Stimulace sekrece.

Sekretin je vylučován jako odpověď na nízké pH chymu v dvanáctníku. Toto nízké pH vzniká po příjmu kyseliny chlorovodíkové ze žaludku. Samotný sekretin je aktivní formou prosekretinu.

Funkce.

Sekretin stimuluje sekreci bikarbonátu:  Sekretin také potencuje účinek cholecystokininu. Má také trofické účinky na pankreas. Po příjmu glukosy spouští vylučování insulinu do krve, čímž normalizuje hodnotu glykémie.  Snižuje sekreci žaludeční šťávy: Inhibuje vyplavování gastrinu z G-buněk žaludku do krve, což pomáhá zvyšovat pH chymu vstupujícího do dvanáctníku ze žaludku. Ve dvanáctníku neutrální pH méně poškozuje místní buňky, především ale neutrální pH (nebo pH blízké 7) je podmínkou pro duodenální trávení, protože trávicí enzymy pracující v duodenu (jako např. pankreatická amyláza a pankreatická lipáza) mají pH optimum při neutrálním pH.

Struktura.

Sekretin je peptidický hormon složen z 27 aminokyselin, z nichž je 14 shodných s těmi obsaženými v glukagonu.

Historie objevu.

V roce 1902 William Bayliss a Ernest Starling studovali nervové vlivy postihující proces trávení. Tehdy bylo známo, že pankreas secernuje svou trávicí šťávu do dvanáctníku v reakci na příjem potravy do dvanáctníku. Bayliss a Starling objevili nezávislost této činnosti na nervové soustavě. Sekrece pankreatické šťávy totiž probíhala i po přestřihnutí nervů vedoucích do pankreatu. Uvědomili si, že jistá chemická látka produkovaná sliznicí tenkého střeva stimuluje slinivku břišní, do které se dostává krevním oběhem. Tuto chemickou látku pojmenovali "sekretin". Sekretin byl tedy první "chemický posel", který byl objeven. Později byl pro tento druh chemické látky přijat termín hormon, navržený Baylissem v roce 1905.

Sekretin je peptidický hormon produkovaný specializovanými S-buňkami přítomnými v dvanáctníku v tzv. Lieberkühnových kryptách. Jeho hlavním úkolem je regulace kyselosti v dvanáctníku. Dělá to zejména tak, že blokuje vylučování kyseliny chlorovodíkové v žaludku a naopak spouští uvolňování hydrogenuhličitanů v různých částech trávicí soustavy (zejména v rámci tzv. pankreatické šťávy).

Sekretin ist ein gastrointestinales Peptidhormon. Beim Menschen stoppt Sekretin die Produktion der Magensäure und veranlasst das Pankreas, Natriumhydrogencarbonat-reiches Sekret abzugeben. Es gehört zur Glucagon-Familie von Peptidhormonen.


Členství.

Existují dva typy členství: 1)Členy se mohou stát pouze občané USA (nativní narozený nebo naturalizovaný) s trvalým pobytem v USA, ve věku 30 až 36 let, členství trvá 5 let. Kandidát na životní členství, musí být nominován písemně jedním členem rady. 2)Firemní členství (250 celkem) se dělí na „Associates“, „Partnerství“ ($ 30,000 +), „prezidentský kruh“ ($ 60000 +) a „zakladatelé“ ($ 100,000 +).  Všichni firemní výkonní členové mají možnost slyšet významné osobnosti, jako jsou zámořští prezidenti a premiéři, předsedové, CEO nadnárodních korporací, úředníky v USA a Kongresman. Prezident a Premioví členové mají také nárok na příspěvky, včetně účasti na malých soukromých večeřích, nebo mluvit s vysokými americkými úředníky a světovými vůdci.

Politická iniciativa.

CFR zahájila program v roce 2008 a je financována z grantu Robina nadace s názvem „Mezinárodní instituce a globální vládnutí“, který si klade za cíl identifikovat institucionální požadavky pro efektivní multilaterální spolupráci v 21. století. CFR Maurice C. Greenberg Centrum pro Geoeconomic studia, autor Sebastian Mallaby se snaží podporovat lepší porozumění mezi tvůrci politik, akademických odborníků, a zájemců z řad veřejnosti o tom, jak ekonomické a politické síly vzájemně ovlivňují světové dění. Centrum CFR pro preventivní akci (CPA) se snaží zabránit, zmírnit nebo vyřešit smrtící konflikty po celém světě a rozšířit soubor znalostí v oblasti předcházení konfliktům. Činí tak tím, že vytvoří fórum, ve kterém zástupci vlád, mezinárodních organizací, nevládních organizací, korporací a občanské společnosti mohou shromažďovat a rozvíjet operativní a včasná strategie pro prosazování míru v konkrétních konfliktních situacích. Rada vydává pro zahraniční věci, „výtečný časopis o mezinárodních záležitostech a o zahraniční politice USA“. Rovněž zavádí nezávislé pracovní skupiny, které sdružují odborníky a odborné znalosti, aby spolupracovaly na vypracování zpráv, nabízí jak poznatky, tak politické požadavky o důležitých tématech zahraniční politiky. CFR sponzorovala více než padesát zpráv, včetně pracovní skupiny Independent o budoucnosti Severní Ameriky (zveřejněné zprávy č, 53, s názvem Budování severoamerického společenství, v květnu 2005.

Mediální názory.

V roce 2005, Inter Press Service News Agency popsal CFR jako "„nejvlivnější zahraničně-politický think tank v zemi“". Rada obdržela čtyřhvězdičkové hotely (z možných čtyř hvězd), z Charity Navigator ve fiskálním roce 2013, měřeno podle jejich analýzy finančních údajů Rady a "„odpovědnosti a transparentnosti“".

Kritika.

Rada byla předmětem debat o svrchovanosti, jakož i předmětem mnoha konspiračních teorií. To je dáno především k počtu vysoce postavených vládních úředníků (spolu se světovými obchodními vůdci a významnými mediálními osobnostmi) v jeho členství. John Birch Society tvrdí, že CFR je „"Vinen ze spiknutí vybudovat jednu světovou vládu...(NWO)“". W. Cleon Skousen je hlasitým odpůrcem CFR.

Česká pobočka.

Česká pobočka byla podle své webstránky založena roku 1994.

Rada pro mezinárodní vztahy (CFR) ("Anglicky: The Council on Foreign Relations") byla založena v USA v roce 1921. Je neziskovou organizací složenou ze 4900 členů se sídlem v New Yorku a s další kanceláří ve Washingtonu, DC. Vydává think tank a specializuje se na americkou zahraniční politiku a mezinárodní vztahy. Její vedoucí členská základna je složena z politiků, více než tucet státních tajemníků, CIA ředitelů, bankéřů, právníků, profesorů a majitelů mediálních agentur. CFR propaguje globalizaci, volný obchod, což snižuje finanční předpisy o nadnárodních korporacích a hospodářské konsolidaci do regionálních bloků, jako je NAFTA (Severoamerická dohoda o volném obchodu) nebo EU, a vyvíjí politické doporučení, které odrážejí tyto cíle.

Der Council on Foreign Relations ("CFR"; ) ist eine private US-amerikanische Denkfabrik mit Fokus auf außenpolitische Themen mit Sitzen in New York City und Washington. Die Gesellschaft wurde 1921 in New York von Edward M. House in Zusammenarbeit mit den deutschstämmigen Bankiers Paul M. Warburg und Otto Hermann Kahn, Amerikas einflussreichstem Journalisten, Walter Lippmann, sowie New Yorker Unternehmern, Bankiers und hochrangigen Politikern gegründet.


Aramejsko-fénická hypotéza o původu bráhmí.

Semitská (fénická nebo aramejská) teorie původu bráhmí se opírá o dostupná fakta. Podle ní nejstarší nápisy bráhmí vykazují nápadnou souběžnost s tehdejším aramejským písmem pro hlásky blízké v obou jazycích zejména pokud se zohlední odchylky způsobené změnou směru psaní – aramejsky se psalo zprava doleva. Např. "g" značí shodně Λ a "t" píší.  Bráhmí má řadu prvků rozšířenou oproti aramejské abecedě, protože musela postihovat více hlásek, např. aramejština nepodchycovala dentální závěrové, jako "d" z retroflexní souhlásky jako "ḍ", a v bráhmí jsou dentální a retroflexní souhlásky graficky velmi podobné, jako kdyby byly odvozené ze společného aramejského prototypu. Srovnatelný vývoj nastal později v tibetské abecedě. Aramejština neměla bráhmíské aspirované (přídechové) souhlásky "kh", "th" apod. A bráhmí nemá aramejské rázové souhlásky "q, ṭ, ṣ" a tyto znaky se objevují v bráhmí jako aspiranty : aramejské "q" v bráhmí jako "kh" aramejské "ṭ" (Θ) v brāhmī "th" (ʘ) apod. Právě tam, kde aramejština nemá rázovou souhlásku "p," bráhmí má dvojí pro příslušné aspiranty: bráhmíské "p" a "ph" jsou velice podobné, jako by pocházely společně z aramejského "p". První písmeno obou abeced se také shoduje: "a" z bráhmí připomíná obrácené κ, vypadá úplně jako aramejské alef, které se podobá hebrejskému א. Tabulka porovnání bráhmí a fénické a aramejské abecedy:  <nowiki>*</nowiki> Jak féničtina a aramejština, tak bráhmí měly tři slabikotvorné souhlásky, ale jejich vzájemná příslušnost není jasná.  Neuvádí se tu šest souhlásek bráhmí: "bh", "gh", "h", "j", "jh", "ny". Některé z nich mohou být odvozené s nejasnou návazností: "he", "heth," and "ayin". Bráhmínské "ng" bylo zavedeno dodatečně. Např. "gh" by se mohlo vyvozovat z "heth".

Bráhmí je písmo používané v Indii nejméně od vlády krále Ašóky (273 až 232 př. n. l.), jehož nápisy jsou z větší části vytesány právě v bráhmí, z menší pak v písmu kháróšthí. Písmo se píše vodorovně zleva doprava. Předpokládá se, že bráhmí vzniklo ještě pár set let před Ašókou, ale písemné památky z této doby se nedochovaly. Z bráhmí se postupně vyvinula většina dnes používaných indických písem, s výjimkou písem založených na persko-arabské abecedě. Znalost samotného bráhmí postupně upadala, a když v polovině 14. století dillíský sultán objevil dva Ašókovy sloupy, nenašel mezi indickými učenci nikoho, kdo by dokázal nápisy na nich přečíst. Rozluštil ho znovu až v roce 1837 Angličan James Prinsep.

Die altindische Brahmi-Schrift ist die Vorläuferin der mehr als hundert indischen Schriften, eine Kombination aus Silbenschrift und Buchstabenschrift, nach neuerer Bezeichnung eine Abugida. Sie wurde in den 1830er Jahren von dem englischen Indologen James Prinsep entziffert.


Život a dílo.

Mládí.

Narodila se v bohaté židovské průmyslnické rodině v berlínské čtvrti Schöneberg. Její otec Julius Freund řídil rodinnou firmu a matka Clara byla v domácnosti. Otec byl milovník a sběratel umění se zájmem o práci fotografa Karla Blossfeldta, kterého podporoval při studiích zaměřených na fotografování přírodních objektů. Gisèle měla možnost seznámit se s jeho tvorbou, a když ke svým 15. narozeninám dostala od otce svůj první fotoaparát, velmi brzy se pro fotografování nadchla. Matka ji přihlásila do rodinné školy, ale moc nevěřila tomu, že dcera bude mít trpělivost ji dokončit. Gisèle však školu ukončila a za složení závěrečné zkoušky dostala od otce další dárek, tentokrát fotoaparát značky Leica.  Začala studovat sociologii na univerzitách ve Freiburgu v Breisgau a Frankfurtu nad Mohanem, kde byli jejími profesory Karl Mannheim a Norbert Elias. Mezi lety 1931 a 1933 navštěvovala Institut pro sociální výzkum, vedený slavným profesorem Theodorem W. Adornem. Na univerzitě se seznámila s filozofem Walterem Benjaminem, se kterým navázala silné přátelství. Angažovala se v hnutí proti nastupujícímu fašismu. Připojila se k socialisticky smýšlející studentské skupině Rote Studentengruppe a svojí fotografickou tvorbou, stále více zaměřenou na dokumentární fotografii, vyjadřovala své sociální postoje. Zdokumentovala také jednu z posledních pouličních politických demonstrací v Německu před nástupem Adolfa Hitlera k moci. Vzhledem k tomu, že byla Židovka a nastupujícím režimem byla označena za komunistickou aktivistku, necítila se v Německu bezpečně a na radu přátel se rozhodla emigrovat do Francie.

Předválečná léta.

