, kde reprezentoval kanadskou provincii Ontario. Na turnaji si v 5 zápasech připsal 6 branek a 3 asistence a byl jmenován to All star týmu turnaje. Je první akcí v dresu Kanady však bylo Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let v ruském Soči, kde byl v 16 letech nejmladším hráčem svého mužstva. V prvním utkání, 18. dubna 2013 proti Slovensku, zaznamenal jeden gól a dvě asistence. V posledním utkání základní skupiny pak zaznamenal hattrick proti Švédsku, díky čemuž byl pak vyhlášen nejlepším kanadským hráčem zápasu. S kanadským týmem nakonec na turnaji zvítězil, když ve finále porazili čtyřnásobné obhájce titulu ze Spojených států poměrem 3:2. S 8 brankami se stal nejlepším střelcem turnaje a se 14 body, také ovládl kanadské bodování. Jim Nill, hlavní skaut Detroitu Red Wings, o něm během turnaje řekl: „"Dalo by se říci, že je dalším The Next One (přezdívka pro hokejisty, srovnávané s Waynem Gretzkym)."“  Na Mistrovství světa juniorů ve švédském Malmö v roce 2014, skončil s kanadským výběrem čtvrtý, když v boji o bronz podlehl Rusku výsledkem 1:2. Kanadu reprezentoval i příští rok na domácím juniorském šampionátu v Torontu a Montréalu, kde plnil úlohu jednoho ze dvou asistentů kapitána, a kde s týmem získal zlaté medaile. Ve finálovém střetnutí totiž kanadští hokejisté oplatili Rusku porážku o bronzové medaile z předchozího šampionátu a zvítězili těsně 5:4. Na šampionátu vstřelil v 7 utkáních 3 góly a připsal si 8 asistencí, díky čemuž byl také jmenován do All star týmu turnaje.  V roce 2016 na šampionátu v Rusku vybojoval s Kanadou zlaté medaile, když ve finálovém utkání proti Finsku vstřelil první a zároveň vítěznou branku. Celkem v desíti zápasech vstřelil 1 branku a na 8 jich přihrál. Zároveň se stal nejmladším hráčem, kterému se povedlo vyhrát šampionáty všech tří věkových kategorií.  Dne 2. března 2016 jej kanadský trenér Todd McLellan zařadil na svou soupisku Výběru severoamerických hráčů do 23 let pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu. Později se stal kapitán tohoto výběru. S týmem obsadil konečné 5. místo, když nedokázali postoupit ze skupiny. Na turnaji zaznamenal ve třech odehraných utkáních 3 asistence.

Soukromý život.

McDavid se narodil v kanadském Richmond Hillu roku 1997 Brianovi a Kelly McDavidovým. Má staršího bratra Camerona (* 1993), který se dříve také věnoval lednímu hokeji. Těsně před jeho třetími narozeninami, získal Connor svůj první pár kolečkových bruslí. Poprvé na ledě začal bruslit, když mu byly 3 roky a hokej začal hrát hned následující rok; jeho rodiče museli lhát o Connorovém věku, protože lední hokej se mohl hrát až od pěti let. Když mu bylo 6 let, hokejová asociace v jeho bydlišti Newmarketu mu nedovolila hrát hokej nad jeho věkovou skupinu. Místo toho, aby hrával v nižší úrovni, ho rodiče příští rok zapsali do týmu v nedalekém městě Aurora, kde hrál proti 9letým hráčům. Connor se tak připojil k tamnímu týmu York-Simcoe Express, kde byl trénovaný jeho otcem Brianem, a se kterým v průběhu let vyhrál čtyři tituly v Ontario Minor Hockey Association.  McDavid také zvažoval hraní v National Collegiate Athletic Association (Národní vysokoškolská atletická asociace), kde by pravděpodobně nastupoval za tamní klub Bostonské univerzity, ale rozhodl se, že by pro jeho hokejový vývoj bylo nejlepší hrát v Ontario Hockey League.  Jeho otec Brian řekl k jeho hokejovým začátkům: „"Dalo by se říct, že byl hned od začátku trošičku jiný. Hned se mi zdálo, že je k tomuto sportu předurčen."“

Connor McDavid (* 13. ledna 1997, Richmond Hill, Ontario) je kanadský hokejový útočník hrající v týmu Edmonton Oilers v kanadsko-americké soutěži National Hockey League (NHL), kde plní úlohu kapitána mužstva. Často je označován jako nový Sidney Crosby a někteří ho dokonce srovnávají se samotným Waynem Gretzkym. Většina médií i skautů ho považovala za předpokládanou jedničku vstupního draftu NHL 2015, což se taky potvrdilo, když byl 26. června 2015 draftován v prvním kole jako 1. celkově týmem Edmonton Oilers. Přezdívá se mu „The Next big thing“ či „Hokejový LeBron James nebo Tiger Woods“.. Connor McDavid je největší talent současného hokeje, nejlepší hráč světa, je také nejmladším kapitánem celé NHL od 19 let je kapitánem týmu Edmonton Oilers (NHL) a od 20 let je kapitánem hokejové reprezentace A týmu Kanady. Dvojnásobný držitel ceny Art Ross Trophy pro nejvíce bodů na konci základní části NHL. Connor McDavid je od sezóny 2017 v (jeho 20 letech) také nejlépe placeným hráčem světa, základní roční plat 12 500 000 $ + bonusy 2 500 000 $. Jedná se o nejvyšší plat celé historie NHL. Kontrakt je podepsán na 7 let, během této doby si Connor McDavid přijde na více jak 2.5 miliardy korun. Jedná se o podobný talent jako měl Wayne Gretzky, Mario Lemieux nebo Jaromír Jágr.

Connor McDavid (* 13. Januar 1997 in Richmond Hill, Ontario) ist ein kanadischer Eishockeyspieler, der seit Juli 2015 bei den Edmonton Oilers in der National Hockey League unter Vertrag steht. Der Center wird einhellig als das herausragende Talent seiner Generation gehandelt und wurde dementsprechend als "First Overall Draft Pick" im NHL Entry Draft 2015 ausgewählt. In seinen ersten vier Saisons gewann er zweimal die Art Ross Trophy als Topscorer der Liga und wurde zudem mit der Hart Memorial Trophy sowie zweimal mit dem Ted Lindsay Award als Most Valuable Player der NHL geehrt. Seit Oktober 2016 fungiert er als Mannschaftskapitän der Edmonton Oilers und wurde damit zum jüngsten Spielführer in der NHL-Historie. Ferner machte ihn sein im Juli 2017 unterzeichneter Achtjahresvertrag zum bestbezahlten Spieler der Liga.


Kdo je Britannia?

Během let se vyobrazení Britannie nenápadně změnilo. Její vazby s námořnictvím byly zdůrazněny změnou jejího kopí na trojzubec. Zatímco většina Britů bude mít minci s Britannií jednoho dne v peněžence, její obraz byl také použit mnoha jinými způsoby. Je symbolem centrální banky Velké Británie a řada dalších společností ji také přijala jako součást své podnikové identity, včetně Britannia Building Society a Britannia Airways, a také její spojení s mořem dává po řadu let mnoha lodím toto populární jméno.

Symbol britské jednoty.

Symbol Britannie byl používán po tisíce let, ale co je za touto vytrvalostí? Odpověď může spočívat v tom, že je vnímána jako symbol britské jednoty, svobody a síly, což znamená, že se objevuje v obzvláště náročných časech. Stejně jako Columbia ve Spojených státech a Marianne ve Francii, Britannia se stává prominentnější v době války nebo když je národní hrdost na vzestupu.

Ikonická postava.

