Příklady z historie.

Metody používané v minulosti:  Steganografie používané v historii rozdělujeme na skupiny:

Neviditelné inkousty.

Velmi oblíbená forma neviditelného písma používaná ještě ve druhé světové válce. Mezi řádky nevinného dopisu se mohla ukrývat úplně jiná zpráva. Běžné zdroje byly ocet, mléko či různé ovocné šťávy, které po zaschnutí nejdou na papíře vidět, ovšem při zahřátí ztmavnou a zpráva je na světě. Později už běžné zdroje bylo příliš jednoduché odhalit, a proto se začaly používat „inkousty“, které reagovaly jen na určité chemikálie. To ovšem ztratilo účinnost po vynalezení „univerzálních vývojek“, které byly založeny na rozpoznávání navlhčených míst podle změn povrchu vláken papíru. Dnes se tato metoda používá například u výroby bankovek, kde v papíru jsou viditelná vlákna pouze v určitém druhu světla.  V antickém Řecku se používaly k přenosu zpráv dřevěné destičky zalité voskem, do kterého bylo vyryto písmo. Jeden z prvních zaznamenaných případů steganografie popisuje vyrytí zprávy přímo do dřevěné destičky, která byla následně zalita voskem a na první pohled vypadala jako nepopsaná.  Johannes Trithemius (1. únor 1462 v Trittenheimu – 13. prosinec 1516 ve Würzburgu), klášterní opat a mnohostranný učenec byl známý také jako teoretik kryptografie, steganografie. Vydal tři svazky díla "Steganographia" (napsána roku 1499 a vydána ve Frankfurtu roku 1606, na "Index Librorum Prohibitorum" umístěna roku 1609).  Ital Giovanni Porta zaznamenal v 16. století celou řadu steganografických postupů. Kromě řady způsobů výroby neviditelného inkoustu vymyslel i techniku psaní na bílek natvrdo uvařeného vejce bez nutnosti rozbít skořápku, a to pomocí tinktury ledku a octa.  Jindy byla zpráva vytetována na oholenou hlavu otroka a následně se nechala zarůst vlasy. Přečíst ji bylo možné až po dalším oholení.  Za 2. světové války se používala například technika mikroteček. Požadovaný text se zmenšil, vytiskl a vlepil většinou na prostor interpunkčních znamének jiného textu psaného normální velikostí. Pro přečtení informace se použil mikroskop. Často se používaly také otevřené kódy. Jedná se zdánlivě o obyčejný text, kde přečtením předem stanovených písmen získá příjemce utajovanou informaci. Například zachycená zpráva německého špeha zněla: Apparently neutral's protest is thoroughly discounted and ignored. Isman hard hit. Blockade issue affects pretext for embargo on by-products, ejecting suets and vegetable oils.“ Po přečtení druhého písmena každého slova se objeví tajná zpráva: „Pershing sails from NY June 1.“.

Digitální steganografie.

V informačním věku se steganografie stále uplatňuje, ale změnila podobu v souvislosti s rozmachem informačních technologií. Tajná zpráva může být zakódována na místo nepodstatného šumu v souborech se zvuky, obrázky, videem a podobně. Častou aplikací steganografie při kódování informací do obrázků může být i chránění děl podle autorského práva.  Některé počítačové tiskárny jsou schopny zaznamenat (do kódu tvořeného tečkami žlutým inkoustem, tisknutým na okraje nebo zadní stranu papíru) své sériové číslo a datum a čas tisku.  Konvenční metodou konkrétně u obrázku s 24bitovým barevným prostorem RGB (8 bitů na jednu ze tří základních barevných složek) je odstranit z každého barevného kanálu každého pixelu zdrojového obrázku dva nejméně podstatné bity a ty použít do obrázku vloženého. Cílový obrázek bude nižší kvality (bude pouze 64barevný se 4 úrovněmi intenzity na každou primární barevnou složku); počet barev zdrojového obrázku se sníží z 16,67 milionu na 262 144. Lidské oko umí rozeznat (podle různých odhadů) něco mezi 100 a 200 tisíci barevných odstínů, takže ztrátu informace z původního obrázku nebude schopno zaregistrovat.  Nejvhodnější jsou nekomprimované soubory, a to zejména kvůli jejich velikosti, kdy do nich lze umístit větší objem dat anebo je lépe uschovat. Ideální jsou obrázky obsahující mnoho detailů. Na bílém pozadí se bude informace velmi těžko schovávat. Skrývaný soubor nesmí mít větší velikost, než původní nosné médium. Problém nastává při případné kompresi či změně formátu, kdy dochází vlivem kompresního algoritmu k poškození a zničení zprávy.