Odjela do Paříže, kde v roce 1936 dokončila studia sociologie a historie umění. Jako disertační práci fotograficky dokumentovala pro časopis "Life" dopady Velké hospodářské krize na obyvatelstvo v severní Anglii. Po ukončení školy pracovala ve Francouzské národní knihovně, kde zároveň připravovala svoji první knihu "" ("Fotografie ve Francii 19. století"). Zde se velmi často potkávala se svým dobrým přítelem Walterem Benjaminem, který též emigroval do Francie, žil v té době v Paříži a psal zde svoji studii o básníkovi Charlesi Baudelairovi.  Brzy po příjezdu do Paříže se Gisèle Freundová seznámila s feministkou Adrienne Monnierovou, přítelkyní Sylvie Beachové, Američanky usazené v Paříži, a majitelky malého knihkupectví "Shakespeare & Cie" v ulici l'Odèon č. 6, specializujícího se na anglicky psanou literaturu. Ve stejné ulici měla Adrienne Monnierová vlastní malé vydavatelství "" (Vydavatelství přátel knih) s knihovnou a významně pomáhala Gisèle Freundové v jejích uměleckých začátcích ve Francii i tím, že vydala knižně její disertační práci o francouzské fotografii 19. století. V roce 1939 také uspořádala ve své knihovně výstavu autorčiných fotografií.  Prostřednictvím svých přátel poznala Gisèle Freundová mnoho osobností pařížského kulturního života. Tím, že je všechny fotografovala, se jí podařilo pořídit kolekci unikátních černobílých a později i barevných portrétů umělců, kteří se v budoucnu stali světově uznávanými. Mezi ně patřili především spisovatelé James Joyce, Virginia Woolfová, Colette, Henri Michaux, Marguerite Yourcenarová, Jean Cocteau, Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Samuel Beckett, Walter Benjamin a další. Velmi známou se stala její fotografie, na které spisovatel a politik André Malraux stojí ve větru na balkoně s cigaretou v ústech. Tato fotografie je nyní ve sbírkách "Musée d'art de Toulon" (Muzea umění v Toulonu).  Již v roce 1935, kdy se konal v Paříži "" (Mezinárodní kongres spisovatelů na obranu kultury), kterého se zúčastnili spisovatelé André Gide, Aldous Huxley a Boris Pasternak, pořídila Gisèle Freundová také jejich portréty. V roce 1936, sňatkem s Francouzem Pierrem Blumem, získala francouzské státní občanství. V roce 1938 začala používat barevný diapozitivní materiál od firmy Agfa Color a Kodak a mezi prvními, kterým udělala barevný fotografický portrét, byli Paul Valéry, Ernest Hemingway, Francis Scott Fitzgerald, Nathalie Sarrautová, André Breton, Romain Rolland a Jacques Prévert.

Válečná léta.

Během druhé světové války odjela do Argentiny na pozvání argentinské spisovatelky a vydavatelky nezávislé literární revue "SUR" Victorie Ocampové. Tam se poznala a spřátelila s argentinskými intelektuály z okruhu této spisovatelky, kteří se podíleli na vydávání její revue (Jorge Luis Borges, Maria Rosa Olivera, Adolfo Bioy Casares a další). V Buenos Aires založila edici "Victoria" na podporu vydávání francouzské literatury. V roce 1945 uspořádala prostřednictvím své nadace'(Solidarita s francouzskými spisovateli) sbírku potravin a ošacení, které poslala do Francie. V témže roce se pak v Chile přidala jako asistentka režie a fotografka k francouzskému filmovému štábu, který zde natáčel film s názvem'(Nakousnuté ovoce); režisérem filmu byl Jacques Rémy. Další reportáže, tentokrát pro "" (Muzeum člověka) a ministerstvo informací ji zavedly do Patagonie a Ohňové země.

Poválečná léta.

V roce 1946 se vrátila z exilu do Francie a uspořádala výstavu fotografií z Latinské Ameriky. V roce 1947 byla přijata, jako první žena, do agentury Magnum Photos na pozvání jednoho z jejích zakladatelů, fotografa Roberta Capy.  Pracovala jako fotoreportérka a fotožurnalistka a cestovala pracovně do USA, Kanady a zemí Latinské Ameriky (Peru, Ekvádoru, Bolívie a Brazílie). Gisèle Freundová byla také znalkyní a propagátorkou francouzské literatury a na svých četných cestách po světě pořádala přednášky a konference o francouzské literatuře v němčině, angličtině, francouzštině i španělštině. V roce 1948 se rozvedla. V roce 1950 odjela přes Uruguay do Argentiny, kde, opět pro časopis "Life", udělala fotografickou reportáž ze života Evity Perónové. Tuto akci provázel skandál, který se řešil na diplomatické úrovni. Fotografka zachytila manželku argentinského prezidenta Evitu, která ráda vystupovala v roli ochránkyně chudých, na snímku s veškerou okázalostí a přepychem, kterým se ve skutečnosti obklopovala. V letech 1950–1952 pobývala v Mexiku, kde poznala a fotografovala osobnosti uměleckého a literárního světa Fridu Kahlo, Diega Riveru, José Clemente Orozcu a další. Při cestách po zemích Latinské Ameriky vznikl také portrét chilského básníka Pabla Nerudy.  V roce 1954 ukončila nuceně svoji spolupráci s agenturou Magnum. Z politických důvodů, jako komunistce, jí bylo odmítnuto vízum do USA a agentura Magnum se obávala o svoji pověst. Pracovala ale dále jako nezávislá fotografka pro řadu renomovaných časopisů ("Paris Match", "Art et décoration", "Images du Monde", "Verve") vystavovala svá díla a publikovala své knihy. Zároveň pořizovala další portréty slavných spisovatelů a umělců jakými byli Henry Miller, Tennessee Williams, John Steinbeck, Alexandr Solženicyn, Le Corbusier, Marguerite Duras, Henri Matisse nebo Pierre Bonnard.  Od poloviny 60. let ustávala její fotografická činnost. Gisèle Freundová se věnovala uspořádání svého archivu portrétů a publikační činnosti. V roce 1977 se stala prezidentkou "" (Francouzské federace společností fotografických tvůrců). V roce 1981 byla vybrána k pořízení oficiálního portrétu francouzského prezidenta Françoise Mitterranda. Za svoji fotografickou tvorbu obdržela několik cen a vyznamenání. Kromě profesionality byla oceňována její odvaha, společenská angažovanost a vůle překonávat překážky. Před svou smrtí darovala francouzskému státu více než 200 svých fotografií. Zemřela 30. března 2000 v Paříži a je pohřbena ve 12. oddílu hřbitova na Montparnasse. Je to blízko domu, kde bydlela a měla svůj ateliér.

Závěr.

Gisèle Freundová po sobě zanechala rozsáhlé černobílé i barevné fotografické dílo. Byla jednou z mála fotografů, kteří se věnovali též historii fotografie. Portréty jejích přátel spisovatelů i dalších umělců, spolu s jejími fotoreportážemi, nesouzněly s konvencemi doby. Měla talent vidět a zachycovat opravdovou tvář lidských bytostí, skrývanou často za sociální maskou. Její fotoportréty jsou zároveň analýzou zobrazovaných osobností, jejich životních postojů a jsou v souladu s charakteristickými rysy jejich tvorby. Patřila k těm fotografům, kteří nenechávali portrétované osoby pózovat v ateliéru, ale fotografovala je v jejich prostředí.

Gisèle Freundová (původním jménem Gisela Freund, v některých pramenech uváděna jako Gisèle Freund, 19. prosince 1908, Berlín – 31. března 2000, Paříž) byla francouzská fotografka německého původu, historička a autorka knih o fotografii. Je známá svými dokumentárními fotografiemi a portréty spisovatelů a umělců. Její nejznámější kniha je "" ("Fotografie a společnost") z roku 1974 o užití a zneužití fotografie v médiích.

Gisèle Freund (gebürtig "Gisela Freund"; * 19. Dezember 1908 in Schöneberg (heute Berlin); † 31. März 2000 in Paris) war eine deutsch-französische Fotografin und Fotohistorikerin.


Život.

Narodil se v Nottinghamu. Studoval hudbu a klasickou literaturu v Cambridgi na Pembroke College. Ve studiu hry na cembalo a dirigování pokračoval u Raymonda Lepparda, Mary Potts a Thurstona Darta. Později také u Rafaela Puyana a Gustava Leonhardta. V 60. letech pobýval také v Praze, kde studoval hru na cembalo u Zuzany Růžičkové.  V roce 1967 společně s Davidem Munrowem založili soubor historické hudby "Early Music Consort of London", se kterým vydali řadu vynikajících nahrávek staré hudby. V roce 1973 založil Hogwood v Cambridgi soubor "Academy of Ancient Music" zaměřený na barokní hudbu a hudbu období raného klasicismu. Po smrti Munrowa v roce 1976 pak pokračoval v práci pouze s tímto souborem. V letech 1983–1985 byl uměleckým ředitelem mozartovského festivalu "Mostly Mozart Festival" konaného v letních měsících v Barbican Centre v Londýně.  Počínaje rokem 1981 dirigoval Hogwood pravidelně ve Spojených státech. V letech 1986–2001 byl uměleckým ředitelem "Händelovy a Haydnovy společnosti" v Bostonu a obdržel zde doživotní titul "Conductor Laureate". V letech 1988–1992 byl hudebním ředitelem komorního orchestru "Saint Paul Chamber Orchestra" v Minnesotě. V roce 2001 natáčel v Praze s Českou filharmonií komplet skladeb pro housle a orchestr Bohuslava Martinů.  Jako operní dirigent vystoupil poprvé v roce 1983 v St. Louis, kde řídil představení Mozartovy opery "Don Giovanni". Později spolupracoval prakticky se všemi světovými operními domy.  1. září 2006 se stal hudebním ředitelem "Academy of Ancient Music" cembalista Richard Egarr a Hogwood obdržel titul Emeritní ředitel s tím, že podle vlastního slibu bude každoročně dirigovat jeden velký projekt Akademie. V letech 2007–2013 pak řídil serii koncertních provedení Händelových oper.  Ačkoliv byl Hogwood nejvíce znám jako interpret barokní a raně klasicistní hudby věnoval se i hudbě 20. století, především neobarokní a neoklasické škole reprezentované zejména jmény Igor Fjodorovič Stravinskij, Bohuslav Martinů a Paul Hindemith.  Kromě orchestrálních skladeb pořídil během svého života i řadu sólových nahrávek cembalové literatury, zejména díla Couperinova, Bachova, Thomase Arneho a Williama Byrda. Rovněž vytvořil sbírku originálních historických klávesových nástrojů.  V červenci 2010 byl jmenován profesorem hudby na "Gresham College" v Londýně. V této funkci uspořádal čtyři serie veřejných přednášek na různá témata (Aspects of Authenticity' (2010-11), "The Making of a Masterpiece" (2011-12), "European Capitals of Music" (2012-13) a "Music in Context" (2013-14)). Pouhých sedm měsíců po poslední přednášce zemřel.  Kromě koncertní činnosti se věnoval rovněž editační práci. Editoval vydávání děl tak rozdílných skladatelů jako byli John Dowland a Felix Mendelssohn-Bartholdy. Řídil novou edici souborného díla Carla Philippa Emanuela Bacha a účastnil se i prací na vydání souborného díla českého skladatele Pavla Vranického. Posledním dokončeným edičním počinem byl čtyřsvazkový komplet klavírních sonát českého skladatele a klavíristy Leopolda Koželuha.

Ocenění.

V době své smrti byl Hogwood čestným či hostujícím profesorem hudby na "University of Cambridge", "Royal Academy of Music", "King's College London", "Jesus College Cambridge" a "Pembroke College Cambridge". Byl nositelem čestných doktorátů řady světových univerzit. Mezi jinými obdržel v roce 1999 i "Medaili Bohuslava Martinů" od Nadace Bohuslava Martinů v Praze  V roce 1989 byl vyznamenán Řádem britského impéria v hodnosti komandéra.

Christopher Jarvis Haley Hogwood CBE (10. září 1941, Nottingham, Anglie – 24. září 2014, Cambridge, Anglie) byl britský dirigent, cembalista a muzikolog. Byl zakladatelem souboru staré hudby "Academy of Ancient Music", autoritou v oblasti provádění staré hudby a vedoucí osobností v obnovení zájmu o starou hudbu v druhé polovině 20. století.

Christopher Hogwood, CBE (* 10. September 1941 in Nottingham; † 24. September 2014 in Cambridge) war ein britischer Cembalist und international bekannter Dirigent.


Mluvčí.

Ainu je skomírající jazyk. V Nibutani (část města Biratori na ostrově Hokkaidó), kde žije mnoho zbývajících rodilých mluvčích, je asi 100 mluvčích, z nichž na konci 80. let 20. století používalo jazyk denně pouze 15. Na celém Hokkaidó je asi 1 000 rodilých mluvčích, kteří s několika výjimkami nejsou mladší než 30 let. Používání mezi rodilými mluvčími stoupá, takže už asi nebude přesné říkat, že pouze 15 lidí jej užívá pravidelně, protože zde existuje hnutí snažící se zvrátit úbytek mluvčích dříve než bude příliš pozdě. Většina ze 150 000 lidí prohlašujících se v Japonsku za etnické Ainu (mnoho dalších Ainu si není vědomo svých kořenů nebo je tají z obavy před diskriminací) mluví pouze japonsky, je zde však vzrůstající množství uživatelů, pro které není mateřštinou, zvláště na Hokkaidó, především díky vlivu aktivistů ainu a bývalého člena japonského parlamentu Šigeru Kajano, který byl sám rodilým mluvčím.  Ainu byl v posledních desetiletích ohroženým jazykem. Má nízký, ale poslední dobou zvyšující se počet mluvčích. Jejich dnešní počet (ať už pro tento pojem používáme jakoukoliv definici) není znám s jistotou. Mezi mluvčími (ve smyslu širší definice) v současné době nad rodilými převažují ti, co se jej naučili jako další jazyk.

Fonologie.

Slabiky ainu jsou typu CV(C) (tj. tvořené v pořadí souhláskou, samohláskou a někdy i další souhláskou) a proto zde vzniká málo skupin souhlásek.  Sekvence /ti/ je realizována jako [ʧi], /s/ před /i/ a na konci slabik přechází v [ʃ]. Mezi dialekty existují rozdíly; na ostrově Sachalinu přecházejí /p, t, k, r/ na konci slabik v /h/.  V jazyce se uplatňuje systém melodického přízvuku; slova včetně afixů mají vysokou intonaci na kmeni nebo na první slabice, pokud je zavřená nebo má dvojhlásku. Jiná slova mají vysokou intonaci na druhé slabice.

Typologie a gramatika.

Ainu je SOV jazyk (tj. slova ve větě mají pořadí: podmět, předmět, přísudek) s příklonkami. Podmět a předmět jsou obvykle označovány právě příklonkami. Podstatná jména sdružováním modifikují jedno druhé; klíčové je na konci. Slovesa, která jsou vnitřně buďto přechodná nebo nepřechodná, přijímají různé odvozovací přípony. Jedná se o polysyntetický jazyk.