Britannia se také ocitla v centru pozornosti, když na britský trůn zasedla panovnice ženského pohlaví. Za vlády královny Alžběty I. tak hrála výraznou roli v dramatu a literatuře a byla používána jako symbol britského impéria za vlády královny Viktorie. Za vlády královny Anny se obraz Britannie dokonce podobal samotné královně, zatímco za vlády současné královny byla Britannia v roce 1987 vybrána na první zlaté britské mince a o deset let později na první stříbrné mince.  Na jaře roku 2008 představila Královská mincovna nové mincovní návrhy „odrážející moderní Británii dvacátého prvního století“, které neobsahují obraz Britannie. Toto rozhodnutí přineslo řadu diskuzí a bulvární tiskové kampaně, zejména kampaně Daily Mail, která byla zahájena za účelem „zachránit Británii“. Vláda však poukázala na to, že mince s nominální hodnotou 50 pencí v původním designu zůstanou v dohledné době v oběhu. Britannia se také stále každoročně objevuje na sériích zlatých a stříbrných mincí vydaných Královskou mincovnou. V roce 2015 pak byla vydána nová mince ve výši 2 liber s novým obrazem Britannie.

Britannia, ženská personifikace Britských ostrovů, byla populární postava již od 1. století, kdy byla poprvé vyobrazena jako bohyně. Od této doby byla pevně spojena s mincemi a od roku 1797 se objevovala na všech mincích vydanými každým panovníkem až do decimalizace (začala se používat desítková soustava), kdy byla vybrána pro minci o nominální hodnotě 50 pencí až do roku 2008.

Unter der Gestalt der Britannia versteht man die Nationalallegorie (Nationalfigur) von Großbritannien, also eine Personalisierung und Verklärung des britischen Volkes und Gebiets nach griechisch-römischem Vorbild.


Předchůdci peněz.

Prostá směna zboží za zboží čili barterový obchod narážela na problém „dvojí shody potřeb" (angl. "double coincidence"): kdo chtěl směnit vajíčka za boty, musel najít někoho, kdo nejen měl boty na směnu, ale zároveň byl ochoten za ně přijmout vajíčka. Proto se už v předhistorických společnostech začal prosazovat zprostředkovaný obchod pomocí vzácných, žádoucích a trvanlivých předmětů, které byl každý ochoten přijmout, i když je právě nepotřeboval. Nejznámějšími příklady jsou mušle kauri a podle zprávy cestovatele Ibrahima ibn Jakuba se v našich zemích v polovině 10. století platilo kousky plátna. Postupně se však prosadily hlavně drahé kovy, protože byly vzácné, trvanlivé a přitahovaly i svým leskem. Kromě toho měly velmi malý objem a daly se téměř libovolně odvažovat a dělit. Vážené stříbro se jako zprostředkovatel směny užívalo například v Mezopotámii už od 5. tisíciletí př. n. l.  Podle některých historiků ale peníze nejprve představovaly úvěr a až potom hodnotu pro výměnu. Také většina otroků nebyla vlastněna, ale pracovala na splacení dluhu. Chartalismus také poukazuje na to, že motivací k zavedení peněz byly také daně.

Mince.

Mince patrně vznikly normováním kousků drahého kovu, aby je nebylo třeba vážit. Chammurapiho zákoník z doby okolo roku 1770 př. n. l. už definuje zrnka stříbra jako jednotky, které se nevážily, nýbrž počítaly. První mince v západní civilizaci vznikly koncem 7. století př. n. l. ve městech Malé Asie, kde se kapky elektra (přírodní směsi zlata a stříbra) označovaly raženou značkou města či panovníka a nazývaly statér. Souvislost s vážením potvrzuje i to, že názvy starých mincí často současně znamenaly i váhové jednotky, jako talent, šekel, peso nebo libra.  Jakmile se ražené mince prosadily, mohl ovšem vznikat rozdíl mezi nominální hodnotou mince a skutečným obsahem drahého kovu. Se zákonným stanovováním měny začala už řecká města, prosadili je však až římští císařové. Až do konce 19. století se měna definovala tzv. měnovým číslem, které určovalo, kolik mincí se vyrazí z určitého množství drahého kovu. Ve starověkých Athénách se z talentu stříbra (asi 21 kg) razilo 6.000 drachem. Protože se ve Středomoří užívaly jak zlaté (na východě), tak také stříbrné (v Řecku) a bronzové (Řím) mince, vznikly také různé měnové systémy a už císař Konstantin se pokusil zavést jednotnou zlatou měnu ("solidus").  V politicky roztříštěném středověku vznikaly a zanikaly různé měny, často jen místního významu, které měly podobnou historii: založil je měnovou reformou panovník, ale postupně se obsah drahého kovu snižoval, až mince ztratila důvěru a zmizela. To byla středověká podoba inflace. Potřeba neustálého směňování různých mincí vedla ke vzniku bank (z italského "banco", lavice, na níž směnárník seděl), nicméně obchod silně komplikovala. V pozdním středověku se proto panovníci snažili měnu centralizovat, případně stanovovat i její směnný poměr.  S rozvojem obchodu a zejména válečných výdajů v raném novověku vznikala také nouze o drahé kovy. Proto za války s Turky dal velmistr Maltézského řádu roku 1565 razit drobné měděné mince s nápisem „Ne kov, nýbrž důvěra“ (lat. "Non aes sed fides"). Vyjádřil tak skutečnost, že hodnota mince přestávala záviset na obsahu kovu a byla dána pouze rozhodnutím panovníka – a ovšem ochotou trhu minci v této hodnotě přijímat. Španělský import stříbra z Ameriky kromě toho prudce srazil jeho cenu vůči zlatu a zpochybnil ho tak jako základ měny.

Bankovky.

Přechod na fiat měnu bez obsahu kovu a založenou pouze na důvěře obchodníků připravil vznik směnek. Zajímavou formu směnky představovaly anglické "tally sticks", původně dřevěné hůlky se zářezy, které označovaly sumu. Hůlka se rozštípla na dvě poloviny tak, aby na obou byly zářezy vidět, a představovala původně potvrzení o zaplacené dani: polovinu si nechal výběrčí a druhou plátce. Postupem času se ukázalo, že hůlky mohou sloužit i jako platidlo a byly v Anglii v oběhu až do 18. století. Papírové směnky, původně potvrzení o uložených penězích, mohly být vystaveny „na doručitele“, takže je za mince mohl vyměnit v bance kdokoli.  Z papírových směnek se v Číně vyvinuly státní bankovky s pevnými hodnotami už v 11. století, v Evropě se první bankovky objevily v roce 1661, kdy je z nedostatku stříbrných mincí začala vydávat stockholmská banka. Lidé je však přijímali dosti neochotně, zvlášť když se ukázalo, že je může postihnout „bankrot“, stav, kdy banka svůj závazek nechce nebo nemůže krýt. Tyto skutečné bankovky se pak užívaly až do 20. století. Anglická banka ("Bank of England") dostala monopol na jejich vydávání roku 1694, kdežto například v USA je vydávaly tisíce bank, často jen s místní působností, až do roku 1913.  První státní bankrot následoval po zavedení státních bankovek ve Francii anglickým dobrodruhem J. Lawem roku 1720 a jeho následky přispěly ke vzniku Francouzské revoluce. V Rakousku a dalších evropských zemích byly papírové peníze a povinnost je přijímat uzákoněny až ke krytí dluhů státu po napoleonských válkách a lidé se jim velmi dlouho bránili. Teprve ve 20. století se bankovky úplně oddělily od drahých kovů, takže si je jejich držitelé už nemohli vyměnit za drahý kov v pevně stanoveném poměru. Dnes jsou drahé kovy předmětem obchodu, takže se jejich cena mění, kdežto emitentem (vydavatelem) bankovek je státní banka a ručitelem měny pouze stát.  Tím však „odhmotňování“ peněz neskončilo. Když se zavedly bankovní účty a úvěry, nemusely být všechny peníze kryty kovem a od 19. století ani bankovkami. Naopak stále větší část měnové zásoby byla a je na bankovních účtech, od poloviny 20. století elektronických. Peníze tak už nejsou ani papír, nýbrž záznamy v počítačových systémech. Jejich jistota se tím příliš nezměnila: nadále za měnu ručí stát, nepřímo ale všichni jejich držitelé. Kdyby je lidé přestali přijímat, měna by se zhroutila, proto je jejich přijímání na území daného státu zpravidla vynuceno zákony. Naproti tomu elektronické peníze umožňují daleko pružnější zacházení s nimi.