Možnosti aplikace.

Oblasti, kde lze steganografii využít, jsou z podstaty věci často nezákonné. Steganografii jako takovou nelze odsoudit za nástroj teroristů, jelikož celá oblast skrývání informací může být naopak velmi užitečná.  Hlavní aplikační oblasti skrývání informací

Digitální steganografie a autorské právo.

Digitální steganografii lze výborně využít při ochraně autorských práv. Do obrázku se vloží informace o copyrightu, které potom mohou sloužit k usvědčení "krádeže" onoho obrázku, například pokud jej bez svolení autora uživatel umístí na své stránky apod. Tato metoda je jakýmsi digitálním vodoznakem, nejedná se ani tak o tajnou zprávu, jako pouze o podpis majitele autorských práv. Její výhodou je, že vizuálně neznehodnotí daný obrázek. Informace musí být především nesmazatelná, což se řeší pozměněním více významných bitů. Vlastníky takovéto informace eviduje centrální autorita.  Další možností ochrany copyrightu je značkování. Jedná se o metodu identifikace vlastníka včetně identifikace každého kusu, například před vydáním samotného hudebního alba se pracuje se studiovými verzemi písní. Každá osoba zainteresovaná do procesu tvorby nahrávky dostane svou označkovanou verzi. V případě úniku takových studiových nahrávek se dá snadno vystopovat vynašeč.

Moderní steganografie.

Mezi další zajímavý typ, co se týče moderní steganografie, je její kombinace s kódy (kódy podrobněji dále), kdy díky veřejným sdělovacím prostředkům (rádio, rozhlas), dennímu tisku (inzeráty či cenzurované korespondence) mohou obě strany komunikovat za pomoci zpráv zdánlivě nevinného významu.  V dnešní době se objevuje mnoho datových formátů, do kterých je velmi snadné zprávu ukrýt, což nabízí digitální steganografie. Zprávu lze přibalit i do textových, či datových souborů, ale nejlépe v grafických (bitmap) nebo zvukových formátech, které jsou nosiči určitého „šumu“, aniž by byly znehodnoceny. I tempo hudby může ukrývat informaci.  Využití steganografie má i své stinné stránky. Na veřejnost pronikla zpráva, že steganografii využívali teroristé, přičemž tajné zprávy ukrývali do obrázků na webech, jako jsou Amazon, nebo eBay. Následný rozsáhlý průzkum téměř dvou milionů obrázků z eBay nenašel, ani neprokázal jedinou tajnou zprávu. Avšak automaticky byla steganografie označena za terorismus a takového označení se velmi těžko zbavuje. Hojně tuto metodu využívají šiřitelé dětské pornografie.

Steganografie (řečtina. steganós-schovaný, gráphein-psát) je vědní disciplína (podobor kryptografie) zabývající se utajením komunikace prostřednictvím ukrytí zprávy. Zpráva je ukryta tak, aby si pozorovatel neuvědomil, že komunikace vůbec probíhá. Síla této komunikace stojí a padá na jejím utajení (jedná se o takzvanou bezpečnost skrze utajení – "security through obscurity"), a proto zachycení skryté zprávy tak prakticky znamená její prolomení. Aby ani v tom případě nedošlo k prozrazení obsahu zprávy, zpravidla se kombinuje s dalšími metodami šifrování.

Die Steganographie (auch Steganografie) ist die Kunst oder Wissenschaft der verborgenen Speicherung oder Übermittlung von Informationen in einem Trägermedium (Container). Das Wort lässt sich auf die griechischen Bestandteile "steganós" ‚bedeckt‘ und "gráphein" ‚schreiben‘ zurückführen, bedeutet also wörtlich „bedeckt schreiben“ bzw. „geheimes Schreiben“. Das modifizierte Medium wird als Steganogramm bezeichnet.


Popis.