Písmo.

Oficiálně je jazyk ainu psán v modifikované verzi japonské slabikové abecedě katakana. Existuje zde také abeceda založená na latince. "Ainu Times" jsou publikovány v obou verzích.  Část Unicode zvaná "Katakana Phonetic Extensions" (31F0-31FF) obsahuje znaky katakana určené především pro jazyk ainu. V ainu se často používá katakana pro koncové souhlásky, které se nevyskytují v japonštině.  Je třeba si však uvědomit, že původně jazyk Ainu nezná psanou formu a lid Ainu nepoužíval písmo, pouze ústní tradici, viz níže heslo "Yukar".

Ústní tradice.

Ainu má bohatou ústní tradici v hrdinské epice zvané Yukar, ve které se uchovalo mnoho gramatických a lexikálních archaismů.

Zajímavosti.

I v České republice jsou známá některá slova tohoto jazyka díky japonské počítačové hře Final Fantasy X, ve která se někteří z hlavních hrdinů a předměty jmenují podle tohoto jazyka (například "Yuna" je jméno květiny a "Wakka" znamená „voda“).

Ainština, neboli Ainu (アイヌ イタク, "Aynu Itak"; japonsky: アイヌ語, "Ainu-go") je řeč, kterou mluví etnická skupina Ainu na severu japonského ostrova Hokkaidó. Dříve se tímto jazykem mluvilo také na Kurilských ostrovech, severní části Honšú a jižní polovině Sachalinu. Ačkoliv je v některých ohledech typologicky podobný japonštině, je ainu považován za izolovaný jazyk bez známých vztahů k ostatním jazykům. Občas je řazen k paleoasijským jazykům (paleosibiřským jazykům), což je však pouze souhrnný pojem pro několik izolovaných a malých jazykových rodin, u nichž se věří, že se jimi mluvilo na Sibiři před příchodem tureckých a tunguských mluvčích; není skutečnou jazykovou rodinou. Většina lingvistů věří, že sdílený slovník mezi ainu a nivchštinou je způsoben přejímáním slov. Navrhovaná příbuznost s japonštinou a altajskými jazyky (Patrie 1982) si získala jen malou podporu mezi odborníky. V dřívějších letech se jej někteří pokoušeli spojit s austronéskými jazyky na základě slovníkových a kulturních srovnání, kupříkladu japonský lingvista Šičiro Murajama. Alexandr Vovin (1993) předložil důkazy naznačující vzdálené propojení s austroasijskými jazyky; sám však označuje svou hypotézu jako předběžnou.

Ainu ist die Sprache der heute hauptsächlich in Japan auf Hokkaidō lebenden Ainu, die sich ethnisch, kulturell und sprachlich von den eigentlichen Japanern unterscheiden und lange vor den Japanern die nördlichen japanischen Inseln besiedelten. Heute gibt es noch etwa 15.000 ethnische Ainu auf Hokkaidō, von denen nur noch sehr wenige ihre angestammte Sprache sprechen. Nach A. Vovin 1993 gab es Ende der 1980er Jahre nur noch 15 kompetente ältere Ainu-Sprecher, so dass die Sprache heute als nahezu ausgestorben gelten muss. Allerdings gibt es Tendenzen zu einer Revitalisierung.


Stavba.

Stavba nové letadlové lodě byla umožněna na základě Naval Expansion Act ze 17. května 1938 a následného schválení rozpočtu pro rok 1939. Tou dobou se již nebylo třeba řídit omezeními ustanovenými washingtonskou a londýnskou námořní konferencí. Proto bylo rozhodnuto postavit ještě jednu jednotku podle lehce modifikovaného designu třídy "Yorktown", než bude možné do námořnictva zařadit první jednotky třídy "Essex", která byla v té době ve stádiu návrhu. Modifikace obnášela například mírné zvětšení rozměrů (délka na vodorysce 234,7 metru oproti 232 metrům u USS "Yorktown"), redukci počtu stanovišť řízení palby ze čtyř na dvě, změnu v rozmístění 28mm baterií (zadní čtyřče bylo posunuto víc k zádi a umístěno na pravoboku pod úrovní paluby, takže směrem na levobok mělo omezené palebné pole), jiný tvar velitelské věže pod

Na prahu války (říjen 1941 – březen 1942).

Před útokem na Pearl Harbor prodělával "Hornet" cvičné plavby u východního pobřeží USA. Po vstupu USA do války pokračoval ve cvičných plavbách v Mexickém zálivu. Po vypuknutí války byly též (obdobně jako na jiných lodích US Navy) odstraněny záchranné čluny, které byly v předválečných časech umístěny vedle ostrova a nahrazeny záchrannými vory.  Letecká skupina operující z "Hornetu" ("Hornet Air Group" ~ HAG) se skládala ze stíhací ("VF"), průzkumné ("VS"), bombardovací ("VB") a torpédové ("VT") eskadry. Skupině velel LCDR (komandér-poručík) Stanhope C. Ring a formálně byla založena 6. října 1941. Stíhací VF-8 vznikla 2. září 1941 na NAS Norfolk ("Naval Air Station" ~ Námořní letecká základna) a z počátku měla ve výzbroji několik stíhaček F4F-3 Wildcat. V říjnu převzala sedm F4F-3A od VF-5. Stíhací eskadra tak na tom s vybavením byla nejlépe ze všech čtyř HAG eskader. Když se "Hornet" připravoval na cvičnou plavbu do Mexického zálivu, na kterou vyplul 26. prosince z Hampton Roads, měla VF-8 devatenáct F4F-3, dva F4F-3A a dva cvičné SNJ-3. Průzkumná VS-8 i bombardovací VB-8 měly dvouplošné střemhlavé bombardéry SBC-4 Helldiver a torpédová VT-8 měla průzkumné bombardéry SBN-1 a jenom pomalu je nahrazovala za torpédonosné TBD-1 Devastator. Z cvičné plavby, na které přístup

Doolittlův nálet (duben 1942).

Dne 1. dubna byly na základně Alameda v Sanfranciské zátoce přesunuty palubní letouny do hangáru a na palubu bylo naloženo šestnáct bombardérů B-25B Mitchell pod velením Lt Col (podplukovník) Jamese H. Doolittla. Spolu s ním se nalodilo i 70 důstojníků a 64 poddůstojníků létajícího a pozemního personálu 17. bombardovací skupiny armádního letectva. Dne 2. dubna "Hornet" vyplul s eskortou dvou křižníků, čtyř torpédoborců a tankeru (tvořících dohromady Task Force 18) z Alamedy a zamířil k setkání s Task Force 16 seskupené kolem sesterské letadlové lodě "Enterprise". Teprve večer na moři informoval kapitán Mitscher svoji posádku o cíli jejich cesty: leteckém útoku na Japonsko.  Ráno 13. dubna došlo ke spojení obou svazů u Midwaye na pozici (či o 60 námořních mil (111,1 km) severněji na pozici ). TF 18 byla začleněna do TF 16 jako Task Group 16.2. Poté lodě zamířily k Japonsku. "Hornet" byl zcela závislý na leteckém krytí z "Enterprise", neboť jeho vlastní letadla nemohla operovat kvůli armádním bombardérům na palubě. Podle plánu měly být tyto bombardéry vyslány k útoku ze vzdálenosti 400 námořních mil (740,8 km) od japonských břehů. Během cesty na západ "Hornet" 14./15. dubna poprvé překročil mezinárodní datovou hranici (MDH).  Ráno 18. dubna byl svaz zpozorován japonským hlídkovým člunem "Nitto Maru č. 23". Hlídky na "Hornetu" zpozorovaly "Nitto Maru č. 23" v 7:38. Jeho potopením byl pověřen lehký křižník "Nashville", ale hlídkový člun ještě stačil podat rádiem zprávu o kontaktu. Viceadmirál William F. Halsey na palubě "Enterprise" proto (po konzultaci s Doolittlem) vydal v 8:00 rozkaz k okamžitému vyslání bombardérů i za cenu toho, že svaz se nacházel přibližně 650

Poprvé v jižním Tichomoří (květen 1942).

Ráno 30. dubna vyplula TF 16 ("Enterprise", "Hornet", 4 křižníky a 8 torpédoborců) z Pearl Harboru, aby dopravila Wildcaty VMF-212 na Efate a podpořila "Yorktown" a USS "Lexington" v bitvě v Korálovém moři. "Hornet" ke svým 27 Wildcatům přidal ještě jedenáct F4F-3 od VMF-212. Po přeletu z letiště Ewa zpět na "Hornet" narazil Wildcat BuNo 5122 LT Bruce L. Harwooda do záchytné bariéry, lodního ostrova a nakonec se převrátil na záda. Pilot vyvázl pouze s lehkým zraněním.  Bylo poprvé zavedeno rozdělení letadlových lodí na jednu hlídkující a druhou mimo službu, která se mohla věnovat výcviku. Střídaly se tak, že jedna loď měla jeden den ranní hlídku a druhá dopolední/polední a odpolední a druhý den se prohodily. Ranní hlídkou nad TF 16 byl 1. května pověřen "Hornet". Wildcat BuNo 5131 ENS (podporučík) Stephen W. Grovese nedokázal během startu ve 4:52 nabrat dostatečnou rychlost a skončil v moři. Druhý den při startu na hlídku v 11:15 zase skončil v moři ENS Charles M. Kelly se svým Wildcatem BuNo 5095. Oba piloty sice zachránil USS "Monssen", ale stav VF-8 tak klesl na 24 operačních Wildcatů. Dne 4. května (nebo až 5. května) překročil "Hornet" poprvé rovník a i přes zákaz viceadmirála Halseyho, který se obával vlivu oslav na bojeschopnost lodí, se konala tradiční oslava překročení „čáry“ a křtění

Bitva u Midway (červen 1942).

Před bitvou.

Během krátkého pobytu "Hornetu" v Pearl Harboru byla jeho letecká skupina držena na MCAS Ewa. Pro piloty bylo velkým překvapením, že nedostali dva dny volna, jako například jejich protějšci z "Enterprise" a místo toho museli držet pohotovost od hodiny před svítáním do hodiny po západu slunce. Zda se tak dělo na základě čistě Ringova rozhodnutí není jisté, ale Lundstrom to považuje za nepravděpodobné. Oblibu si tím ale Ring ať tak či onak nezískal a dokonce musel několik pilotů uzemnit pro porušení subordinace.  Dosavadní velitel "Hornetu" Mitscher měl být povýšen na kontradmirála a novým velitelem se měl stát

Čtvrtek 4. června.

Start útočné vlny.

Budíček pro piloty a členy posádek na "Hornetu" byl v 1:30 a snídaně od 3:00 do 4:00. Slunce vyšlo přibližně ve 4:30 a "Hornet" plul ekonomickou rychlostí 13,5 uzlů (25,0 km/h). V 5:34 přišlo první hlášení (bez udání polohy) o objevení japonských letadlových lodí. V 5:45 následovalo další hlášení, že japonská letadla se blíží k Midway. Teprve v 6:03 dorazila zpráva o objevení dvou letadlových lodí i s udanou polohou, podle které se Japonci měli nacházet 175 námořních mil (324,1 km) směrem 247° od Američanů. Nahlášená poloha ale

Anabáze VS-8, VB-8 a VF-8.

Dauntlessy spolu s Wildcaty se při pátrání po japonských letadlových lodích držely kurzu 265° na kterém se na poradě před startem dohodli Mitscher, Ring, Mitchell a Rodee. Dauntlessy vystoupaly do výšky 19 000 stop (5791,2 m) a stíhačky do 22 000 stop (6705,6 m). Ring přeskupil původní V-formaci V-formací SBD do průzkumné rojnice tak, že on letěl uprostřed, VS-8 po jeho pravici (severní křídlo) a VB-8 po levici (jižní křídlo). Takto bylo možno pokrýt větší plochu oceánu, který se pilotům ztrácel pod vrstvou oblačnosti.  Po deváté hodině začali stíhači hlásit ubývající stav paliva. Jako první se začal návratu dožadovat ENS John E. McInerny, který opustil své místo ve formaci, přeletěl k Mitchellovi a gestikulací naznačoval, že mu dochází palivo. Mitchell mu nařídil zařadit se zpět

Zkáza VT-8.

Větší štěstí v hledání nepřítele mělo 15 Devastatorů VT-8. Jejich velitel LCDR John C. Waldron je vedl v letové hladině 1500 stop (457,2 m) rychlostí 100 uzlů (185,2 km/h) a zpočátku se držel kurzu 265° za odlétajícími Ringovými SBD. Aniž by si toho někdo z VT-8 všiml, vysoko nad nimi se k nim jako doprovod přidalo dest Wildcatů LT Jamese S. Graye (F-1) od VF-6 z "Enterprise". Gray si totiž spletl odlétající VT-8 s vlastní VT-6.  Waldron byl rozhodnut – jak před útokem řekl kapitánu Mitscherovi – „vést útok proti nepříteli bez ohledu na následky“. Asi po půl hodině letu kurzem 265°, kolem 8:25, se Waldronova VT-8 otočila doleva na kurz přibližně 246°. Cestou narazila Waldronova skupina na japonský

Návrat SBD.

Mezi 9:32 a 9:50 vyslal "Hornet" do vzduchu druhou stíhací hlídku osmi Wildcatů (dvě divize po čtyřech strojích) a také přistála polovina Wildcatů z první hlídky. Zbývající čtyři stroje první hlídky přistály až přibližně v 10:45. Poté "Hornet" připravil ke startu osm Wildcatů třetí hlídky. Tu ale "Hornet" vyslal do vzduchu až poté, co radar v 11:00 zachytil vracející se SBD. Jako první letěl Ring a za ním s odstupem patnáct SBD z VS-8. Část pilotů své pumy před přistáním odhodila do

Obrana "Yorktownu".