Elektronické peníze.

Na začátku 21. století s rozvojem informačních technologií a používání platebních karet se začaly objevovat návrhy na zrušení peněz ve formě hotovosti. Nicméně do roku 2018 k tomu zatím nedošlo v žádném státě na světě.

Inflace a krize.

Zavedením a prosazením „fiat měny“ (z lat. "fiat", budiž!), založené pouze na zárukách bank a států, se sice odstranila hospodářská omezení díky nedostatku zlata, vzniklo však nové riziko znehodnocování peněz čili inflace. V průběhu 20. století se různé měny postupně zbavovaly zlatého krytí (Velká Británie 1931, USA 1971 a jako poslední Švýcarsko roku 1999). Nicméně už předtím, zejména v souvislosti s oběma válkami, začala vznikat trvalá inflace. Například v USA vzrostly ceny mezi léty 1915 a 2006 téměř 20×, z toho mezi léty 1970 a 2006 5×.

Některé historické měny.

Řím.

V rané době se v Itálii platilo váženou mědí a bronzem. Stříbrný denár ("denarius", desítka), zavedený roku 211 př. n. l., vážil 4,5 g a platil deset měděných assů. Římská mincovna byla umístěna v chrámu bohyně Juno Moneta a odtud se odvozují názvy peněz v mnoha evropských jazycích ("moneta, money, monnaie", mince), V polovině 3. století, kdy už denár neobsahoval téměř žádné stříbro, jej nahradil bronzový "antonianus". Od 1. století př. n. l. se razil i zlatý "aureus," zpočátku nepravidelně a z válečné kořisti. Původně odpovídal 24 denárům, ve 4. století, kdy hodnota denáru klesala, byla poměr mnohonásobně větší. Roku 312 zavedl císař Konstantin I. Veliký zlatý "solidus" o váze 4,5 g.

Vývoj měny v USA.

Americký dolar vznikl roku 1785 a do roku 1900 byl definován jak vůči stříbru, tak vůči zlatu. V letech 1900–1933 byl definován pouze vůči zlatu a roku 1934 byl radikálně devalvován o 41 %: zlatý obsah dolaru pak tvořilo 0,888671 g ryzího zlata. Devalvace nebyla vynucena úbytkem zlatých rezerv, nýbrž měla podpořit americký vývoz v době krize. V letech 1945–1971 byl dolar v rámci Brettonwoodského měnového systému světovou měnou, která cizím vládám zaručovala směnitelnost za zlato v pevném poměru. Roku 1975 se dolar definitivně odpojil od zlata, jehož cena v dolarech od té doby do roku 2010 vzrostla asi 25×. Po roce 1973 státy OPEC, především pak Saúdská Arábie, přistoupili na výlučnou platby v dolarech (tzv. petrodolar) výměnou za ochranu ze strany USA. Vzhledem k oslabování amerického dolaru oproti cizím měnám (po roce 2002), např. vůči nově vzniklému euru a také vzhledem k pokračujícímu nárůstu rozpočtových i obchodních deficitů USA však stoupá tlak na opuštění tohoto uspořádání. Dalším faktorem ústupu významu dolaru je ekonomický nástup Číny a s tím související vzrůst obchodu mezi státy OPEC a Čínou, který snižuje důležitost dolaru pro tyto státy. Kromě ekonomických důvodů se však také výrazně projevují důvody politické, ať už zmíněná ochrana režimů států Perského zálivu ze strany USA směřující k posílení role dolaru, tak v obráceném gardu např. vznik Íránské ropné burzy (IOB) v roce 2008 směřující k jeho oslabení. Spekuluje se také, že jedním z důvodů invaze USA do Iráku v roce 2003 bylo rozhodnutí Saddáma Husajna přejít k obchodování s ropou v eurech namísto v dolarech.

Evropa po druhé světové válce.

Evropské země, silně poničené válkou, musely provést měnové reformy a silné devalvace. Západní země přijaly velkou pomoc USA (Marshallův plán) a dolar se stal vedoucí rezervní měnou. Po rozpadu Brettonwoodského systému vytvořily země Evropských společenství roku 1979 EMS, navázaný na ECU, od něhož se kurzy národních měn neměly odchylovat o více než plus mínus 2,25 % (s úlevami pro slabší měny). 16. 9. 1992 („černá středa“) však ze systému vypadly britská libra a italská lira a v r. 1993 bylo pásmo odchylek rozšířeno na plus mínus 15 %.  Od roku 1993 začala také platit kritéria Maastrichtské smlouvy, která připravovala vytvoření Evropské měnové unie a společné měny, od roku 1995 nazvané euro. Od roku 1997 platí pro země užívající euro Pakt stability a růstu, roku 1998 vznikla Evropská centrální banka, od roku 2000 se začalo euro používat a od 1. 1. 2002 začaly platit bankovky a mince. Euro dnes používá 16 členských zemí EU (jako poslední přistoupilo Slovensko roku 2009) a řada dalších států a území mimo EU.

Dějiny peněz znamenají jednak dějiny platidel jako hmotných prostředníků směny (mince, bankovky), jimiž se zabývá numismatika, jednak dějiny měny jako abstraktní zákonné normy peněz. Zavedení peněz předcházela přírodní platidla, od mušlí po drahé kovy, která měla i svoji vlastní užitnou hodnotu. Peníze začínají ražbou, která měla zaručovat váhu a ryzost dané mince jako kousku kovu. Další vývoj směřoval jednak k normování měny státem, jednak k posilování nehmotné či fiduciární povahy platidel, která vedla k zavedení mincí z obecných kovů a papírových platidel (peníze s nuceným oběhem). V současné době je větší část peněžních zásob v ekonomice tvořena nehmotnými účetními či virtuálními penězi.

Die Geschichte des Geldes beschreibt allgemein die historische Entwicklung der unterschiedlichen Geldformen auf sämtlichen Kontinenten, wo Menschen Geld als Zwischentauschmittel verwendeten. Dagegen behandelt die Historische Entwicklung der Währung offiziell anerkannte Geldarten und gesetzliche Zahlungsmittel der Länder und Staaten.


Historie.

Beats Electronics založili v roce 2006 Jimmy Iovine, předseda společnosti Interscope-Geffen A&M, a známý hip-hopový producent Andre Young, známý jako Dr. Dre, který se též podílel na vývoji. Na krátké období kolem roku 2012 Beats majoritně vlastnila tchajwanská společnost HTC, ta později snížila svůj podíl pod 25 %, aby jej v roce 2013 prodala zcela. Současně s tím, v roce 2013 se mezi význačnějšími akcionáři patřil nadnárodní zbrojní konglomerát the Carlyle Group.

Ve vlastnictví Apple.

10. května 2014 Beats koupila společnost Apple Inc. za 3,2 mld. US$, s tím, že hodlá značku zachovat, pouze příjmy z ní bude těžit nový majitel. Tato transakce udělala z Dr. Dre prvního miliardáře mezi hip-hopovými producenty. O měsíc později unikly zprávy o tom, že Apple možná přestane u svých zařízeních podporovat 3,5mm jack a nahradí jej konektorem Lightning – Beats tím pádem využije k výrobě „oficiálních“ sluchátek s tímto konektorem a u všech konkurenčních výrobců bude vybírat licenční poplatky za použití rozhraní.