Úzký pozemek mezi hradbou a hospodářskými budovami carské rezidence do značné míry určil plán domu Miloslavského. Uprostřed pozemku byla vystavěna samotná rezidence, na jihu a na severu reprezentativní dvůr a hospodářské budovy. V půdorysu téměř čtvercová budova měla uprostřed obloukový průjezd, který spojoval obě strany.

Historie.

Budova vznikla roku 1651 jako obytná rezidence bojara Ilji Daniloviče Miloslavského. Postavena byla na pozemku, na kterém dříve stály hospodářské budovy carského dvora.  Po smrti Miloslavského roku 1669 připadl dům carské pokladně, načež byl s carským palácem propojen spojovacím krčkem. Roku 1672 se zde konaly pro pobavení carské rodiny tzv. "potěchy", první divadelní představení na Rusi. Ty daly paláci nakonec i jméno – "Potěšnyj dvorec", tedy Palác kratochvíle. V roce 1679 se sem nastěhovali členové carské rodiny, palác tak byl rozšířen a částečně přestavěn.  Výstavba Paláce kratochvíle souvisela s novým moskevským trendem bydlení v kamenných domech, který odstartovala výstavba Těremského paláce. Ostatně, výrazný bílý dekor na fasádě Těremský palác silně připomíná. Nezaměnitelným ho však činí zvláštně situovaná palácová kaple Pochvaly přesvaté Bohorodice, která z hlavního objemu budovy poněkud vystupuje. Oltářní část je nesena výraznými konzolami, imitujícími mašikuli, což umožnilo dostát zásadám výstavby pravoslavných chrámů, které zakazují umisťovat oltář nad obytné prostory.  Za panování Petra I. Velikého zde byl zřízen úřad, roku 1806 objekt přestavěli na byt a kanceláře vojenského správce Moskvy. V té době vznikala souvisle zastavěná Palácová ulice, východní část paláce proto byla rozšířena o jedno křídlo, aby vznikla souvislá uliční čára. Fasáda i interiéry Paláce kratochvíle získaly neogotickou výzdobu, palácová kaple byla zrušena a kupole byly odstraněny.  V letech 1874-1875 se architekt Nikolaj Alexandrovič Šochin pokusil uvést palác do původního stavu, i když se jednalo pouze o stylizaci vycházející z architektových představ.  V současnosti se zde nachází velitelství kremelské vojenské stráže. Ta nechala v letech 2000-2004 provést restauraci objektu, přičemž byly obnoveny některé prvky fasády a také část interiérů. Asi nejvzácnějším objevem byly kamenné reliéfy, zobrazující náměty velmi vzácné pro 17. století – květiny, reálná i fantastická zvířata a rytířské turnaje.

Palác kratochvíle () je jeden z paláců Moskevského kremlu. Nachází se u západní kremelské hradby mezi Komediantskou a Trojickou věží. Budova byla postavena roku 1651 jako obytné prostory pro bojara Ilju Daniloviče Miloslavského, tchána cara Alexeje I. Michajloviče. Je to jediná dochovaná bojarská rezidence Moskevského kremlu.

Der Lust- oder Belustigungspalast (, "Poteschny dworez") ist ein kleiner Palast in Moskau auf dem Territorium des Moskauer Kremls. Das relativ unscheinbare Gebäude aus der Mitte des 17. Jahrhunderts ist heute teilweise überbaut und diente ursprünglich als eine für frühneuzeitliches Russland typische Bojaren-Wohnresidenz.


Přírodní poměry.

Vodstvo.

Obcí protéká říčka Nedvědička, která je pravostranným přítokem řeky Svratky.

Historie.