V 11:52 zachytil radar na "Yorktownu" blížící se Kobajašiho první údernou vlnu z "Hirjú". K obráncům "Yorktownu" se přidala i čtyřčlenná divize Wildcatů z třetí hlídky "Hornetu", kterou vedl LT Warren W. „Hank“ Ford. Rozkaz letět na pomoc "Yorktownu" se týkal obou divizí třetí hlídky, ale uposlechla ho pouze Fordova divize. LT Edward J. O'Neill, který vedl druhou divizi (a první sekci), měl vadné rádio a odmítl – v rozporu s doktrínou – předat vedení svému wingmanovi ENS Carlton B. Starkesovi, který rozkaz slyšel. Rovněž velitel druhé sekce LTJG Lawrence C. French měl porouchané rádio a tak se z druhé divize na pomoc "Yorktownu" vydali pouze oba wingmani, kteří ale

Druhá vlna.

Ve 14:45 letoun z "Yorktownu" objevil zbývající akceschopnou japonskou letadlovou loď "Hirjú". "Hornet" zachytil hlášení o kontaktu a Mitscher nechal připravit novou údernou vlnu. "Enterprise" se také chystala vyslat své letouny, ale opět nikoho na "Enterprise" nenapadlo předat rozkazy na "Hornet". Mezitím se nad "Hornetem" objevilo jedenáct Johnsonových SBD, které se vracely z mezipřistání na Midway. Mitscher proto rozhodl přerušit přípravu nové vlny a nechat přistát čekající letouny. První z nich dosedl v 15:10 a poslední o půl čtvrté. Spolu s nimi přistálo i všech pět Wildcatů Harwoodovy čtvrté hlídky a dva stíhači z VF-3 (Haas a Dibb).  Teprve kolem půl čtvrté signalizovala "Enterprise" rozkaz vyslat druhou vlnu bez doprovodu stíhaček. V 16:03 vyslal "Hornet" druhou vlnu 16 střemhlavých bombardérů složenou ze strojů VS-8 i VB-8 a kterou vedl LT Edgar E. Stebbins od VS-8. Po startu bombardéry nabraly kurz 278°. Cestou se

Pátek 5. června.

Mezi historiky nepanuje jednoznačná shoda ohledně toho, co se dělo po půlnoci na 5. června. Podle Lundstroma změnila TF 16 po půlnoci kurz kvůli falešnému radarovému kontaktu opět na východ. Ve 2:00 se lodě otočily o 180° na západní kurz 270°, aby naopak zmenšily vzdálenost pro plánované ranní letecké operace. Ve 4:20 byl kurz upraven na jihozápadní a lodě vpluly do mlhy a deště. Podle Hubáčka po změně kurzu na severní následovala změna kurzu na jižní a následně na západní. Podle Rose po změně kurzu na severní následovala v 1:45 změna kurzu na západ. Podle Mitscherova hlášení po půlnoční změně kurzu na sever následovala v 1:48 změna kurzu

Sobota 6. června.

V 5:00 ráno 6. června byla TF 16 více než 350 námořních mil (648,2 km) severozápadně od Midway. "Hornet" vyslal šest "Wildcatů" na časnou ranní hlídku. Mezi letouny, které ráno odstartovaly z "Enterprise" na průzkum, byly i SBD z "Hornetu", které předchozího večera přistály na "Enterprise". Byl mezi nimi i SBD 8-B-2, který v 6:45 hlásil kontakt s „jednou letadlovou lodí a pěti torpédoborci“. Po jeho přistání na "Hornetu" se ukázalo, že hlášený kontakt měla být bitevní a ne letadlová loď. Ve skutečnosti zahlédnuté lodě nebyly ani letadlové, ani bitevní, ale jednalo se o dva Kuritovy poškozené těžké křižníky "Mogami" a "Mikuma", které se v noci ze 4. na 5. června srazily a teď zůstaly pozadu. "Mogami" měla zdemolovanou příď a "Mikuma" měla protrženou palivovou nádrž.

Modifikace a obnova palubní skupiny (červen–srpen 1942).

Po návratu od Midway až do 17. srpna zůstal "Hornet" v Pearl Harboru. Posádka potřebovala odpočinout, neboť od vyplutí z Norfolku se prakticky nezastavila. Také bylo třeba dát dohromady novou palubní skupinu a čas v přístavu byl využit i pro různé modifikace.  Dne 26. června byl z hangárové paluby odstraněn katapult H 2. Počátkem července byl na "Hornet" nainstalován nový metrový radar CXAM pro sledování vzdušných i hladinových cílů, který byl demontován z potopené bitevní lodě USS "California" a který nahradil dosavadní metrový radar SC. K plánované výměně 28mm čtyřčat za čtyřhlavňové 40mm Boforsy ale nedošlo, neboť do Pearl Harboru žádné nedorazily. Protiletadlová výzbroj byla posílena jenom o pět Oerlikonů na celkový počet

Kampaň u Šalomounových ostrovů (srpen–říjen 1942).

Cesta do jihozápadního Pacifiku (srpen 1942).

Dne 17. srpna vyplul "Hornet" – v rámci TF 17 kontradmirála George D. Murraye – k Šalomounovým ostrovům, aby se zapojil do bojů o Guadalcanal. Vedle "Hornetu" se TF 17 skládala ještě z těžkých křižníku USS "Northampton" a USS "Pensacola", protiletadlového křižníku USS "San Diego" a šesti torpédoborců.  Při vyplutí disponovala Sanchezova VF-72 celkem 37 F4F-4 (32 operačních) a jedním odlehčeným průzkumným F4F-7 (BuNo 5268). VB-8 s 16 SBD-3 velel LCDR Alfred B. Tucker III a VS-8 s dalšími 16 SBD-3 velel LCDR William J. Widhelm. VB-8 a VS-8 měly celkem 24 SBD operačních.

Křižovatka torpéd.

Do cílové oblasti "Hornet" dorazil 29. srpna. Toho rána se 50 námořních mil (92,6 km) východně od San Cristobal TF 17 připojila k Fletcherově TF 61 s letadlovými loděmi "Saratoga" (Fletcherova vlajková loď) a "Wasp", přičemž TF 17 byla začleněna do TF 61 jako TG 61.2. Spolu s celou TF 61 pak "Hornet" zamířil na jih. Fletcher totiž se svými loděmi křižoval východně od San Cristobal – mimo dosah japonských letadel z Rabaulu. Během dne plul na jih k Espiritu Santo a během noci se zase vracel zpět na sever. Dne 30. srpna se od TF 61 odpojil "Wasp" s doprovodem (TG 61.3 respektive TF 18) kvůli doplnění zásob. V 7:48 31. srpna byla "Saratoga" zasažena torpédem z ponorky "I-26" a "Hornet" se tak až do návratu "Waspu" stal jedinou akceschopnou letadlovou lodí TF 61.  V 19:00 téhož dne se "Hornet" spolu se zbytkem TF 17 oddělil od TF 61 a zamířil k předem naplánovanému setkání s tankerem 250 námořních mil (463 km) jihovýchodně od Espiritu Santo. Během tankování obdržel 3. září RADM Murray rozkaz držet se s TF 17 jižně od

Letadla pro Espiritu Santo a Guadalcanal.

Dne 9. září poslal "Hornet" 34 svých letadel na Espiritu Santo, kde měly zůstat přes noc. Na "Hornetu" se tím uvolnil prostor pro smontování rozložených F4F-4. Piloti VF-72 následujícího dne přelétli 19 F4F-4 a jeden F4F-7 na Espiritu Santo, kde je předali leteckým silám jižního Pacifiku (). Poté se v kokpitech strojů, které byly na Espiritu Santo „uklizeny“ předchozího dne, vrátili zpět na "Hornet".  TF 17 doplnila palivo a v 8:00 dne 11. září se k ní severovýchodně od Espiritu Santo přidala TF 18 soustředěná kolem "Waspu". Oba svazy byly opět sloučeny do TF 61, které z "Waspu" velel RADM Leigh Noyes. Pro "Hornet" tak skončilo první jedenáctidenní období, kdy byl jedinou akceschopnou americkou letadlovou lodí v jižním Pacifiku. Po setkání s "Waspem" se jediné dvě americké letadlové lodě v oblasti začaly připravovat na odražení dalšího japonského postupu hlášeného rozvědkou.  Dne 9. září obnovilo císařské námořní letectvo denní útoky na Guadalcanal

Krytí konvoje a potopení USS "Wasp".

Po odeslání letadel na Guadalcanal ráno 13. září se TF 61 začala stahovat na východ k ostrovu Vanikoro. Po jedenácté hodině zachytila TF 61 zprávu, že jedna Catalina zpozorovala dva japonské křižníky severně od Santa Cruz. V 11:10 byla samotná TF 61 zpozorována a nahlášena japonským létajícím člunem typu 2 (H8K1/„Emily“) "tokumu čú'i" ( ~ speciální mladší poručík) Kijoši Mizukury od "Jokohama kókútai" z Rabaulu. Mizukurovo hlášení odstartovalo sled událostí, které málem vedly k další bitvě letadlových lodí.  TF 61 se po několik následujících hodin snažila přiblížit ke kontaktu hlášenému Catalinou. Ukázalo se ale, že šlo o omyl. Během noci pak TF 61 dosáhla oblasti východně od Vanikoro.  Ráno 14. září vyplul z Espiritu Santo konvoj šesti transportních lodí přepravujících na Guadalcanal 7. pluk 1. divize námořní pěchoty a zásoby. TF 61 měla poskytnout konvoji vzdálené krytí a tak se opět otočila na západ

Útok na Buin-Faisi-Tonolai.

Po potopení "Waspu" byl "Hornet" jedinou akceschopnou americkou letadlovou lodí v Pacifiku a spolu s letouny z Hendersonova letiště na Guadalcanalu nesl hlavní tíhu následujících leteckých bojů v oblasti. Tento stav pak trval až do návratu "Enterprise" z oprav po bitvě u východních Šalomounů.  Kromě vlastní bojové podpory představoval "Hornet" i vítanou gastronomickou podporu pro menší lodě ve svém okolí: stroj na zmrzlinu (i když z prášku) dokázal zpříjemnit službu v tropickém podnebí.  Dne 27. září zakotvil "Hornet" v Nouméa na Nové Kaledonii, aby doplnil zásoby a 2. října opět vyplul na moře. 5. října napadla letadla z "Hornetu" japonské cíle na Bougainville a kotviště na okolních

Bitva u ostrovů Santa Cruz (26. října 1942).

Začátek bitvy.

K bitvě u Santa Cruz došlo 26. října 1942. Ráno onoho dne dva střemhlavé bombardéry SBD-3 Dauntless z VS-10 (ozbrojený průzkum z "Enterprise") napadly v 7:40 japonskou letadlovou loď "Zuihó". Obě pumy zasáhly svůj cíl a vyřadily letovou palubu z provozu. Ta ale již byla prázdná –

Ráno a dopoledne 26. října: První útok.

Americké lodě byly varovány a začaly se připravovat k boji. Letouny byly odstraněny z letové paluby, vodotěsné přepážky uzavřeny, rozvody leteckého paliva napuštěny nehořlavým CO. V 8:40 zaznamenal radar na "Enterprise" první kontakt, ale až do 8:57 bylo těžké rozlišit vlastní odlétávající letouny od přilétávajících útočníků. V té chvíli byl nepřítel od letadlových lodí vzdálen něco přes 60 kilometrů. TF 16 kolem "Enterprise" vplula do bouře, která ji uchránila před zraky japonských letců. Proto se první japonský útok, vedený veteránem od Pearl Harboru velitelem palubní skupiny ( "hikótaičó") "šósa" ( korvetní kapitán) Šigehara Muratou, soustředil na TF 17 a zejména na "Hornet".  Dvacet torpédonosných B5N2 Kate ze "Šókaku" pod přímým Muratovým velením letělo ve 14 000 stopách (4 267 m) doprovázeno čtyřmi A6M2 Zero. Dalších 21 střemhlavých bombardérů D3A1 Val "tai'i" Sadamu Takahašiho ze "Zuikaku" letělo ve výšce 17 000 stop (5 182 m)

Záchranné práce.

Když tento první útok v 9:20 skončil, hořel "Hornet" po celé délce a plameny ho stravovaly od můstku až po čtvrtou palubu hluboko v nitru lodi. Loď byla nakloněná na pravobok a zpomalovala až do úplného zastavení. Záchranné čety se pustily do práce. Jelikož zásah torpédy způsobil pokles tlaku vody v hasicích systémech, přirazily k bokům poškozené letadlové lodě torpédoborce "Morris" (k pravoboku), "Russell" (k přídi na levoboku) a později i "Mustin" (k levoboku – poté, co se neúspěšně pokoušel přirazit k pravoboku) a přetáhly na palubu svoje požární hadice. S jejich pomocí se podařilo plameny kolem 10:00 dostat pod kontrolu. Dalším problémem bylo kormidlo zablokované výpadkem proudu v poloze 30° doprava.  Podle opravárenských čet by se tři kotle daly zprovoznit a šlo by převést páru do zadní strojovny, aby byl "Hornet" schopný pohybu vlastní silou, ale prozatím měl být vzat do vleku. Tímto úkolem byl v 10:05 pověřen křižník "Northampton".  V 10:09 se bez varování objevil nad svazem jeden osamělý japonský stroj, který zaútočil z klouzavého letu, svrhl svoji „pumu“

Útok letecké skupiny Hornetu na japonská plavidla.

Když japonská první vlna dokončila svoji „práci“ na "Hornetu" a zbývající útočníci se obrátili zpět ke svým letadlovým lodím, dorazily VB-8 a VS-8 z první vlny "Hornet"u k japonským letadlovým lodím. První vlna z "Hornetu" pronikla skrz japonská hlídkující Zera a v 9:27 zahájilo pět SBD z VS-8 útok. K nim se po chvíli přidalo i pět SBD z VB-8. Letadlová loď "Šókaku" byla zasažena čtyřmi pumami (podle japonských záznamů – americké prameny hovoří o třech až šesti) a vyřazena z boje. LTJG Stanley R. Holm (S-6) zaútočil na torpédoborec "Teruzuki", ale jeho puma dopadla těsně

Odpolední útoky.