Marketing a branding.

Značka Beats By Dr. Dre se v současnosti těší velkému úspěchu, kterého mohla dosáhnout spojením se známým hip-hopovým umělcem, zásluhou dobrého marketingu, spočívajícím ve spojení s celebritami (nejen z hudebního průmyslu), které se značkou nezřídka mají lukrativní smlouvy, a product placementem.  Logem Beats je zakulacené písmeno 'b' v bílé barvě na červeném kruhovém pozadí. Značka je vnímána jako luxusní a trendy hlavně mezi mladší generací – současně její výrobky patří většinou mezi ty dražší. Například na trhu sluchátek nad 100 $ má Beats 64% podíl. Výrobky Beats se objevily v několika videoklipech, včetně těch extrémně populárních s miliony zhlédnutí, popř. sluchátky Beats byl vybaven americký basketbalový tým na LOH v Šanghaji. S vývojem jednotlivých modelů navíc spojila své jméno řada hudebních ikon, což podněcuje jak zvědavost jejich příznivců, tak vzájemně prospěšnou publicitu jich i značky samotné.

Software.

Tato společnost také dodává softwarové ekvalizéry do mobilních telefonů HTC a do notebooků HP.

Beats Electronics je americký výrobce audiotechniky a příslušenství, především ale sluchátek a reproduktorů, které prezentuje pod značkou Beats by Dr. Dre. Mimo to od roku 2012 spravuje streaming hudby – Beats Music. Sídlí ve městě Santa Monica s pobočkou v Culver City (obě ve státu Kalifornie). V roce 2013 měla Beats Electronic tržby o výši 1,5 mld. dolarů. Produkty Beats se prodávají globálně a firma má přibližně 700 zaměstnanců.

Beats Electronics, LLC ist ein US-amerikanischer Hersteller von Audiotechnik mit angeschlossenem Musikstreaming-Dienst namens Beats Music mit Sitz in Santa Monica. Das Unternehmen produziert hauptsächlich Kopfhörer der Eigenmarke "Beats by Dr. Dre.", benannt nach dem Gründer des Unternehmens, dem Rapper Dr. Dre.


Historie.

V roce 1513 král Vladislav II. Jagellonský zrušil lenní závislost hradu v Bílině a potvrdil Lobkovicům držení hradu. Děpold z Lobkovic uznal bílinským měšťanům již dříve platná privilegia. Již kronikář Václav Hájek z Libočan uvádí, že čeledín českého zemana Kašťala jednou při honu objevil pramen perlivé vody, která měla zvláštní fyziologické účinky.  Ještě začátkem 18. století se odebírala Bílinská kyselka z nedostatku pitné vody i pro domácí potřebu. Teprve roku 1761 byla očištěna od „divokých vod“. Do reservoárů z pískovcových kamenů byly svedeny všechny tři tehdejší prameny kyselky a tyto obehnány zdí. O dvě desetiletí později měla již Bílinská kyselka odběratele doma i v cizině a jejich počet stále rostl. Nejrozšířenějším obchodním jménem byl německý tvar. Pro zvládnutí zvyšujícího se odbytu byl postaven nový dům – balírna a expedice. Kníže František Josef z Lobkovic, majitel Bíliny provedl nákladné adaptace pramenů. K okrášlení prostředí pokryl pramen vkusným templem, zděnou stavbou s dřevěnou promenádní kolonádou.  Od roku 1782 byly díky odborným publikacím známy léčebné vlastnosti minerální vody, jak o tom svědčí původní latinský nápis na mramorové desce zasazené v čele lázeňské terasy. Kvalita Bílinské kyselky a přispěla k jejímu rozšíření do řady evropských zemí. V roce 1786 bylo rozesláno 42 000 džbánků, v roce 1850 již 109 559 džbánků a v roce 1900 to bylo 4 315 307 džbánků. Byla postavena hrnčírna, ve které se tyto džbánky vyráběly. Z této doby pocházejí také některé první lázeňské budovy lázní Bílina.  Velký podíl na rozvoji a využití minerálních zdrojů měli vědci Dr. Franz Ambrosius Reuss, později jeho syn August Emanuel von Reuss. První z uváděných byl geolog a později balneolog, autor řady odborných knih. Jeho syn, mineralog, lékař a profesor na univerzitě v Praze a ve Vídni, působil později v Bílině jako lázeňský lékař. Řadou provedených rozborů přispěli k odbornému využití Bílinské kyselky, která je již v prvních tištěných encyklopediích zmiňována jako "známá po celém civilizovaném světě". Lékaři už tehdy doporučovali Bílinskou kyselku při nemocech dýchacích cest, při záduše, při počátečním stadiu onemocnění tuberkulózou plic, při onemocnění ledvin a močových cest, zvláště pak při výskytu kamenů i písku, dále revmatismu a v neposlední řadě při poruchách nervového systému, jako při hysterii a hypochondrii.  Rozesílka Bílinské kyselky a Zaječické hořké vody je zobrazena podle zápisů v hlavní knize, list B za léta 1797–1802 na přiložené kopii mapky. Uvedená hlavní kniha se uchovala a je uložena ve Státním oblastním archivu v Litoměřicích. Obchodní aktivity Bílinské kyselky jsou však prokazatelně doloženy v archiváliích rodu Lobkowiczů již od roku 1664. Například s tehdejším ruským carstvím obchodoval podnik již na přelomu 18. a 19. století. Dodávky kyselky do Moskvy realizovali v období 1798 až 1802 M. A. Bollmann a Zenker & Colley. Do Petrohradu zajišťovali export v téže době Johan Asmus Kranse a Dr. Christian Thal. Lobkovická knížecí stáčírna si ale nechala ochránit pro Ruský trh obchodní značku a výrobek až v roce 1910, neboť Bílinská kyselka je zároveň i přesný místopisný a odborný název vody. Největšího rozmachu dosáhla Bílinská kyselka na přelomu 19. a 20. století, kdy byla vyvážena do celého světa, např. až do Ria de Janeira.

Současná produkce výtěžku z přírodního léčivého zdroje.

V současné době zajišťuje distribuci Bílinské kyselky do celého světa firma Bohemia Healing Marienbad Waters. O minerální přirozeně perlivou vodu těchto vlastností je ve světě velký zájem, obzvláště proto, že není při balení do spotřebitelských obalů dodatečně technicky upravována. Využívání tohoto výtěžku z přírodního léčivého zdroje nachází nové využití u milovníků potravin připravených bez technických zásahů a úprav.

Hydrogeologie.

Bílinská kyselka je nejvyýchodnějším výskytem kyselky v Krušnohorské soustavě. Vzniká v hloubce několika set metrů v rule reakcí podzemní vody s rozpuštěným oxidem uhličitým, rozkladem slíd a alumosilikátových systémů. Oxid uhličitý je hlubinného původu a stoupá díky tektonickým podmínkám. Samotná minerální voda stoupá k povrchu v souvislosti s výzdvihem kry bílinského krystalinika nebo s granitoidními tělesy, z nichž jedno bylo zjištěno u zaniklé vesnice Jenišův Újezd. Voda byla jímána z řady pramenů, které ve druhé polovině devatenáctého století nahradily vrty a později rozměrná šachta s obdélným půdorysem 4 × 9 metrů ve spodní části a hloubkou přibližně 32 metrů. Dokončena byla v letech 1938–1939. Posledním zdrojem vody se staly až 130 metrů hluboké vrty, které umožnily odběr až 27 litrů za minutu.