První písemná zmínka o Rodkově pochází z roku 1436. V roce 1844 měla obec 40 domů a 281 obyvatel, v roce 1900 45 domů a 244 obyvatel, v roce 2000 24 trvale obydlených domů a 95 obyvatel. V roce 1960 se stal Rodkov osadou obce Dolní Rožínka, od roku 1992 je opět samostatnou obcí.  Obec náležela doubravnickému klášteru. Z roku 1436 pochází stížnost abatyše Elišky na pernštejnského purkrabího Vaňka, který Rodkov neoprávněně držel. Protože však klášter vzápětí zanikl, přešla ves k bystřickému zboží pánů z Pernštejna.  V roce 1671 se v Rodkově připomíná panský pivovar a tvrz, po níž zřejmě zůstal název trati Na Hradisku. Jiný název, Vinohrádek, má připomínat nejsevernější vinohrad doubravnického kláštera. V obci stával i mlýn. Stavebně se zachovala renezanční tvrz založená v letech 1609 - 1612.  Obecní pečetí byla pečeť zlatkovské rychty z roku 1689. Počátkem roku 1997 dostal Rodkov za znak modrý štít se stříbrným hrotem a zeleným lipovým listem.  Jednotřídní škola byla v obci patrně od roku 1860, zanikla v šedesátých letech minulého století pro nedostatek žáků. V osmdesátých letech byla přestavěna na kulturní dům, dnes je tu i sídlo obecního úřadu.  Vedle silnice k Bystřici stojí od roku 1885 litinový kříž původně i s litinovou mříží mezi dvěma mohutnými lípami, které, bohužel musely být z důvodu špatného stavu odstraněny. Menší litinový kříž mezi lípami stojí na hranici katastru vedle původní cesty do Zlatkova. Velký žulový kříž pak stojí u silnice k Diamu. Původně tudy vedla cesta na hřbitov do farního kostela v Rožné a u kříže bylo poslední zastavení pohřbu v obci. Od roku 1967 (počátek výstavby Diama) zde skončily pohřby s koňským povozem.

Pomník obětem světových válek a komunistického režimu.

Pomník se nachází před obecním úřadem. V roce 1928 k desátému výročí vzniku republiky byl na návsi postaven pomník mužům padlým v první světové válce. V padesátých letech byl pomník vyvrácen a zahrnut do požární nádrže na toku Nedvědičky, která protéká obcí. V roce 1993 byl při odbahňování nádrže nalezen, vytažen z nádrže, vyčištěn a bylo rozhodnuto o jeho novém postavení. Nalezla se původní deska se jmény padlých z 1. světové války, byla připojena nová deska s 6 jmény obětí 2. světové války a další deska se dvěma jmény obětí komunistického režimu. Slavnostní odhalení a posvěcení pomníku proběhlo v roce 1994 při příležitosti stého výročí založení hasičského sboru v obci. V té době to byl asi první pomník obětem válek a totalitních režimů v ČR.  Za německé okupace zahynuli František Štěrba (1884), jeho dcera Milada (1922) i snacha Božena (1922) v koncentračním táboře v Mauthausenu. Rodkovský statkář Raimund Musil (1898–1952) se zapojil do činnosti odbojové skupiny „Dr. Hřebík“. Po vydání zatykače na její hlavní aktéry, Vincence Koutníka a Rudolfa Hájka, je před jejich vyprovokovaným odchodem do zahraničí ukrýval. Raimund Musil byl zatčen 15. května 1950 a odsouzen k šestnácti letům vězení, zemřel ve věznici v Plzni-Borech 20. ledna 1952. Majetek propadl státu, rodina se musela z obce vystěhovat. Karel Vilím (1896–1955) se stal obětí kolektivizační kampaně 50. let; zemřel krátce po propuštění z vězení.

Sbor dobrovolných hasičů.

Hasičský sbor vlastní historickou ruční stříkačku taženou koňmi, s níž se účastní různých oslav v okolí. Původní hasičská zbrojnice byla pro špatný stav zbourána a svépomocí znovu postavena v roce 1984. Na zbrojnici je ve zvoničce zavěšen zvonek s reliéfem svatého Floriána.

Rodkov (německy "Rotkau") je obec v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina, přibližně 3 km jihozápadně od Bystřice nad Pernštejnem. Obec s rozšířenou působností je Bystřice nad Pernštejnem. Žije zde obyvatel. Název obce snad pochází od osobního jména Rodek, v místní tradici však přetrvává názor, že zde dříve řemeslníci vyráběli hrotky a ves se původně jmenovala Hrotkov.

Rodkov (deutsch "Rotkau", auch "Rodkow") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt drei Kilometer südwestlich von Bystřice nad Pernštejnem und gehört zum Okres Žďár nad Sázavou.


Struktura.

Vrcholným představitelem celé místní církve je metropolita, kterým může být zvolen buď arcibiskup pražský, nebo arcibiskup prešovský. Podle současné místní církevní ústavy volí metropolitu nejvyšší správní orgán místní církve, jímž je sněm skládající se ze zvolených duchovních i laiků.

Historie.

Počátky pravoslaví na území bývalého Československa církve.