Ve 13:30 bylo mezi "Hornetem" a "Northamptonem" připraveno druhé – 5cm silné – lano. Ve 14:40 byla ukončena evakuace vážně zraněných a "Hornet" se dal do pohybu rychlostí 3 uzlů (5,5 km/h), vlečen těžkým křižníkem. Kolem 15:00 ale radar zachytil další přibližující se letouny. TF 17 již neměla žádnou stíhací ochranu a tak se mohla bránit jenom děly na palubách napadených lodí. Počet děl TF 17 byl ale snížen odplutím protiletadlového křižníku "Juneau", který díky nedorozumění v komunikaci odplul k TF 16.  "Northampton" odpojil vlečné lano, aby mohl manévrovat a těsně poté v 15:20 zaútočilo šest torpédonosných Kate z pravoboku. Šlo o druhou vlnu z "Džunjó", která vyslala sedm Kate (šest vyzbrojených torpédy a jeden spojovací a navigační) a osm Zero pod vedením "tai'i" Jošiaki Irikiina. Dvě či tři z nich si za cíl vybraly nehybný "Hornet" a zbývající zaútočily na "Northampton". "Hornet" byl v 15:23 zasažen jedním torpédem na pravoboku těsně za můstkem na úrovni 115. žebra. Náklon

Potopení Hornetu.

Po skončení posledního náletu se torpédoborce vrátily k přebírání posádky "Hornetu". V 17:40 byly "Mustin" a "Anderson" pověřeny potopením "Hornetu" a v 18:00 zamířil zbytek TF 17 rychlostí 27 uzlů na východ za ustupující TF 16. "Mustin" vypustil v 18:03 na "Hornet" osm torpéd Mark 15 Model 1, ale pouze tři zasáhla. Druhý pokus uskutečnil v 18:40 torpédoborec "Anderson" s dalšími osmi torpédy. Zaznamenal šest zásahů, ale ani teď se "Hornet" nehodlal potopit. Oba torpédoborce zahájily palbu ze svých 127mm děl do trupu opuštěné letadlové lodě. Přestože se ale hořící "Hornet" stále odmítal nechat potopit, přerušily oba torpédoborce po čase palbu a ve 20:46 zamířily na jihovýchod, protože se blížila japonská předsunutá skupina kontradmirála Abea. "Anderson" a "Mustin"

Vrak.

Vrak objevila britská výzkumná loď RV "Petrel" (IMO: 9268629, MMSI: 235102789) v druhé polovině ledna 2019. Vrak leží v hloubce 5 400 m ve vzpřímené poloze.

USS "Hornet" (CV-8) byla třetí a poslední letadlová loď třídy "Yorktown" a sedmá loď toho jména ve službě amerického námořnictva. "Hornet" byl poslední letadlovou lodí, kterou námořnictvo Spojených států získalo před vstupem do druhé světové války. I když ve službě strávil pouhý rok a sedm dní (1941–1942), než byl potopen v bitvě u Santa Cruz, významně zasáhl do bojů v Pacifiku.

Die USS Hornet (CV-8) war ein Flugzeugträger der US-Marine. Er gehörte zu den Trägern der "Yorktown"-Klasse und kam während des Zweiten Weltkriegs im Pazifik zum Einsatz. Von ihm starteten 1942 die am Doolittle Raid beteiligten Bomber.


Popis.

Expoziční stupeň se mění délkou expozice a relativní velikostí otvoru v objektivu, kterým světlo prochází. Expoziční čas se nastavuje v sekundách a jejich zlomcích. Velikost otvoru a tím i množství světla procházejícího objektivem se reguluje clonou. Clonové číslo určuje poměr ohniskové vzdálenosti (f) objektivu a průměru otvoru. Větší clonové číslo proto odpovídá většímu zaclonění, tedy menšímu průměru otvoru.  Vhodné expoziční hodnoty se volí, respektive měří samostatným či vestavěným expozimetrem, podle množství světla, které fotografovaná scéna odráží do objektivu a citlivosti filmu nebo senzoru, na který světlo dopadá a která se udává v jednotkách ISO (DIN, ASA, GOST). Například při použití základní citlivosti 100 ISO a scény osvětlené sluncem za jasného dne bude vhodná hodnota 15 EV. Této hodnotě odpovídají různé kombinace clony a času, např. f/16 a 1/125 s.  V praxi se používají ustálené hodnoty času i clony, které jsou odstupňované v krocích po 1 EV. Méně jasná scéna se zamženým sluncem bude mít 14 EV. Změnu expozice o 1 EV lze dosáhnout změnou času nebo clony o jednu hodnotu, tedy prodloužením času expozice na dvojnásobek (1/60 s) nebo menším zacloněním (f/11). Změnou času v jednom směru a clony o stejný počet kroků opačným směrem zůstane expoziční stupeň zachován. Vhodnému expozičnímu stupni tak odpovídají různé kombinace hodnot času a clony a fotograf má možnost z nich vybírat dle potřeb a tvůrčího záměru. Např. expoziční čas podřídí volbě vhodné clony k dosažení požadované hloubky ostrosti nebo naopak podřídí zaclonění expozičnímu času vhodnému k zachycení pohybujícího se objektu, který chce zaznamenat ostrý či naopak záměrně rozmazaný.

Expoziční hodnota.

Hodnota expozice (EV) je definována jako nulová při času 1 s a cloně f/1.0. Měří se na záporné logaritmické stupnici o základu dvě – zvýšení o 1 EV tedy odpovídá polovině propuštěného světla.  EV lze spočítat z clonového čísla "N" a expozičního času "t" (v sekundách) pomocí vzorce

Přeexpozice a podexpozice.

Termíny „přeexponování“ a „podexponování“ se používají k charakterizování výchylek od optimální expozice, ať již směrem nahoru či dolů. Film, jenž byl světlu vystaven delší než optimální dobu, je často zahlcen uvolněným stříbrem v jasných oblastech expozice, což vede ke ztrátě kontrastu a ostrosti a zvýšení zrnitosti. Na druhé straně, podexpozice vytváří mělké negativy, stav, při kterém není uvolněno dostatečné množství kovového stříbra, které by zpřesnilo vykreslení tmavých a zastíněných ploch.  Expozice přizpůsobená pro stinná místa na filmech s úzkou expoziční tolerancí pravděpodobně skončí přeexponováním jasnějších částí. Čím širší má film expoziční toleranci, tím větší je jeho schopnost poskytnout uspokojivé snímky navzdory přeexponování nebo podexponování. Filmy, z nichž jsou dělány negativy, ať již barevné či černobílé, nabízejí většinou dostatečnou šířku expozice, v níž se fotograf může dopustit určité odchylky od optimální hodnoty. Inverzní film, z něhož se dělají diapozitivy, má expoziční toleranci obvykle menší.

Expoziční pružnost.

Snímky předchozí kapitoly ukazují důležitý parametr - expoziční pružnost snímku (filmu, snímače), která vyjadřuje možnost a kvalitu zachycení částí snímku s různou intenzitou osvětlení, s vysokými kontrasty.  U filmů je zejména úměrná citlivosti, kdy velké kontrasty lépe zobrazují citlivější filmy, takže je vhodné je používat z tohoto důvodu i při silném, avšak jednostranném osvětlení, např. na slunci. Tím dosáhneme vykreslení jak přímo silně nasvícených ploch i zastíněných, byť za cenu mírného snížení rozlišení.  U snímačů digitálních fotopřístrojů nebývá expoziční pružnost tak vysoká a nahrazuje se zpracováním (přepočítáním) dvou ihned po sobě následujících snímků s různou expozicí do jednoho výsledného snímku.

Pro pořízení fotografického snímku je potřeba provést expozici, česky "vystavení" filmu nebo senzoru fotoaparátu světlu z fotografované scény. Celkové relativní množství světla použité k expozici je nepřímo úměrné expozičnímu stupni či hodnotě udávané v jednotkách EV (exposure value).

Belichtung nennt man in der Fotografie das Einwirken der unterschiedlichen Lichtverteilung eines Aufnahmegegenstandes auf dem fotografischen Film oder dem Bildsensor, um ein Bild zu erhalten. Sie repräsentiert die zur Aufnahme beitragende Lichtmenge und wird also von der Beleuchtung und Reflexion des Aufnahmegegenstands, von der Öffnungsweite des Objektivs sowie von der Verschlusszeit formula_1 der Kamera beeinflusst. Die Belichtung ist ausgewogen, wenn Lichter und Schatten im Bild noch Zeichnung aufweisen und muss auf die Lichtempfindlichkeit des Films oder Bildsensors abgestimmt werden. Bei zeitlich konstanter Beleuchtungsstärke:formula_2 im fotografischen Bild ergibt sich die Belichtung formula_3 wie folgt:


Průběh toku.

Vzniká soutokem řek Sartang a Dulgalach, které stékají z Verchojanského pohoří. Nejprve teče na sever v široké a hluboké dolině, která se pod ústí Adyči rozšiřuje na 10 km i více a koryto se rozděluje na ramena. V místech, kde řeka protíná severní výběžky hřbetu Kular se dolina zužuje a v korytě se vyskytují říční prahy. Poté vtéká do Jansko-indigirské nížiny ve velmi členitém korytě, které se člení na množství ramen. Při ústí do Janského zálivu, který tvoří jižní okraj moře Laptěvů, vytváří deltu o rozloze 10 200 km2. Jejím hlavním ramenem je Samadon, jež vytváří vlastní deltu. Vlevo se od něj odděluje rameno Pravaja. V povodí řeky se nachází přibližně 40 000 jezer.

Vodní stav.

Zdrojem vody jsou sněhové a dešťové srážky. Téměř 90 % celkového ročního průtoku připadá na období od května do srpna. Rozsah kolísání úrovně hladiny činí na středním toku 9 m a na dolním toku u Kazačje 11,9 m. Průměrný roční průtok činí u Verchojansku 150 m3/s, ve vzdálenosti 381 km od ústí 925 m3/s a v ústí 1000 m3/s. Největší průtoky jsou na jaře (2840 až 12 400 m3/s) a v létě (2300 až 13 000 m3/s). Zamrzá v říjnu, u Verchojansku promrzá až do dna na 70 až 110 dní a rozmrzá ve druhé polovině května až v první polovině června.

Využití.

Na řece je rozvinutá vodní doprava. Hlavní přístavy jsou Verchojansk, Batagaj, Usť-Kujga a v ústí námořní přístav Nižnějansk.

Historie.

Oblast byla objevena ruskými kozáky v 1. polovině 17. století.

Jana (, ) je významná řeka v severovýchodní části Sibiře v Jakutské republice v Rusku. Její tok měří 872 km, společně s nejdelší zdrojnicí (Sartang) celkem 1492 km. Povodí má rozlohu 238 000 km2.

Die Jana (, ) ist ein 872 km langer Strom, jeweils im Nordosten der Republik Sacha (Jakutien) und von Russland bzw. im Norden des Föderationskreises Russisch-Fernost (Asien). Mit ihrem Quellfluss Sartang ist sie 1.492 km lang.


Stavba.

Výstavba mrakodrapu probíhala v letech 1965–1969 podle návrhu firmy Skidmore, Owings and Merrill (SOM). Hlavními konstruktéry byli americký architekt Bruce Graham a konstrukční inženýr Fazlur Rahman Khan s bangladéšskými kořeny, kteří mj. navrhli i o něco vyšší Willis Tower. Ústředním dodavatelem byla americká společnost Tishman Construction Corporation (Tishman Construction Co.). Ve fázi hrubé dostavby se přesně 6. května 1968 jednalo o druhou nejvyšší stavbu na světě, po Empire State Building, a vůbec nejvyšší obytnou budovu ležící mimo nejlidnatější město Spojených států (New York). Inaugurace proběhla dne 7. března 1970 a celkové stavební náklady se vyšplhaly na jednu miliardu USD.  V roce 1995 prošla budova částečnou renovací. Došlo k různým úpravám interiéru (viz lobby) i náměstíčka okolo budovy; parkoviště je lépe osvětleno, nově instalovaný 3,7 m vysoký vodopád tlumí hluk ulice a nové jsou i cesty pro pěší.

Počátek stavby.

V 50.–60. letech 20. století čelilo Chicago úpadku. Klesající populace, která se stěhovala do jiných lukrativnějších měst, výrazně ovlivnila zpracovatelský průmysl, čímž vzrostla nezaměstnanost a chudoba. V roce 1955 dostal nově zvolený starosta Richard Daley nelehký úkol, a sice vrátit městu život. S radou města se rozhodl k úplné přestavbě centra a obchodní čtvrti. Vývojář Jerry Wolman se chytil příležitosti a navrhnul postavit budovy, vysoké dominanty, které jednak nikdo nepřehlédne a zároveň by dopřály žádaný luxus, byty a kancelářské prostory. Wolman dostal „zelenou“ a svůj návrh svěřil architektonické firmě Skidmore, Owings & Merrill (SOM), které důvěřoval a považoval ji za nejlepší v zemi. V původním plánu měly vzniknout dvě větší budovy. První 70. patrová kancelářská budova a v těsném sousedství 45. patrová bytová stavba, ale z hlediska toho, co by mohla nabídnout jedna, avšak podstatně vyšší budova, byl nakonec vzat do úvahy jediný dominantní mrakodrap. Nejprve se výstavba zdála být až příliš nákladná, prakticky neuskutečnitelná, ale přední inženýři Bruce Graham a Fazlur Khan přišli s převratnou technologií – s novým strukturálním systémem, díky kterému budova může vyrůst do převratné výšky za mnohem nižší cenu, tedy s podstatně nižší spotřebou materiálu. Realizaci tak už nic nebránilo.  V průběhu stavby však došlo k závadě na konstrukci a k neočekávaným komplikacím. Čtyř měsíční zpoždění a dodatečné opravy za 11 milionů dolarů stály Jerryho Wolmana bankrot, a budova byla prodána developerské společnosti John Hancock Mutual Life. Odtud původní, letitý název mrakodrapu. Více v kapitole Název budovy.