Bílinská kyselka je minerální voda pro léčebné využití a tedy přírodní léčivý zdroj vody, definovaný lázeňským zákonem 164/2001 Sb. Pramení v Českém středohoří u města Bíliny. Čerpá se z hloubky 190,8 m ze zdrojů nacházejících se v masivu vrchu Kaňkov. Bílinská kyselka patří mezi přírodní alkalické hydrogenuhličitanové kyselky s vysokou koncentrací minerálních látek (5 až 7 gramů na 1 litr). Díky vysokému obsahu volného oxidu uhličitého je přirozeně perlivá. (Odtud název kyselka) Z kationtů obsahuje zejména sodík, draslík, vápník, hořčík a železo, z aniontů chlorid, síran, fluorid a hydrogenuhličitan. Teplota vyvěrající vody je mezi 8 a 11 °C.

Biliner Sauerbrunn (tschechisch "Bílinská kyselka") ist ein stark mineralisiertes alkalisches Heil- und Mineralwasser, das in der Stadt Bílina im Tal der Bílina unweit des Berges Borschen in der Tschechischen Republik in der Tiefe von 190,8 m gefördert wird.


Historie.

Tato obec se v dávných dobách jmenovala Sauči () a až do 6. století byla správním střediskem knížectví Sanigija, jež bylo provincií Sadzenu neboli "Malé Abcházie". Později bylo jedním ze správních center Abchazského království. Současný název Candrypš je odvozen od zdejšího dávného šlechtického rodu Canba.  V roce 1867 vznikla nedaleko Sauči ruská vesnice Pilenkovo, pojmenovaná podle tehdejšího správce černomořského okruhu, generála D. V. Pilenka. Ta však brzy zanikla pohlcením starší a prudce se rozrůstající obcí Sauči, přejmenované na Jermolovsk po ruském generálovi Alexeji Petrovičovi Jermolovovi. V roce 1917 byly v obci nalezeny bronzové sekery, označované dle místa nálezu jako Pilenkovské. Od roku 1915 do Jermolovsku a okolí přicházeli arménští uprchlíci z Turecka, kteří prchali před genocidou Arménů a i v současnosti tvoří velkou část zdejšího obyvatelstva.  Od roku 1944 do 1993 se toto sídlo jmenovalo Gantiadi ( განთიადი), což v gruzínštině znamená úsvit. Toto pojmenování vyvolalo u abchazského obyvatelstva nevoli a stalo se součástí oficiální stížnosti na gruzínskou nadvládu poslané na sjezd KSSS v roce 1988. Po Druhé světové válce proběhla v obci výstavba moderního bydlení a průmyslových podniků na zpracování tabáku, výrobu konzerv, štěrku z nedalekého kamenolomu a na zpracování vína. Kromě toho byly v tomto sídle městského typu založeny tři střední školy a dvě internátní školy. Od 50. let 20. století rostl na významu turismus a Gantiadi bylo přeměněno v letovisko pro trávení dovolených sovětských občanů.  Po skončení války v Abcházii byla obec v roce 1993 přejmenována separatisty na Candrypš, avšak název Gantiadi se příležitostně používá i nadále. Gruzínské úřady, považující Abcházii za své území, nadále uznávají jako oficiální název Gantiadi.

Obyvatelstvo.

Dle nejnovějšího sčítání lidu z roku 2011 je počet obyvatel tohoto sídla městského typu 5170 a jejich složení následovné:  Před válkou v Abcházii se počet obyvatel pohyboval k 7358.

Školství.

Během sovětské éry v Candrypši vyrostly tři střední školy, z nichž funkční jsou v současné době jen dvě: Arménská střední škola č.1 Avetika Isakjana a Ruská střední škola č.2. V obci se nachází ještě Abchazská veřejná škola a Gagrská internátní škola v prostorách bývalé škole Bašaran.

Candrypš ( Цандрыҧшь, Цандрыпш, განთიადი - Gantiadi, Гантиади) je sídlo městského typu v Abcházii, nacházející se v okrese Gagra. Leží přibližně 5 km východně od hranic s Ruskem a přibližně 10 km západně od okresního města Gagry na pobřeží Černého moře. Obec protíná železnice, jež spojuje Rusko s Abcházií a Gruzií. Obec je ohraničena ze západu říčkou Lapsta a z východu potokem Anachomsta.

Zandrypsch (;, ehemals "Gantiadi") ist eine Ortschaft mit 5170 Einwohnern in Abchasien. Sie befindet sich im Nordteil des Landes, im Rajon Gagra nahe der russischen Grenze. Zandrypsch liegt am Schwarzen Meer, an der Mündung des Flusses Chaschupse.


Obsah filmu.

James Hunt a Niki Lauda jsou dva vysoce zkušení automobiloví závodníci, kteří si mezi sebou rivalitu vytvoří poprvé v roce 1970 na závodě Formule 3 na okruhu Crystal Palace v Anglii, kde se v závodu vymknou kontrole oba jejich vozy a Hunt závod nakonec vyhraje. Hunt je drzý mladý Angličan s tendencí zvracet, zatímco Rakušan Lauda je chladný, přesný technický génius, který spoléhá na přesnost. Poté co se Lauda pohádá se svým otcem, tak si bere velkou bankovní půjčku a koupí si tak cestu do týmu Formule 1, kde se poprvé setká se svým kolegou Clayem Regazzonim. Mezitím Hesketh Racing, rodící se závodní tým v čele s Huntem, vstupuje do Formule 1 taktéž. Lauda se poté přidá s Regazzonim k Scuderia Ferrari a v roce 1975 vyhrává svůj první mistrovský titul. Hesketh skončí své působení poté, co nedokázalo sehnat sponzora pro další sezónu, ale Huntovi se podaří získat řidičskou pozici u McLarenu poté, co Emerson Fittipaldi opustí tým. V tomto čase se Hunt ožení se supermodelkou Suzy Miller, zatímco Lauda začne vztah s Marlene Knaus, dívkou pocházející z bohaté rodiny.  Sezóna 1976 ve Formuli 1 začíná Laudovými dvěma výhrami, zatímco se ho Hunt marně snaží dohnat. Hunt vyhrává Velkou cenu Španělska, ale vzápětí je po závodě diskvalifikován, protože inspekce rozhodne, že jeho auto je příliš široké. McLaren se snaží dodržet pravidla Formule 1, a tak prohraje několik následujících závodů a Huntova situace se zhoršuje, když zjistí, že jeho manželka Suzy má milostnou aféru s hercem Richardem Burtonem. Následuje rozvod, během kterého získá zpět svého sportovního ducha, jeho diskvalifikace ze Španělska je zrušena, získá body, které ztratil a uvede se zpátky do boje o výhru. Mezitím se Lauda ožení s Marlene na soukromém obřadu, ale začne mít pochyby ohledně účinků manželství na jeho závodní kariéru.  Na German Grand Prix, Lauda naléhá na výbor Formule 1, aby zrušili závod kvůli silnému dešti na již notoricky nebezpečném okruhu Nürburgring. Žádost ale většina jezdců zamítne, když je Hunt přesvědčí, že Lauda se bojí ztráty bodů. Hunt i Lauda začínají závod s pneumatikami do deště, což se stane špatnou taktikou, protože většina trati rychle vysychá. Oba se snaží změnit pneumatiky během druhého kola, ale v polovině třetího kole se zlomí A-rameno v Laudově Ferrari, tím posílá letící auto do náspu před tím, než vybouchne v plamenech a zasáhne i ostatní auta na trati. Lauda je vytažen z hořícího vraku, je přepraven do nemocnice s popáleninami třetího stupně na hlavě, obličeji a s nebezpečnými vnitřními popáleninami na plicích. Po následujících šest týdnů je Lauda léčen ze svých zranění, zatímco sleduje svého rivala, jak během jeho nepřítomnosti dominuje závodům. I přes rady svého lékaře se vrací na závodnický okruh na Italian Grand Prix, kde skončí na čtvrtém místě, zatímco Hunt závod nedokončí.  Sezóna 1976 končí v prostředí deštěm smáčené Japanese Grand Prix. Hunt v nepřítomnosti Laudy získal o tři body méně než Lauda v celkovém pořadí. Na konci druhého okruhu se Lauda vrací do boxů, odstupuje se závodu a rozhodne se zůstat s Marlene místo toho, aby znovu riskoval svůj život na trati. Hunt nyní potřebuje skončit třetí nebo lépe, aby získal mistrovský titul. Po čelení tvrdé konkurenci v náročných podmínkách, překonání problémů s pneumatikami a zranění ruky, Hunt nakonec končí třetí, díky čemuž získá o jeden bod víc než Lauda a vyhrává mistrovský titul. Hunt stráví zbytek roku s večírky, sexem a drogami, zatímco v Laudovi se vzbudí zájem o létání v soukromých letadlech. Na soukromém letišti v Bologně Lauda navrhuje Huntovi, aby se soustředil na nadcházející závodní sezónu, ale později si uvědomí, že Hunt si již nemá co dokazovat. Hunt pokračuje se závoděním až do jeho odchodu v roce 1979, a poté se stane televizním sportovním komentátorem, než v roce 1993 zemře ve věku 45 let.