Čeští a slovenští pravoslavní se hlásí k tradici svatých Cyrila a Metoděje a jejich následníků. Novodobé pravoslaví se začalo v českých zemích a na Slovensku vzmáhat až v 19. století v souvislosti s národním sebeuvědomováním, kdy byl podporován některými významnými českými osobnostmi tehdejší doby. Kvůli možnému spojení s panslavistickými ideály však neměla církev důvěru rakousko-uherských úřadů a také římskokatolická církev bránila vytvořit patřičné diecézní struktury. Ty částečně nahrazovaly spolky Pravoslavná beseda (založena 1903) a později Československá obec pravoslavná v Praze.

Československo.

Po zániku Rakousko-Uherska se čeští pravoslavní nejprve hojně angažovali v rámci československé církve husitské, kde však bylo nakonec pravoslavné křídlo Pavlíkovo poraženo radikálně liberálním křídlem Farského a nakonec nově vznikající církev zcela opustilo. Československá obec pravoslavná v Praze se připojila (stejně jako pravoslavná církev na Slovensku) k Srbské pravoslavné církvi (ke které fakticky náležela už dříve) a byla zřízena pražská eparchie. Jejím biskupem se stal právě Matěj Pavlík pod jménem Gorazd.  Jednou z prvních potíží, se kterými se mladá československá pravoslavná církev potýkala, byl nedostatek prostor pro konání bohoslužeb. S výjimkou lázeňských měst v západních Čechách, kde fungovaly pravoslavné chrámy pro lázeňské hosty z ruských zemí (Karlovy Vary, Mariánské Lázně, Františkovy Lázně), které ovšem byly v ruském vlastnictví. Jediný chrám, který v té době patřil čs. pravoslavným, byl kostel z roku 1923 v obci Chudobín u Litovle, o nějž se vedl letitý spor s církví husitskou.  Při výstavbě nových pravoslavných kostelů na území tehdejšího Československa se postupovalo systematicky, vždy se stavěl pouze jeden chrám a teprve poté, co byl dokončen, začal se stavět další. Stavba každého nového chrámu byla událostí pro celou českou eparchii. Organizaci a plány výstavby měl na starosti archimandrita Andrej (Kolomacký), který byl sám architektem mnoha z nových kostelů a podílel se také na jejich výzdobě.

Protektorát.

V době druhé světové války, když v Protektorátu Čechy a Morava provedli parašutisté Jozef Gabčík a Jan Kubiš atentát na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha, poskytli zástupci pravoslavné církve úkryt sedmi parašutistům v kryptě chrámu sv. Cyrila a Metoděje v Resslově ulici v Praze.  Soud se členy České pravoslavné církve se konal 3. září 1942. Biskup Gorazd, farář Václav Čikl a předseda rady starších Jan Sonnevend byli odsouzeni k trestu smrti zastřelením následujícího dne, ThDr. Vladimír Petřek byl popraven 5. září. Dne 24. října bylo zastřeleno devět členů katedrální kongregace.  Výnosem říšského protektora pro Čechy a Moravu z 27. září 1942 se s okamžitou platností zavíraly všechny české pravoslavné kostely a zabavoval jejich majetek. Pravoslavní kněží byli posláni na nucené práce v Německu. Tehdejší česká pravoslavná církev byla téměř zničena.

Po válce.

Po skončení druhé světové války přešly všechny pravoslavné komunity na území Československa, spravované metropolitou Jevlogijem, tak i české eparchie Srbské pravoslavné církve, pod jurisdikci Ruské pravoslavné církve. Sjednocení s Moskevským patriarchátem biskupa Sergije s jemu svěřenými obcemi provedl 15. října 1945 biskup Fotij, který za tím účelem přicestoval do Prahy. Nejprve vznikl autonomní exarchát (1946), kterému byla později udělena autokefalita (samostatnost, 1951). Ne všechny pravoslavné církve ji ovšem ihned uznaly, např. cařihradský patriarchát ji akceptoval a požehnal až v roce 1998. V letech 1949–1950 vznikly eparchie olomoucko-brněnská, prešovská a michalovská. Komunistický režim byl k pravoslavné církvi poměrně vstřícný, což jí přineslo okamžitý prospěch, nicméně v dlouhodobém měřítku některé těžko napravitelné škody.  V roce 1950 počet československých pravoslavných prudce stoupl, když k nim komunistický režim násilně připojil řeckokatolíky a většinu nemovitého majetku jejich církve, na jejíž likvidaci se ruská pravoslavná církev ochotně podílela. Řeckokatoličtí věřící, kteří pravoslavné v Československu početně několikanásobně převyšovali, se ovšem s tímto násilným sloučením nikdy nesmířili, v roce 1968 většina z nich odešla zpět do obnovené řeckokatolické církve, další odliv přišel po sametové revoluci, kdy navíc pravoslavná církev musela řeckokatolické církvi vrátit část kostelů a budov. Neloučila se s nimi snadno a rozhořčené spory o kostely zanechaly na vztazích řeckých katolíků a pravoslavných těžké šrámy, které se v některých případech nezahojily dodnes.