Konstrukce a využití.

Na první pohled zaujme tvarem komolého jehlanu a vyčnívající strukturou nosníků ve tvaru písmene „X“ (křížové výztuhy), jež je ukázkovou součástí inovativního tubusového systému, tzv. high-tech technologie. Tubusová konstrukce budovy podobná velkému síťovému trámu je navržena tak, že by měla odolat vichřici o rychlosti větší jak 200 km/h, nebo případnému zemětřesení. Hmotnost samotné ocelové kostry mrakodrapu činí 41 731 tun a celková váha budovy se pak rovná 90 718 tun. Nedílnou součástí budovy jsou taktéž dvě zhruba 100 metrů dlouhé antény, televizní a rozhlasová. Průčelí je obloženo anodicky oxidovaným hliníkem a bronzově zabarvenými okny, kterých je celkem 11 452. Do nejvyššího stého patra se může člověk dostat rychlovýtahem firmy Otis Elevator Company (OTIS) v rychlosti 33 km/h (9,1 m/s) nebo po 1632 schodech.  K dubnu 2020 je čtvrtým nejvyšším mrakodrapem v Chicagu a třináctým v USA. Celosvětově už není ani v první padesátce (pozice cca 75. >). Po vrcholek jedné z větších antén sahá mrakodrap 875 North Michigan Avenue do výšky 457 metrů (přesně 457,2 m), po střechu je vysoký 344 metrů (přesně 344,11 m), ale uznávaná takzvaná architektonická výška budovy je 343,7 metrů. Nejvyšší patro se nalézá ve výšce 321 metrů nad zemí.  V budově se nachází obchody (1.–5. podlaží), garáže (6.–12 podlaží, 750 parkovacích míst), kanceláře (13.–43. podlaží), nejvýše položený krytý bazén v USA (44. podlaží) a apartmány (44.–92. podlaží). Přímo na vrcholu, na 94., 95. a 96. patře, se postupně nachází vyhlídková terasa (observatoř "360° Chicago") s barem "BAR 94" ve výšce 310–314 metrů nad zemí (přesně asi 313,8 m), prestižní restaurace "Signature Room", kavárna "Lavazza Espression Café" a doprovodný bar "Signature Lounge". 875 North Michigan Avenue je obsazen více než 700 byty, čímž je druhou nejvyšší bytovou stavbou na západní polokouli a devátou nejvyšší na světě (k dubnu 2020).

Observatoř.

Observatoř v 94. patře (známá jako "360° Chicago", nebo jen "360 Chicago") poskytuje nevšední výhled na celé město ze všech světových stran. Při pohledu na sever lze vidět Lincoln Park a bohatší čtvrtě s několika moderními obytnými mrakodrapy, směrem na východ rozsáhlé Michiganské jezero a jižně od mrakodrapu celý "downtown" – centrum města plné mrakodrapů. Západním směrem lze spatřit rozsáhlá předměstí. S popularitou tak trochu soutěží s nedaleko ležícím Willis Tower, v kterém se nachází obdobné zázemí. Od svého patrně vyššího ocelového kolegy se však liší unikátní atrakcí zvanou "TILT" otevřenou v létě 2014. Jedná se o pohyblivou okenní platformu, která při pomalém chodu naklání člověka přes okraj fasády až do úhlu 30°. Návštěvník, který se předně chytí za boční madla, vidí pak ulici přímo pod sebou z výšky 310 metrů. Občerstvit se lze v baru zvaném "BAR 94". Observatoř od července 2012 vlastní a provozuje francouzská společnost Montparnasse 56 Group, která ji koupila za 35–45 milionů dolarů.

Název budovy.

Mrakodrap byl po dlouhou dobu pojmenován podle developera a původního nájemce. Tím byla pojišťovací společnost John Hancock Mutual Life Insurance Company, která v samotném názvu nese jméno prominentního vlastence Johna Hancocka. Avšak v roce 2018 bylo na požadavek ze strany společnosti kultovní jméno odstraněno. Prozatím je tak mrakodrap pojmenován na základě své adresy. V očekávání je nová dohoda na jmenovací právo.

875 North Michigan Avenue, od své existence do 12. února 2018 nesoucí název John Hancock Center, je stopodlažní mrakodrap s architektonickou výškou 343,7 metrů, nacházející se v USA, v Chicagu (Illinois), v severozápadní části downtownu, ve čtvrti Near North. Budova je umístěna v jedné z nejatraktivnějších obchodních čtvrtí města. Pro svou velikosti bývá přezdíván „Big John“ („Velký Jan“).

Das 875 North Michigan Avenue (bis Februar 2018 John Hancock Center) ist ein 344 Meter hoher Wolkenkratzer an der Magnificent Mile in Chicago. Das Gebäude besitzt insgesamt 100 Stockwerke; seine Adresse lautet "875 North Michigan Avenue, 175 East Delaware Place, Chicago, IL."


Život a dílo.

Po studiu na Düsseldorfské akademii umění v letech 1913/1914 a díky soukromým hodinám u malíře Wilhelma Ecksteina, se v roce 1914 Davringhausen zúčastnil skupinové výstavy v Galerii Flechtheim. Během této doby žil v ateliéru sochaře Alberta Pehleho v Oberkasselu na Drakeplatzu, ve kterém byl i ateliér Waltera Opheye. Ve stejném roce se jeho pobyt v Asconě shodoval s jeho přítelem Carlem Menseem. V roce 1915 se přestěhoval do Berlína, kde se stýkal s Georgem Groszem a bratry Herzfeldoovými.  V roce 1919 poprvé vystavoval v mnichovské galerii Hanse Goltze, kde se setkal s Alexanderem Kanoldtem. V Düsseldorfu se připojil k umělecké skupině Junge Rheinland, také byl členem berlínské skupiny Novembergruppe a v roce 1925 se zúčastnil stylové a koncepční výstavy Neue Sachlichkeit v Mannheimu. V Mnichově založil skupinu Neue Sachlichkeit s Carlem Menseem, Alexanderem Kanoldtem a Georgem Schrimpfem. V roce 1929 se zúčastnil každoroční výstavy Deutscher Künstlerbundes v kolínském Státním domě s olejomalbou "Negermädchen" ("Černošská dívka").  V roce 1932 založil avantgardní skupinu Gruppe 32, která byla o rok později znovu otevřena, Seiwert, Hoerle, Räderscheidt a Ludwig Egidius Ronig. V roce 1933 Davringhausen uprchl do exilu se svou ženou, dcerou židovského podnikatele Lora Auerbachema, nejprve do Cala Ratjada na Mallorce, v roce 1936 do Ascony, v roce 1939 do Paříže a nakonec do jižní Francie. V Německu bylo z veřejných muzeí asi 200 jeho prací zabaveno jako degenerované umění; Davringhausen obdržel zákaz malovat a vystavovat. V letech 1939/1940 byli společně s dalšími malíři jako Max Ernst, Anton Räderscheidt a řadou spisovatelů jako Lion Feuchtwanger, Walter Hasenclever a Golo Mann internováni v táboře Les Milles u Aix-Provence, ale podařilo se jim uprchnout do Auvergne. Po válce žil v Cagnes-sur-Mer až do své smrti v roce 1970.  Jeho práce byla po emigraci stále více ovlivňována abstrakcí. V letech 1989 až 2009 byl malířův majetek v muzeu Leopolda Hoesche v Dürenu. Muzeum zorganizovalo několik výstav jeho obrazů, zejména těch z pozdějšího tvůrčího období, a v roce 1995 zorganizovalo retrospektivu s dochovanými díly Nové věcnosti. Od února do června 2013 August Macke House v Bonnu vystavil asi 40 exponátů raných Davringhausenových děl.

Heinrich Maria Davringhausen (21. října 1894, Aachen, Německo - 13. prosince 1970, Nice, Francie) byl německý malíř. V roce 1933 odešel do exilu. V roce 1937 byla jeho díla spolu s mnoha dalšími vystavena na výstavě "Entartete Kunst" v Mnichově.

Heinrich Maria Davringhausen (* 21. Oktober 1894 in Aachen; † 13. Dezember 1970 in Nizza) war ein deutscher Maler der Neuen Sachlichkeit und des Magischen Realismus.


Základní teze.

Podle Lawrence Kohlberga jsou jednotlivá morální témata daná a neměnná, jedinec je prochází v určeném pořadí a žádné nemůže vynechat – to dokazoval na různých multikulturních výzkumech. Ačkoliv byl tento předpoklad později vyvrácen (například důkazy Esther Blank Kurtinesové a Williama Greifa) a sám Kohlberg svou teorii revidoval, z tohoto postulátu neustoupil. Protidůkazy přinesla také Carol Gilliganová, která napadla posloupnost stadií z hlediska rodových stereotypů.  Kohlberg tvrdil, že nezáleží ani tak na tom, jaký názor máme, ale spíše jakým způsobem jsme k němu dospěli. Jinými slovy: pokud chlapec rozbije talíř ve spíži, nezáleží na tom, zda jej potrestáme či ne. Rozhodující jsou totiž aspekty situace: zda chtěl donést matce chléb, nebo ze spíže kradl čokoládu; zda se přiznal, nebo nehodu zatajil.

Přehled stadií.

Lawrence Kohlberg definoval šest hlavních stadií vývoje morálky (seskupených po dvou stadiích do tří obecnějších kategorií). Zabýval se především schopností lidí uvažovat mravně v abstraktních situacích, nikoliv jejich odvahou využívat vlastní mravní potenciál v reálných situacích. Přehled šesti stadií je následující:

Prekonvenční úroveň morálky.

V tomto období mluvíme o vnější morálce, kdy u dítěte není zatím vyvinut smysl pro morálku, ale jeho chování může být tvarováno prostým zpevňováním. Dobro a zlo jsou vysuzovány podle vnějších důsledků, ne podle věrnosti etickému kodexu.  V období orientace na trest vnímá dítě každou potrestanou činnost jako špatnou a je proto pro něj dobré dělat to, co je odměňováno, a vyhýbat se tomu, co je špatné. Hlavním motivem jeho chování je strach z trestu. Klíčovou roli tedy hraje výsledek, nikoli úmysl. Dítě zná sankce (důsledky) a chová se podle toho. Mluvíme tedy o situačně vázané morálce.  Orientace na odměnu bývá označována také jako stadium naivního instrumentálního hédonismu. Dobro je představováno výrokem "„co z toho mám já?“." Typická je snaha vyhýbat se negativním důsledkům svých činů, současně se objevuje větší rafinovanost myšlení dítěte. Vzniká cit pro spravedlnost, který má zatím podobu rovnostářského fanatismu (např. starší sourozenec chce, aby mu máma pomáhala stejně, jako pomáhá mladšímu dítěti, i když starší dítě už by tuto pomoc nemělo potřebovat a vyžadovat. Chápe ji ale jako spravedlivou – myslí si, že se mu má dostávat téhož, čeho se dostává mladšímu sourozenci). V této době se objevuje také počátek jednoduché reciprocity, charakterizované větou "„když poškrábeš ty mě, já poškrábu tebe“".

Konvenční úroveň morálky.

V období orientace na to být hodným dítětem se dítě zabývá normami svých vztažných skupin (rodina, přátelé, spolužáci ve škole apod.). Toto můžeme charakterizovat větou „správné je to, co za správné považují ostatní“. Důraz je tedy kladen na vztahy. Dítě chce plnit to, co od něj očekávají blízcí. Chce být považováno za dobrou dceru, syna, přítele... Před učiněním rozhodnutí zvažuje pocity a potřeby druhých. Objevuje se schopnost rozpoznat zájmy druhého a vzít v úvahu i perspektivu třetí osoby.  Význam tohoto stadia problematizovala Carol Gilliganová, žákyně a následovnice Lawrence Kohlberga a představitelka feministického hnutí, která se snažila vzít při popisování vývoje morálky v potaz také rozdíly mezi muži a ženami.  Hlavním heslem období orientace na řád a zákon je "„co by se stalo, kdyby každý ve vaší situaci porušil zákon, protože by si myslel, že k tomu má dobrý důvod?“" To vyjadřuje, že lidé v tomto stadiu se cítí být podřízeni zákonům a svým závazkům, kterým jsou do jisté míry vydáni na milost a nemilost. Člověk v tomto stadiu není zodpovědný za nespravedlivé zákony, je zodpovědný pouze za to plnit je. Zákon musí být silnější než citová touha porušit jej kvůli osobě nebo mezilidským výhodám. Mluvíme o tzv. právním pozitivismu, kdy řádně nastolené zákony mají bezpodmínečnou platnost. Předpoklady tohoto stadia využívá při běžném rozhodování na nižší úrovni například český právní řád (oproti zvykovému právu britskému, které je bližší pátému stadiu ).

Postkonvenční úroveň morálky.