Rivalové (v anglickém originále Rush) je britsko-německý sportovní biografický film z roku 2013 režiséra Rona Howarda, podle scénáře Petera Morgana, který pojednává o rivalitě mezi jezdci Formule 1, Jamesem Huntem a Niki Laudou.

Rush – Alles für den Sieg (Originaltitel "Rush") ist ein britisch-deutscher Spielfilm, der die (dramaturgisch übertriebene) Rivalität der Formel-1-Rennfahrer James Hunt und Niki Lauda zum Thema hat. Regie führte Oscar-Preisträger Ron Howard. Die Hauptrollen spielen Chris Hemsworth als James Hunt, Daniel Brühl als Niki Lauda sowie Olivia Wilde und Alexandra Maria Lara als deren Partnerinnen. Weltpremiere hatte der Film am 2. September 2013 in London. Kinostart in Deutschland und in Österreich war am 3. Oktober 2013, im deutschsprachigen Teil der Schweiz am 10. Oktober 2013.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1233, kdy král Václav I. věnoval ves Senomaty ("villam Szenomat") řádu německých rytířů jako náhradu za škody, které utrpěli při jeho vojenském tažení. Název, znamenající „ves senomatů“, tj. lidí míchajících seno, byl původně zřejmě posměšnou přezdívkou, danou obyvateli okolních sídel; staročeské sloveso "miesti" (v 1. osobě jednotného čísla "matu") znamenalo „hníst, mísit, míchat“.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status městyse.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost městyse v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městysi Senomaty "(911 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, 2 katol. kostely)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: biograf Sokol, cihelna, obchod s cukrovinkami, 2 holiči, 3 hostince, kolář, 3 kováři, 3 krejčí, obchod s mlékem, 2 mlýny, 2 obuvníci, obchod s ovocem a zeleninou, palivo, pekař, 2 rolníci, 3 řezníci, 6 obchodů se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro farní osadu Senomaty, obchod se střižním zbožím, 2 trafiky, 2 truhláři, obchod s uhlím, zámečník.  V obci Hostokryje "(přísl. Brant, 299 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Senomat)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: důl Ludvík, hostinec, kovář, pokrývač, obchod se smíšeným zbožím, trafika, truhlář.  Ve vsi Nouzov "(345 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Senomat)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s cukrovinkami, 2 hostince, trafika, galanterie, 3 obchody se smíšeným zbožím.

Místní části.

Městys Senomaty se skládá ze tří částí na třech katastrálních územích:

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2011

Městys Senomaty se nachází v okrese Rakovník, kraj Středočeský, v údolí Rakovnického potoka zhruba 5,5 km západně od Rakovníka. Žije zde obyvatel. Obcí prochází železniční trať 161 Rakovník - Bečov nad Teplou.

Senomaty (deutsch "Senomat") ist eine Minderstadt in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer westlich von Rakovník und gehört zum Okres Rakovník.


Biografie.

Narodil se ve městě Będzin v tehdejší Ruské říši (dnes Polsko). V roce 1932 přesídlil do dnešního Izraele. Absolvoval ješivu "Torat chajim" ve Varšavě a získal osvědčení pro výkon funkce rabína. Sloužil v židovských jednotkách Hagana.

Politická dráha.

Byl jedním ze zakladatelů náboženské sionistické mládežnické organizace ha-Šomer ha-dati. Působil v organizaci he-Chaluc ha-Mizrachi. Angažoval se při zakládání nových zemědělských osad osidlovaných nábožensky orientovanými Židy. Byl členem výkonného výboru strany ha-Po'el ha-Mizrachi a předsednictva strany Mafdal.  V izraelském parlamentu zasedl poprvé po volbách v roce 1951, do nichž šel za ha-Po'el ha-Mizrachi. Byl členem parlamentního výboru pro veřejné služby, výboru finančního, výboru pro ekonomické záležitosti a výboru pro záležitosti vnitra. Předsedal podvýboru pro záležitosti kašrutu. Na kandidátce Chazit datit Toratit ("Náboženská fronta Tóry") byl opětovně zvolen ve volbách v roce 1955. Stal se členem výboru pro záležitosti vnitra a výboru finančního. V průběhu volebního období přešel do opětovně samostatného poslaneckého klubu ha-Po'el ha-Mizrachi a nakonec do nové formace Mafdal. Na kandidátce Mafdal byl zvolen ve volbách v roce 1959. Nastoupil jako člen do finančního výboru. Za Mafdal se dočkal dalšího mandátu ve volbách v roce 1961. Byl opět členem výboru finančního. Na kandidátce Mafdal byl zvolen ve volbách v roce 1965. Stal se předsedou výboru pro státní kontrolu a zůstal členem finančního výboru. Za Mafdal se dočkal zvolení i ve volbách v roce 1969. Po nich byl opět členem finančního výboru. Na kandidátce Mafdal pak do Knesetu pronikl po volbách v roce 1973, po nichž nastoupil na post člena výboru pro státní kontrolu, výboru pro ústavu, právo a spravedlnost a výboru House Committee. Zemřel během funkčního období. V poslaneckém křesle ho nahradil Simcha Friedman.  Zastával i vládní posty. V letech 1969–1970 byl náměstkem ministra školství a kultury a v letech 1970–1974 a znovu 1974–1975 zastával funkci ministra sociální péče.

Micha'el Chazani (:, plným jménem, Ja'akov Micha'el Chazani, rodným jménem, Ja'akov Kantrovič, žil 27. června 1913 – 2. červenec 1975) byl izraelský politik a bývalý poslanec Knesetu za strany ha-Po'el ha-Mizrachi, Chazit datit Toratit, ha-Po'el ha-Mizrachi a Mafdal.

Rabbi Ja’akov-Micha’el Chasani (, als Ja’akov Kantrovitsch ; * 27. Juni 1913 in Będzin, Weichselland im Russischen Kaiserreich; † 2. Juli 1975 in Israel) war ein israelischer Politiker. Er war von 1970 bis 1974 und nach einer kurzen Unterbrechung erneut von 1974 bis 1975 als Minister für Wohlfahrt und Soziale Dienste in Israel tätig.


Dějiny rodu.

Herbertové se připomínají již od 12. století, zakladatelem vzestupu rodu byl Sir William († 1445), který působil ve službách Jindřicha V. a v roce 1426 byl povýšen do šlechtického stavu. Jeho synové William a Richard založili dvě rodové větve. Z Williamova potomstva pochází hrabata z Pembroke, následně i další rodové linie hrabat z Carnarvonu a hrabat z Powisu. Celkem pětkrát byl v rodině udělen titul baronů z Chirbury, dnes je baronát Chirbury součástí titulatury hrabat z Powisu.

Hrabata z Pembroke.