Po roce 1989.

S rozdělením Československa byl oficiální název "Pravoslavná církev v Československu" změněn na současný název "Pravoslavná církev v českých zemích a na Slovensku".  V současné době je patrný nárůst počtu věřících Pravoslavné církve v českých zemích a na Slovensku (při srovnání dat ze sčítání lidu z let 1991 a 2001 vykázala pravoslavná církev 18% růst počtu stálých obyvatel, kteří se k ní hlásí), zejména díky imigraci, přičemž počet praktikujících věřících z cizích zemí (především Rusko, Kypr, Řecko, Ukrajina, Rumunsko ad.) výrazně převyšuje počet pravoslavných z řad Čechů.

Pravoslavná církev v českých zemích a na Slovensku (: "Pravoslávna cirkev v českých krajinách a na Slovensku") je místní autokefální (samostatná a nezávislá) pravoslavná církev složená z Pravoslavné církve v českých zemích (podle sčítání lidu 2011 měla 20 533 věřících) a Pravoslavné církve na Slovensku (podle sčítání lidu 2011 49 133 věřících). Zájem o pravoslavné bohoslužby je ovšem v obou zemích vyšší, neboť se v nich mimo stálých návštěvníků vyskytuje velký počet věřících z řad turistů, dočasně pobývajících cizinců a dělníků z východní Evropy. V Česku se jejich počet odhaduje na sto tisíc.

Die Orthodoxe Kirche der Tschechischen Länder und der Slowakei (tschechisch: "Pravoslavná církev v Českých zemích a na Slovensku"; slowakisch: "Pravoslávna cirkev v českých krajinách a na Slovensku", auch Tschechisch-Slowakisch-Orthodoxe Kirche) ist eine autokephale orthodoxe Kirche des byzantinischen Ritus auf dem Gebiet Tschechiens und der Slowakei.


Život.

Mládí.

Dmitrij Kondraťjev pochází ze sibiřského Irkutsku, mládí prožil ve střední Asii. Roku 1986 dokončil střední školu v Alma-Atě, poté studoval na Kačinské vojenské vysoké letecké škole, absolvoval ji roku 1990.  Po škole sloužil v učební letecké jednotce na Urale, od října 1990 byl přeložen na Dálný východ, do Amurské oblasti. Po roce byl převelen do Karélie. Roku 1997 získal kvalifikaci vojenského letce 1. třídy.

Kosmonaut.