Do pátého stadia – orientace na společenskou smlouvu – dospěje dle Lawrence Kohlberga méně než 15 % všech lidí, minimální věk je dle něj 25 let. Šesté stadium – univerzální etika – označoval sám Kohlberg v pozdějších spisech pouze za hypotetické. V dnešní době ovšem psychologové většinou soudí, že vyšších stadií dosahuje větší množství lidí a v nižším věku.  V období orientace na společenskou smlouvu dochází ke kontroverzi mezi pozitivistickým právem (juspozitivismus) a právem stojícím nad zákony (takzvaným přirozeným právem, tedy jusnaturalismus). Výrokem charakterizujícím toto vývojové stadium je "„zákony byly udělány pro člověka, ne člověk pro zákony“". Osoba v tomto stadiu ví, že zákon nelze vzít do vlastních rukou, ale že je možné přijmout perspektivu nadřazenou právu a tak rozeznat, kdy vede použití práva k bezpráví. Účelem zákonů je chránit práva člověka, a ne je porušovat, a proto, nastane-li velmi specifická situace, je nutné zákon změnit nebo jej vyložit nově. Je-li to možné, je ovšem preferován řád a zákony a současně jsou hledány alternativy řešení patové situace.  Kohlberg zastával názor, že některé instituce svobodných demokratických států (např. ústavní soud) mají charakter pátého stupně vývoje morálky. Jde tedy o institucionalizovanou formu pohledu stojícího nad běžným zákonodárstvím.  Univerzální etika je název šestého stadia, kdy se daná osoba orientuje na svědomí či principy. Vhodnější je název „orientace na nadindividualitu“, kdy se morálka řídí sadou hluboce individuálních zásad. Dotyčný nabývá přesvědčení, že každý jednotlivec má právo na život, svobodu a spravedlnost. A že hodnota jediného života je důležitější než názor většiny.

Způsob identifikace stadia morálního vývoje.

K určení stadia, ve kterém se ten který člověk nachází, používal Lawrence Kohlberg tzv. morální dilemata. Jednalo se o jednoduché příběhy s morální zápletkou a dvěma možnými konci. Zřejmě nejznámější je tzv. Heinzovo dilema:  "V jedné daleké zemi umírala žena, která onemocněla zvláštním druhem rakoviny. Existoval lék, o němž si lékaři mysleli, že by mohl ženu zachránit. Šlo o určitou formu radia, kterou jeden lékárník v tomtéž městě právě před nedávnem objevil. Výroba byla velmi drahá, avšak lékárník požadoval desetkrát víc, než kolik jej stála výroba. Za radium zaplatil 200 dolarů a za malou dózu s lékem požadoval 2000 dolarů. Heinz, manžel nemocné ženy, vyhledal všechny své známé, aby si půjčil peníze a usiloval i o podporu úřadů. Shromáždil však jen 1000 dolarů, tedy polovinu požadované ceny. Vyprávěl lékárníkovi, že jeho žena umírá a prosil jej, aby mu lék prodal levněji nebo ho nechal zaplatit později. Lékárník však řekl: „Ne, já jsem ten lék objevil a chci na něm vydělat nějaké peníze.“ Heinz tím vyčerpal všechny legální možnosti; je zcela zoufalý a uvažuje, zda by se neměl do lékárny vloupat a lék pro svou ženu ukrást."

Následovníci.

Mezi nejznámější autory, kteří navazovali na výzkumy Lawrence Kohlberga týkající se jeho šesti stadií, patří Carol Gilliganová, která tvrdila, že Kohlbergova stadia vznikla výhradně při rozhovorech s muži. Ženy podle ní dosahují „nižších“ výsledků (v době vzniku obou teorií obvykle stadium 3, oproti mužskému stadiu 4), což není proto, že by byly méně morální, ale že kladou vyšší důraz na sociální aspekt situace. Gilliganová se tak zaměřila více než na starost o pravidla, právo a spravedlnost na soucitný zájem. Dalším důležitým následovníkem teorií morálního vývoje je Robert L. Selman, který o morálce uvažoval z hlediska sociální perspektivy. Podle něj je nutným předpokladem vysoké morální úrovně schopnost podívat se na situaci očima druhého člověka, třetího nezaujatého pozorovatele či dokonce z pozice vyššího soudce či společnosti.

Jako Kohlbergova stadia morálního vývoje se označuje šest hypotetických stadií, kterými prochází lidé v průběhu svého morálního vývoje. Šest stadií se ještě rozčleňuje do tří skupin, první dvě tvoří prekonvenční úroveň morálky, další dvě konvenční úroveň morálky a poslední dvě postkonvenční úroveň morálky. S teorií přišel Lawrence Kohlberg, americký vývojový psycholog, podle kterého jsou stadia pojmenována. Podle Kohlberga začíná morální vývoj každého člověka na prvním stádiu a postupně se může, ale nemusí vyvinout až k šestému stadiu. Člověk stadii ale musí procházet postupně tak, jak jdou za sebou, a žádné nemůže přeskočit. Dle Kohlberga se jen málokdo za svůj život dostane až na páté či šesté stadium.

Die Kognitive Entwicklungstheorie des moralischen Urteils von Lawrence Kohlberg basiert unter anderem auf John Rawls moralphilosophischer Gerechtigkeitstheorie und stellt eine Weiterentwicklung von Jean Piagets Theorie der Moralentwicklung dar. Konzeptionell baut Kohlbergs Theorie auf Jean Piagets Entwicklungsmodell der kognitiven Entwicklung auf. Lawrence Kohlbergs Theorie der Entwicklung des Moralbewusstseins beim Menschen beruht auf seiner Dissertation (1958), ihr folgte eine beinahe 25 Jahre laufende Längsschnittstudie. Zeit seines Lebens hat Kohlberg an seiner Theorie der moralischen Urteilsentwicklung gearbeitet und sie beständig revidiert und erweitert. Die Theorie geht davon aus, dass sich das Moralbewusstsein beim Menschen stufenweise in immer derselben Reihenfolge entwickelt, wobei nicht alle Menschen die höheren Stufen des Moralbewusstseins erreichen.


Definice městské části.

Tato oblast je známá jako jedna z nejchudších částí Londýna. Navzdory tomu je to oblast značných kontrastů. Jižní část hraničí s City a je v blízkosti kancelářského komplexu "Broadgate".  Na jihozápadě se nachází "Hoxton" a "Shoreditch", centrum umělecké scény Londýna a sídlo mnoha klubů, barů, obchodů a restaurací, hlavně na "Hoxton Square". Rozvoj "Shoreditchu" a "Hoxtonu" způsobil zvýšení ceny pozemků v této oblasti, a tak byly hledány jiné oblasti v této části města. Větší část Hackney má městský charakter a v oblasti "Dalstonu" vedle sebe leží velké obytné bloky a plochy oddělených rodinných domků.  Hlavní komerční centrum obvodu je označováno jako "Hackney Central" pro odlišení od označení celé městské části. Jižní Hackney se dotýká s "Victoria Park" a v této oblasti také zůstaly nedotčené terasovité obytné domy ve viktoriánském a edvardiánském stylu.  Na severu obvodu je "Clapton", "Stamford Hill" a "Stoke Newington", které mají spíše charakter předměstí. Na východě se vyskytují velká otevřená prostranství mokřin "Hackney Marsches" a obvody "Hackney Wick" a "Homerton". Na březích řeky "Lea" existují zbytky lehkého průmyslu; tato oblast byla rekonstruována pro Letní olympijské hry 2012.

Doprava.

Hackney je jedinou městskou částí Vnitřního Londýna, v němž nejsou zastávky metra jinde než na hranicích s jinými obvody. Stanice "Manor House" je na severozápadě obvodu na hranici s Haringey a "Old Street" na jihozápadě u hranic s Islingtonem.  Londýnská dopravní organizace Transport for London plánuje rozšíření trasy metra "East London Line" napříč obvodem a rekonstruovat nevyužívané trasy mezi "Dalston Junction" a "Broad Street" se stanicemi v "Shoreditch High Street", "Hoxton", "Haggerston" a "Dalston Junction". Po rekonstrukci bude trasa předána organizaci "Network Rail", která provozuje spojení z Hackney na jih Londýna.

Železniční zastávky v obvodu.

Zastávky trasy "North London Line" dopravce "Silverlink":  Zastávky trasy "West Anglia" dopravce "one":

Městská část Hackney, oficiální název - "London Borough of Hackney", je městským obvodem na severovýchodě Londýna a je součástí Vnitřního Londýna.

Der London Borough of Hackney [] ist ein Stadtbezirk von London. Er liegt nordöstlich des Stadtzentrums. Bei der Gründung der Verwaltungsregion Greater London im Jahr 1965 entstand er aus dem Metropolitan Borough of Hackney, dem Metropolitan Borough of Shoreditch und dem Metropolitan Borough of Stoke Newington im ehemaligen County of London.


Rozšíření.

Převážná většina rodů tohoto podřádu žije v tropických a subtropických oblastech Nového i Starého světa. Pouze rod Homo trvale obývá, s výjimkou Antarktidy, skoro celou pevninskou část zeměkoule. Téměř všichni příslušníci podřádu vyšší primáti patří do infrařádu opice Simiiformes, druhý infrařád nártouni Tarsiiformes byl vytvořen speciálně pro jediný rod nártoun žijící na Filipínách.

Historie.

Doklady o evoluci haplorhinních primátů můžeme rozdělit na přímé – fosilizované zbytky těl, nepřímé – vzniknou studiem současných populací a teoretické – získané analýzou paleontologického i neontologického materiálu.  Současné fosilní nálezy prokazují, že haplorhinní primáti nevznikli až v raném oligocénu před 30 mil. let, ale podstatně dřív než se doposud předpokládalo. Nově se jejich zrod posouvá dále do historie o 10 mil. let, do raného až středního eocénu. Podle početných asijských a skromných afrických nálezů existují dvě teorie o místě vzniku. Buď se vyvinuli v Asii a zatím nevysvětlitelně migrovali do Afriky, nebo vznikli v Africe a paralelně i v Asii. Nejstarší fosilní nálezy, pokládané za archaické haplorhinní primáty, pocházejí z Asie a jsou to např. rody "Eosomias" a "Bahinia" ze středního eocénu (před 40 mil. let). Africké nálezy, např. rody "Catopithecus", "Serapia" a "Proteopithecus", jsou mladší, pocházejí ze svrchního eocénu (před 35 mil. let). Jednou z nově diskutovaných možností je, že haplorhinní primáti se vyvinuli z rodů řazených do podřádu Adapiformes např. "Altiatlasius" pocházejícího z pozdního paleocénu (asi před 60 mil. let).  Z vědeckých bádání vyplývá, a v tom se většina vědců shoduje, že předstupněm haplorhinních primátu nebyly poloopice, ale že oba podřády se vyvíjely souběžně ze stejných archaických prapředků.

Popis.

Haplorhinní primáti jsou skupina primátů, kteří došli ve fyzickém vývoji i v sociální chování dále než poloopice. Jsou také v průměru větší i těžší, jsou u nich zřetelnější rozdíly mezi oběma pohlavími, samice jsou menší a bývají i méně výrazně zbarvené. Mají v porovnání s poloopicemi větší mozkovou část lebky (neurocranium), která vytváří pevný obal pro mozek a některé smyslové orgány. Zmenšila se obličejová část (splanchnocranium) a následně čichový aparát: Důležitost čichu poklesla ve prospěch zraku. Zmenšily se jim očnice, oči se posunují vpřed a jejich osy se stávají rovnoběžné, tím získávaly stereoskopické plastické vidění, vidí trojbarevně. Ztratili schopnost vyrábět v organismu vitamín C.  Nemají již horní ret připojen k dásni, tím je více pohyblivý: To umožňuje měnit výraz obličeje, mohou vyjadřovat radost i zlobu a pomocí mimiky se dorozumívat. Na prstech mají nehty, které jsou u některých druhů zpětně přeměny do podoby drápů. Samice mají jeden pár mléčných bradavek. U některých se vyvinul chápavý ocas s hmatovou plochou, kterým si pomáhají jako pátou končetinou (chápanovití), jiným ocas již naopak úplně chybí (gibonovití, hominidé). Kočkodanovití a gibonovití mají sedací mozoly.

Životní projevy.

Až na čeleď hominidů a paviány jsou haplorhinní primáti stromoví živočichové žijící v široce zapojených pralesích, sestupující na zem jen zřídka. Naopak paviáni, obývající spíše okraje lesů a savany, prožívají téměř polovinu života na zemi, kde si většinou hledají potravu. Jsou to jak vyloženi vegetariáni (guerezy), tak všežravci. Nejen lidé, ale i šimpanzi loví příležitostně jiné druhy menších opic.  Téměř všechny rody, mimo člověka, se pohybují po stromech i po zemi po čtyřech končetinách, mnozí výtečně skáčou. Výjimkou jsou gibonovití, ti při pohybu ve větvích stromů používají brachiaci (mají přizpůsobené přední končetiny) a po zemi se na krátké vzdálenosti přesunují polovzpřímeně jen po zadních. Tato lokomoce je chůzí po kotnících místo po chodidlech. Až na některé výjimky (mirikinovití a nártounovití) jsou to denní živočichové.  Sociální struktura u haplorhinních primátu je různorodá, jsou většinou polygamní, žijí buď ve vícesamcových skupinách vedených primárním samcem nebo ve skupinách s jedním samcem a více samicemi (hulmani). Bývají také monogamní, žijí v rodinných párech a s nedospělými mláďaty (gibonovití, lidé). U žádného druhu nežijí dospělí samci nebo samice samotářsky. V porovnání s poloopicemi rodí většinou po jednom mláděti která jsou větší, ale méně vyvinuta a potřebují mnohem delší dobu než dosáhnou dospělosti, mají nepoměrně delší dobu života. U mnoha druhů pomáhají pečovat o potomky i příbuzní, nezletilí potomci nebo starší bezdětné samice. Srovnávací studie chování však mohou primáty podcenit.  Pro některé druhy je důležitá teritorialita, u jiných žije na stejném území více skupin, u některých se členové skupin mezi sebou průběžně mísí. Mezi haplorhinními primáty je hodně rozvinutá hlasová komunikace. Mimo hominidů jsou nejdále kočkodani, kteří se dokáží navzájem upozorňovat na různé druhy nebezpečí a tuto svou dovednost učí své potomky. Samozřejmostí je komunikace formou doteků nebo pachů (např. samice v říji) i neverbální vyjadřování podřazeností, náklonností a hrozeb.

Taxonomie.