Titul hraběte z Pembroke získal v roce 1551 William Herbert (1501–1570), který byl švagrem Jindřicha VIII. a za vlády Jindřichových potomků Eduarda VI. a Marie Tudorovny patřil k nejvýznamnějším osobnostem Anglie. Mimo jiné rozšířil rodové statky ve Walesu a díky přízni Jindřicha VIII. získal majetky zrušených klášterů ve Wiltshire. Jeho hlavním sídlem se stal zámek Wilton House (Wiltshire), kde následující generace Herbertů soustředily bohaté umělecké sbírky. Philip Herbert (1584–1650), mladší bratr 3. hraběte z Pembroke, byl oblíbencem Jakuba I. a v roce 1605 získal titul hraběte z Montgomery. Po bezdětném bratrovi zdědil i titul hraběte z Pembroke (1630) a oba hraběcí tituly jsou od té doby sloučeny. Thomas Herbert, 8. hrabě z Pembroke (1656–1733) zastával vysoké státní úřady na přelomu 17. a 18. století, sňatkem s Margaret Sawyer, dcerou korunního právního zástupce Roberta Sawyera, získal zámek Highclere Castle (Berkshire), který zdědil jeden z mladších synů, generál William Herbert (1696–1757), zakladatel pozdější linie hrabat z Carnarvonu. V linii hrabat z Pembroke zastávali Herbertové během 16.–20. století více než dvěstě let úřad lorda–místodržitele v hrabství Wiltshire, šest hrabat z Pembroke získalo Podvazkový řád.

Hrabata z Carnarvonu.

Carnarvon (též Caernarfon) je hrabství ve Walesu a hraběcí titul spojený s tímto jménem získal poprvé Robert Dormer (1610–1643), vojevůdce z doby anglické občanské války. Jeho manželkou byla Anna Sophia Herbert (1610–1695) z rodu hrabat z Pembroke a později byl titul hrabat z Carnarvonu udělen rodu Herbertů (1793). Z této linie vynikl státník Henry Herbert, 4. hrabě z Carnarvonu (1831–1890), který byl dvakrát ministrem kolonií a dokončil novogotickou přestavbu rodového sídla Highclere Castle v Berkshire. Na zámku jsou soustředěny sbírky dokládající archeologické zájmy jeho syna 5. hraběte z Carnarvonu, který financoval výzkumy v Egyptě a objevil Tutanchamonovu hrobku. Zámek Highclere Castle byl živým společenským centrem i ve 20. století, protože Henry Herbert, 7. hrabě z Carnarvonu (1926-2001) byl dlouholetým nejvyšším štolbou královny Alžběty II. Současným představitelem této linie je jeho syn George Herbert, 8. hrabě z Carnarvonu.

Hrabata z Powisu.

Hrad Powis Castle je starobylým šlechtickým sídlem ve Walesu a baronský titul z Powisu získal v roce 1629 William Herbert (1573–1656), bratranec 3. hraběte z Pembroke. Jeho vnuk William Herbert (1626–1696) byl jako přední činitel katolické politiky Stuartovců povýšen na hraběte (1674) a nakonec na markýze z Powisu (1687). Markýzát z Powisu zanikl ve třetí generaci v roce 1748, ale krátce poté byl znovu udělen titul hrabat z Powisu ve vedlejší linii baronů Herbertů z Cherbury. V roce 1748 se hrabětem z Powisu stal generál Henry Herbert (1703–1772). Jeho syn George Herbert, 2. hrabě z Powisu (1755–1801), soustředil na Powis Castle bohaté umělecké sbírky, ale zemřel bez potomstva. Titul hraběte z Powisu pak v roce 1804 získal jeho švagr Edward Clive (1754–1839), syn vrchního velitele v Indii Roberta Clive. Clive zároveň přijal příjmení Herbert a v roce 1811 koupil zříceniny hradu Ludlow Castle. Jeho potomci sídlili převážně na zámku Walcott Hall (Shropshire), který nechal postavit Robert Clive. George Herbert, 4. hrabě z Powisu (1862–1952) byl více než padesát let lordem–místodržitelem v hrabství Shropshire a podnikl poslední stavební úpravy na hradě Powis Castle. Jeho synové padli v první a druhé světové válce, Powis Castle je dnes ve správě organizace National Trust.  Kromě uvedených hlavních větví existuje ještě řada dalších vedlejších linií Herbertů. Henry Herbert (1756–1821) byl poslancem irského a anglického parlamentu a po rodině MacCarthy zdědil statky v Irsku a zde zbohatl důlním podnikáním. Jeho syn Henry Arthur Herbert (1806–1886) byl krátce ministrem pro Irsko. Rodové sídlo Muckross House prošlo nákladnou přestavbou před návštěvou královny Viktorie (1861).

Herbertové jsou starý anglický šlechtický rod původem z Walesu. Díky příbuzenskému vztahu s Jindřichem VIII. se v 16. století dostali mezi nejvyšší šlechtu a až do 20. století řada členů rodu zastávala vysoké funkce ve státní správě, armádě a v koloniích. Vedle významných státníků a vojevůdců vynikl George Herbert, 5. hrabě z Carnarvonu jako nadšený archeolog a objevitel Tutanchamonovy hrobky v Egyptě. Hlavní rodová sídla Wilton House (Wiltshire), Highclere Castle (Berkshire) a Powis Castle (Wales) s bohatými uměleckými sbírkami jsou dnes zpřístupněna pro veřejnost. V současnosti rod reprezentují William Herbert, 18. hrabě z Pembroke (* 1978), George Herbert, 8. hrabě z Carnarvonu (* 1956) a John Herbert, 8. hrabě z Powisu (* 1952).

Herbert ist der Name einer weitverzweigten anglo-walisischen Adelsfamilie. Gründer der Familie ist William Herbert ("„Black William“") (1423–1469), Sohn des walisischen Adligen William ap Thomas, dem Erbauer von Raglan Castle. Er ersetzte, wie auch sein Bruder Richard, seinen walisischen Vatersnamen "ap William" durch den englischen Familiennamen "Herbert". Als Parteigänger des Hauses York während der Rosenkriege stieg er zuerst zum Baron Herbert und später zum Earl of Pembroke auf.


Biografie.

Narodil se na území dnešního Polska a v jedenácti letech vstoupil do socialisticko-sionistického hnutí ha-Šomer ha-ca'ir. Absolvoval základní židovské náboženské vzdělání a židovské gymnázium. Následně v roce 1932 odjel do Paříže, kde absolvoval konzervatoř a o dva roky později podnikl aliju do britské mandátní Palestiny. Tam v roce 1938 vstoupil do hnutí he-Chaluc a byl zvolen předsedou oddělení nezávislých osad kibucového hnutí Kibuc Arci. V roce 1939 se stal jedním ze zakladatelů kibucu Negba.  V roce 1947 se stal tajemníkem Světové unie Mapamu. V letech 1948 až 1951 působil jako izraelský konzul v Polsku. Po návratu do Izraele zastával v letech 1953 až 1955 funkci politického tajemníka své strany.  Poslancem izraelského parlamentu byl poprvé zvolen ve volbách v roce 1955, do kterých kandidoval za stranu Mapam, a byl jmenován ministrem zdravotnictví ve vládě Davida Ben Guriona. V listopadu 1958 byl, po odchodu Národní náboženské strany z vlády, navíc jmenován ministrem poštovních služeb. Po následujících parlamentních volbách v roce 1959 setrval pouze na postu ministra zdravotnictví.  Ačkoliv svůj poslanecký mandát v následujících volbách v roce 1961 obhájil, Mapam již nebyla součástí koaliční vlády a Barzilaj tak přišel o ministerský post. Během tohoto funkčního období však působil jako místopředseda Knesetu. Ve volbách v roce 1965 přišel o poslanecký mandát, byl však jmenován opět do funkce ministra zdravotnictví ve vládě Leviho Eškola. Po volbách v roce 1969, v nichž opět nedokázal získat poslanecký mandát, byl jmenován ministrem bez portfeje a tuto funkci zastával až do své smrti v červnu 1970. Po jeho smrti byla nemocnice v Aškelonu, jejíž základní kámen v roce 1961 pokládal, na jeho počest přejmenována na Barzilajovo lékařské centrum.