Primáti jsou v klasickém pojetí řazeni na poloopice (Prosimii) a vyšší primáty (Anthropoidea). U převládajícího kladistického pojetí systému se primáti dělí na podřády Strepsirhini a Haplorhini, přičemž podřád Haplorhini zahrnuje Anthropoidea+Tarsiiformes. Haplorhini jsou rozdělení do dvou infrařádů. Příslušnost nártounů do podřádů Haplorhini však není jednoznačná. Protože nártouni se pravděpodobně vyvíjeli souběžně s poloopicemi i vyššími primáty, uvažuje se o zřízení třetího podřádu pro nártouny.  podřád Haplorhini  Poznámka: Někdy je pro zařazení ploskonosých a úzkonosých používán taxon parvorder nebo falanx, zde je použito české taxonomicky nespecifické pojmenování skupina.

Haplorhini (český název pro tuto skupinu neexistuje, občas je možné se setkat s termínem haplorhinní primáti) je jeden ze dvou podřádů primátů. Pojmenování podřádu znamená "suchý nos", což je také jeden z charakteristických rysů odlišující haplorhinní primáty od druhého podřádu, poloopic (Strepsirrhini). Mezi haplorhinní primáty patří i lidé.

Die Trockennasenprimaten, Trockennasenaffen oder Haarnasenaffen (Haplorhini oder Haplorrhini) sind eine untergeordnete Verwandtschaftsgruppe der Primaten, zu der in der biologischen Systematik auch der Mensch gehört. Sie werden den Feuchtnasenprimaten gegenübergestellt und teilen sich in die Koboldmakis und die Affen auf. Traditionell wurden die Koboldmakis dagegen mit den Feuchtnasenprimaten als Halbaffen zusammengefasst.


Charakter obvodu.

Přítomnost "Harrow School" často vede k domněnce, že tato městská část je bohatou oblastí stejně jako "Windsor", kde je Eton College. Tento stav platí ale pouze pro určité oblasti obvodu, například v okolí "Harrow-on-the-Hill" – kde jsou náklady na bydlení velmi vysoké. Příkladem oblastí v těsné blízkosti "Harrow-on-the-Hill" s prestižní adresou jsou "Pinner" a "Stanmore". Území mimo tuto část mají spíše charakter předměstský podobně jako jiné části města.  Ačkoli je tato část města vnímána jako "bílý" obvod je ve skutečnosti obyvatelstvo Harrow multikulturní s významný podílem obyvatel z Indického subkontinentu. Je zde i zvyšující se počet obyvatel pocházejících z Afriky. Všeobecně je vnímána jako městská část s výrazným zastoupením střední třídy, ale se zvyšujícím se etnickým členěním se dělí i sociálně. Dá se říci, že výraznou část obyvatel tvoří obyvatelé z nižší střední třídy i když podíl dělnické třídy je také významný. Podobně je v obvodu zastoupena i velmi bohatá vyšší třída.

Školství.

Městská část je často vnímána jako oblast s dobrým zázemím pro vzdělání. Obvod má mnoho státem podporovaných základních a středních škol, stejně jako několik velkých kolejí vysokých škol. Státní systém se mírně liší od většiny londýnských obvodů tím, že na střední školu vstupují žáci od 12 let namísto od 11 let jak je tomu jinde. Podobně po dlouhý čas střední škola v Harrow nemá integrovaný šestisemestrální systém střední školy, ale všichni absolventi musí postoupit na vysokou školu jako například "Harrow College", "Stanmore College" nebo "St Dominic's College". Objevila se výrazná kritika tohoto systému, který nenabízí standardní systém poskytovaný jinými školami. Vzhledem k tomu, že z Harrow odcházelo velké množství studentů na jiné vysoké školy od školního roku 2005 – 2006 i Harrow přejde na šestisemestrální systém.  Ve oblasti soukromých škol dominují "Harrow School" - chlapecká škola a "North London Collegiate School" pro dívky, které jsou považovány za jedny z nejlepších škol v Anglii. Další významné soukromé školy v obvodu jsou střední školy "John Lyon School" pro chlapce a "Heathfield School" pro dívky. Významnými základními školami jsou "Orley Farm School" a "Reddiford School" pro chlapce i dívky.  V obvodu existují i dobrovolně podporované školy. Příkladem jsou "Salvatorian College" (římskokatolická), "Sacred Heart Language College" (pravoslavná) a "Moriah Jewish Day School" (židovská).

Městská část Harrow (oficiální název "London Borough of Harrow") je městským obvodem na severozápadě Londýna a je součástí Vnějšího Londýna.

Der London Borough of Harrow [] ist ein Stadtbezirk von London. Er liegt im Nordwesten der Stadt. Bei der Gründung der Verwaltungsregion Greater London im Jahr 1965 entstand er aus dem Municipal Borough of Harrow in der Grafschaft Middlesex.


Historie.

Velký Londýn byl formálně ustanoven 1. dubna 1965. Nahradil původní administrativní hrabství ("administrative counties") Middlesex a Londýn a navíc absorboval City, která nebyla pod správou původní Rady Londýnského hrabství, části Kentu, Hertfordshiru, Surrey a Essexu. Velký Londýn hraničí s hrabstvími Essexem, Hertfordshirem, Buckinghamshirem, Berkshirem, Surrey a Kentem.  Místní samospráva Velkého Londýna byla původně dvoustupňová. Instituce správy Velkého Londýna - Rada Velkého Londýna ("Greater London Council", zkráceně GLC) se dělila o pravomoci se samosprávným orgánem City – Corporation of London a samosprávami jednotlivých městských částí – "London borough councils". GLC byl v roce 1986 zrušen a některé jeho funkce byly převedeny na samosprávy City a jednotlivých částí, zatímco ostatní připadly centrální vládě. V roce 2000 vláda znovu ustavila administrativní orgán pro správu Velkého Londýna – Greater London Authority (GLA) sestávající ze zastupitelstva ("London Assembly") a starosty ("Mayor of London"). Starosta je volen v přímých volbách a v letech 2000 i 2004 vyhrál Ken Livingstone, který stál v čele zrušeného GLC. Z roku 2008 do 2016 byl starostou konzervativec Boris Johnson. Od roku 2016 je starostou labourista Sadiq Khan.  Termín "Velký Londýn" se používal již před rokem 1965, částečně pro označení oblasti, ve které působila policejní služba "Metropolitan Police Service". V současné době se pro oblast působnosti této policejní složky spíše používá termín "Metropolitan Police District".

Historický vývoj počtu obyvatel.

Počet obyvatel území, které je označováno jako Velký Londýn, rostl z počtu asi 1,1 miliónu v roce 1801 (v té době žilo asi 0,85 miliónu lidí v oblasti města Londýna a asi 0,25 miliónu ve vesnicích a městech, která tehdy nebyla součástí Londýna) do odhadovaných 8,6 miliónu v roce 1939, poklesl na úroveň 6,8 miliónu v roce 1980 a poté zase začal mírně stoupat. V roce 2003 dosáhl počet obyvatel Velkého Londýna zhruba úrovně počátku 70. let 20. století. Odhaduje se, že v roce 2016 by mohlo toto číslo dosáhnout hodnoty 8,15 miliónu.  Poznámka k údajům: Čísla odpovídají rozsahu území definovaném statistickým úřadem (Office for National Statistics – ONS) v hranicích roku 2001. Data před rokem 1971 byla rekonstruována ONS na základě předchozích sčítání obyvatel, aby odpovídala rozsahu oblasti v roce 2001. Údaje od roku 1981 jsou odhady počtu obyvatel uprostřed roku založené na číslech vlastních sčítání.

Mapa.

(*) – City má v rámci Velkého Londýna specifické postavení viz text

Poznámky k překladu.

Pro články pojednávající o správním členění Velkého Londýna a jeho součástí je použit tento překlad z původního anglického originálu:

Velký Londýn je nejvyšším administrativním celkem spravujícím Londýn. Je jedním z devíti regionů Anglie. Správní oblast Velkého Londýna zastupuje části Londýna, které zahrnují City ("City of London"), Westminster ("City of Westminster") a dalších 31 londýnských městských obvodů ("London Borough"). Velký Londýn zahrnuje to, co je všeobecně známo jako Londýn – hlavní město Anglie a Spojeného království. Plocha tohoto území je 1579 km2; a počet obyvatel dosahuje 7 172 036 podle sčítání obyvatel v roce 2001. Upřesněný odhad národního statistického úřadu (Office for National Statistics) pro polovinu roku 2001 uvádí počet 7 322 400. Viz také oddíl "Obyvatelstvo" v článku Londýn.

Das Verwaltungsgebiet ( für "Großlondon"), in der NUTS-Gliederung Inner and Outer London genannt, ist eine von neun Regionen in England und umfasst neben dem in seinem Status einzigartigen zentral gelegenen Bezirk City of London 32 London Boroughs, zu denen auch der zentrale Bezirk City of Westminster gehört. Obwohl Greater London als einzige Region Englands noch eine einheitliche Verwaltung besitzt, handelt es sich nicht um eine Stadt, sondern eine Region, in der sich Städte und Gemeinden befinden. Statistisch wird es in Inner London und Outer London gegliedert.


Algoritmy.

OpenSSL podporuje mnoho různých kryptografických algoritmů.

Soulad s FIPS 140-2.

OpenSSL se stal prvním open source softwarem, u kterého bylo ověřeno, že splňuje standard FIPS 140-2, který vydala organizace NIST (National Institute of Standards and Technology's Cryptographic Module Validation Program). Certifikát byl udělen v lednu roku 2006 a následně byl odebrán v červenci téhož roku. Později došlo ještě ke změnám certifikátu v důsledku nejasností kolem použití modulů a jejich interakce s okolním softwarem, avšak certifikát byl ponechán.

Licence knihoven.

OpenSSL je vydáván pod „duální licenci“ ("OpenSSL License" a "SSLeay license"). Dvojí licence znamená, že uživatel má možnost si vybrat, podle které licence se bude řídit, avšak dokumentace OpenSSL knihoven tento pojem užívá ve smyslu platnosti obou licencí.

Známé bezpečnostní chyby.

Implementační chyba u Debianu.

Při úpravě OpenSSL knihoven pro Debian vznikl vážný bezpečnostní problém, který byl odhalen v květnu 2008. Problém postihl všechny distribuce založené na Debianu, tj. také distribuce Ubuntu, Kubuntu a další. Zmíněná chyba se týkala generování šifrovacích klíčů, kde byla radikálně omezená entropie generátoru náhodných čísel, takže byly generovány lehce předvídatelné klíče.  Problém vznikl snahou o zlepšení možností ladění programů, které OpenSSL knihovny využívají. Byla odstraněna část kódu, která generovala chybová hlášení při použití nástroje Valgrind kvůli použití neinicializované paměti. Neinicializovaná paměť neslouží v OpenSSL ke generování entropie, avšak odstraněním dvou řádků kódu bylo vyřazeno získání entropie ze zdroje /dev/urandom, takže generátor náhodných čísel vycházel pouze z čísla procesu (což je velmi málo). Změna byla schválena vývojáři OpenSSL, avšak pouze pro ladění.  Knihovny OpenSSL tak generovaly pouze 2 různých šifrovacích klíčů pro každou architekturu (např. i386) místo 2 klíčů, což znamenalo velice silné omezení. K dispozici jsou nástroje, které toto omezení dokáží využít. Bezpečnostní problém již vývojáři Debianu opravili, to ale zcela neřeší celý problém. Všechny klíče, které byly vygenerovány knihovnami nebo nástroji 'openssl','ssh-keygen' a 'openvpn --keygen' je nutné vygenerovat znovu, což se týká i poskytovatelů klíčů pro OpenID. Seznam zasažených programů je možné najít na wiki Debianu (nástroje používající GnuPG a GnuTLS nejsou zasaženy).

Heartbleed.

Dne 7. dubna 2014 byla zveřejněna závažná chyba v implementaci rozšíření „Heartbeat“ protokolu TLS, která postihovala všechny verze OpenSSL 1.0.1 a betaverzi OpenSSL 1.0.2-beta; současně s oznámením byly vydány opravené verze 1.0.1g a 1.0.2-beta2. Chyba v OpenSSL existovala od 31. prosince 2011 a zranitelné verze se od vydání OpenSSL 1.0.1 v březnu 2012 používaly na velkém množství serverů. Chyba využívá rozšíření protokolu TLS/DTLS, zvané "heartbeat" (RFC6520) – doslova „tlukot srdce“, které zjišťuje, zda protistrana „žije“; kvůli tomu byla chyba označena ironickou přezdívkou „Heartbleed“ (doslova „krvácení srdce“).  Díky chybě mohl útočník každým dotazem získat až 64 KB aplikační paměti serveru. V takto přečtené paměti se potenciálně mohou nacházet bezpečnostně citlivá data jako soukromý klíč serveru, jehož získání by útočníkům umožnilo se za server vydávat, případně dešifrovat dříve zachycenou komunikaci (pokud server nepoužíval šifry s dopřednou bezpečností), případně fragmenty uživatelských dat, dřívějších požadavků a odpovědí včetně hesel a bezpečnostních cookie, díky čemu by útočník mohl převzít přístup nad uživatelskými účty. Odhaduje se, že v okamžiku zveřejnění bylo útokem potenciálně ohroženo asi půl milionu serverů.

OpenSSL je v informatice open source implementace protokolů SSL a TLS. Poskytuje knihovny napsané v jazyce C, které zahrnují základní kryptografické funkce. OpenSSL knihovny lze pomocí speciálních „wrapperů“ (mezivrstva pro přizpůsobení) využívat v různých programovacích jazycích.

OpenSSL, ursprünglich "SSLeay", ist eine freie Software für Transport Layer Security, ursprünglich "Secure Sockets Layer" (SSL). OpenSSL umfasst Implementierungen der Netzwerkprotokolle und verschiedener Verschlüsselungen sowie das Programm "openssl" für die Kommandozeile zum Beantragen, Erzeugen und Verwalten von Zertifikaten. Die in C geschriebene Basisbibliothek stellt allgemeine kryptographische Funktionen zum Ver- und Entschlüsseln sowie diverse weitere Werkzeuge bereit.