Jisra'el Barzilaj (: ישראל ברזילי, rodným jménem: Jisra'el Izenberg; 1. října 1913 – 12. června 1970) byl izraelský politik a poslanec Knesetu za stranu Mapam. V průběhu 50., 60. a na počátku 70. let zastával několik ministerských funkcí v izraelské vládě, jmenovitě ministra zdravotnictví, ministra pro poštovní služby a ministra bez portfeje.

Jisrael Barsilai (, als Jolek Eisenberg ; * 1. Oktober 1913 in Nieszawa, Weichselland, Russisches Kaiserreich; † 12. Juni 1970 in Israel) war ein israelischer Politiker, der in den 1950er, 1960er und frühen 1970er Jahren als israelischer Minister tätig war.


Život.

Jaroslav Miller vystudoval Gymnázium v Šumperku (1985–1989) a poté Filozofickou fakultu Univerzity Palackého obory Historie – Ruská filologie a literatura – Anglická filologie a literatura (1989–1995). Pokračoval ve studiu na Středoevropské univerzitě v Budapešti (1996–1997 M.A. v oboru raně novověká historie). Absolvoval postgraduální studium na Filozofické fakultě Univerzity Palackého v oboru obecné dějiny (1996–2000) a na Central European University v Budapešti (1998–2003) v oboru komparativní dějiny. Historii raného novověku studoval také na Oxfordské univerzitě (1999–2000). Mezi jeho učitele patřili například Josef Jařab, Ralf Dahrendorf, Stephen Greenblatt či Robert John Weston Evans.  Absolvoval řadu stáží na univerzitách a vědeckých ústavech v Kanadě, Maďarsku, USA, Velké Británii, Spolkové republice Německo a Austrálii. Dvakrát byl stipendistou prestižní německé vědecké nadace Alexandra von Humboldta (2006 Marburg, 2010 Münster) a americké nadace Andrew W. Mellona (2004, 2010 Wolfenbüttel). V roce 2008 obdržel stipendium Fulbrightova programu na Georgia College and State University, USA. V letech 2010/2011 zastával místo hostujícího profesora na University of Western Australia v Perthu. V roce 2012 ho velvyslanec Spojených států amerických jmenoval do funkce ambasadora Fulbrightova programu v České republice. V stejném roce byl jmenován profesorem historie.  Miller obdržel několik akademických a vědeckých ocenění, mezi jinými v roce 2005 „R. John Rath Prize for Best Study in Habsburg History“ či „Best Urban History Monograph Award“. V roce 2008 vydalo prestižní britské nakladatelství Ashgate jeho monografii "Urban Societies in East Central Europe, 1500–1700". V roce 2010 publikoval v New Yorku a Budapešti (spolu s Lázsló Kontlerem) monografii "Friars, Nobles and Burghers – Sermons, Images and Prints : Studies of Culture and Society in Early-Modern Europe".  16. října 2013 byl zvolen rektorem Univerzity Palackého v Olomouci na funkční období 2014–2018 a dne 21. ledna 2014 byl prezidentem republiky do funkce jmenován. Dne 17. října 2017 byl zvolen kandidátem na rektora univerzity i pro funkční období 2018–2022. Na konci ledna 2018 jej do této funkce opět jmenoval prezident Miloš Zeman, a to s účinností od 1. února 2018.  Jaroslav Miller je ženatý a má dvě děti. Mezi svými zálibami uvádí ruskou literaturu, zahradní architekturu, putování divočinou a sport.

Jaroslav Miller (* 8. ledna 1971 Šumperk) je český historik, od roku 2014 rektor Univerzity Palackého v Olomouci. Odborně se zabývá urbánní problematikou, dějinami politického myšlení a v posledním období také otázkami českého a slovenského exilu.

Jaroslav Miller (* 8. Januar 1971 in Šumperk) ist ein tschechischer Historiker und seit 2012 Professor an der Palacký-Universität im tschechischen Olomouc. Er beschäftigt sich mit Problemen des Städtebaus, der Geschichte des politischen Denkens sowie des tschechischen und slowakischen Exils.


Historie.

Hlince jsou poprvé připomínány k roku 1361, kdy byly ve vlastnictví Oldřicha z Hlohovic. V průběhu husitských válek byla ves z velké části vypleněna, její obnova byla pozvolná. Ves rozdělenou na několik částí držela např. Markéta z Holovous, později Lobkovicové.  V roce 1529 koupil od poručníků nezletilého Jetřicha Bezdružického ml. z Kolovrat krašovského panství za 3250 kop Mikuláš Sviták z Landštejna včetně dílu Hlinců. Jan mladší z Lobkovic prodal v 80. letech 16. století dvůr v Hlincích spolu s Dubjany a Studenou bratřím Šebestianovi a Oldřichovi Lažanským z Bukové na Chříči.  Roku 1604 prodal Lažanský dvůr Březsko, Hlince a další vsi Janu Týřovskému z Ensidle na Hřebečníkách a Skryjích. Hlince byly od té doby součástí chříčského panství. Během třicetileté války zanikla přibližně polovina z usedlostí, k roku 1651 bylo uváděno pět usedlostí, v následujících letech se Hlince postupně rozrůstaly a o šedesát let později bylo uváděno 11 usedlostí.  Zadlužení bratři Týřovští prodali chříčské panství roku 1701 hraběti Václavu Josefu Lažanskému za 211 tisíc zlatých a 500 zlatých klíčného. Po jeho smrti v roce 1715 panství zdědila jeho manželka Marie Gabriela Lažanská, která půlku panství odkázala pražskému ústavu šlechtičen. V roce 1764 získal ústav od dědiců i druhou polovinu a držel ji až do zrušení patrimoniální správy.  Od roku 1850 jsou Hlince samostatnou obcí. V roce 1890 bylo v Hlincích napočítáno 39 domů se 267 obyvateli české národnosti, byla tu jednotřídka a vápenice. V té době Hlince patřily do okresu Kralovice. Na začátku roku 1924 byla ves přejmenována na Hlince.  Do roku 1960 měly Hlince samosprávu, později spadaly pod MNV ve Chříči. Po roce 1990 se Hlince staly opět samostatnou obcí.

Památky.

Náves vsi je obklopena přízemními statky se širokými dvory, řada z nich jsou tradiční roubenky. Minimální rozsah modernizací a rušivých novostaveb byl důvodem pro vyhlášení vsi za vesnickou památkovou zónu.

Okolí.

Součástí obce je osada Ptyč, tzv. Lejskův-Kožíškův Mlýn na Berounce s malou vodní elektrárnou, a osada Dolany, ve které je několik domů a kostel sv. Petra a Pavla. Ves leží na severním okraji přírodního parku Hřešihlavská a sousedí s vesnicemi Studená a Holovousy. V Hlineckém lese západně od vsi jsou lokality s mnoha desítkami mravenišť mravence lesního.

Hlince (dříve "Hlinč") jsou obcí, která je tvořena jednou malou vesnicí v severovýchodní části okresu Plzeň-sever, 11 km jihovýchodně od Kralovic. Žije zde obyvatel. Katastrální území obce zaujímá 758 ha, PSČ všech adres v obci je 331 41. Obec je součástí Mikroregionu Kralovicko.

Hlince (deutsch "Hlintsch") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt elf Kilometer südöstlich von Kralovice und gehört zum Okres Plzeň-sever.