Přihlásil se k výběru kosmonautů, 28. června 1997 získal doporučení Státní meziresortní komise k výcviku a 26. prosince 1997 byl zařazen do oddílu kosmonautů CPK. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 1. prosince 1999 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Od ledna 2000 byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V květnu 2000 získal druhý diplom na Moskevské státní univerzitě ekonomie, statistiky a informatiky, kde studoval obor informační systémy. Byl zařazen do zálohy Expedice 5, přípravu posádka zahájila v březnu 2001, Expedice 5 startovala v červnu 2002. Koncem roku 2003 byl zařazen do záložní posádky Expedice 13, začátkem následujícího roku přešel do hlavní posádky téže expedice, kterou tak tvořili Pavel Vinogradov, Daniel Tani a Kondraťjev. Roku 2005 ale z posádky vypadl.  V srpnu 2007 byl zařazen do záložní posádky Expedice 20 (odstartovala v květnu 2009). Paralelně se od července 2008 připravoval na let v posádce Expedice 25. V dubnu 2009 byl přeřazen do zálohy pro Expedici 24 (start v květnu 2010). V červenci 2009 byl současně jmenován do hlavní posádky Expedice 26, start v lodi Sojuz TMA-20 byl plánován na listopad 2010.  K prvnímu letu odstartoval v lodi Sojuz TMA-20 z kosmodromu Bajkonur 15. prosince 2010 v 19:09 UTC ve funkci velitele lodi společně s palubními inženýry Italem Paolo Nespolim a Američankou Catherine Colemanovou. Po obvyklém dvoudenním letu se 17. prosince Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí. Na ISS strávil přes pět měsíců ve funkci palubního inženýra Expedice 26 a velitele Expedice 27. Dvakrát vystoupil do vesmíru, dohromady na 10 hodin a 12 minut. Vrátil se v Sojuzu TMA-20 s Nespolim a Colemanovou. Přistáli 24. května 2011 v 2:27 UTC v Kazachstánu, 147 km východně od Džezkazganu.  V prosinci 2011 se stal velitelem posádky Sojuzu TMA-14M, která měla letět na ISS v září 2014 jako součást Expedice 41/42. V Sojuzu s ním měli letět Jelena Serovová a Barry Wilmore.  V létě 2012 byl propuštěn z armády, o převedení mezi civilní zaměstnance Střediska přípravy kosmonautů nepožádal a tak od srpna 2012 přestal být členem oddílu kosmonautů. Po propuštění si našel práci v komerční společnosti. V Expedici 41/42 ho nahradil Alexandr Samokuťajev.

Dmitrij Jurjevič Kondraťjev (, * 25. května 1969 v Irkutsku, Irkutské oblasti, RSFSR, SSSR) byl původně pilot ruského vojenského letectva, od prosince 1997 do srpna 2012 byl ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů CPK. Od roku 2009 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen Expedice 26 a 27, na oběžné dráze strávil 159 dní v prosinci 2010 – květnu 2011.

Dmitri Jurjewitsch Kondratjew (; * 25. Mai 1969 in Irkutsk, Russische SFSR) ist ein ehemaliger russischer Kosmonaut. Kondratjew nahm schon in seiner Jugend Flugstunden in einem Luftfahrtverein in Alma Ata. Im Jahr 1986 schloss er seine Ausbildung in einer Oberschule in Alma Ata ab, woraufhin er in eine Pilotenschule der sowjetischen Luftwaffe eintrat. Nach seinem Abschluss im Jahr 1990 diente Kondratjew mehrere Jahre als Pilot für die russischen Luftstreitkräfte. In dieser Zeit flog Kondratjew sieben verschiedene Flugzeugtypen wie den Abfangjäger MiG-21 sowie die Luftüberlegenheitsjäger MiG-29 und Su-27. Des Weiteren ist Kondratjew mit über 150 absolvierten Sprüngen Ausbilder zum Fallschirmspringen. Bei seiner Aufnahme in das Kosmonautenteam hatte er den Rang eines Obersten inne.


Historie.

Pojem (termodynamické) entropie zavedl Rudolf Clausius v kontextu klasické termodynamiky s cílem vysvětlit, proč některé procesy jsou spontánní a jiné nejsou.  Mikroskopickou definici entropie předložil Ludwig Boltzmann v roce 1887, jako jeden z centrálních pojmů jím založeného nového oboru fyziky - statistické mechaniky.

Definice.

V případě diskrétních stavů i pravděpodobností je entropie nejčastěji definovaná (Josiah Willard Gibbs) jako veličina typu: kde "S" je obecně používaný symbol pro entropii. Sumace se provádí přes všechny mikrostavy odpovídající zadanému makrostavu, a formula_2 je pravděpodobnost "i"-tého mikrostavu. Konstanta "k" odpovídá volbě jednotek, ve kterých je entropie "S" měřena. V jednotkách SI je "k" = "k" = Boltzmannova konstanta = 1,380 649×10 J K. Jednotka entropie je tedy formálně stejná, jako jednotka tepelné kapacity. V jednotkách "bit" je "k" = 1/ln(2), takže Z matematického pohledu je tedy entropie určitý aditivní funkcionál na pravděpodobnostních rozděleních. Z pohledu fyziky je entropie klíčová veličina pro formulaci druhého zákona termodynamiky. Tento zákon klade principiální meze pro možnost získat z termodynamické soustavy užitečnou práci. Pojem entropie a druhý zákon termodynamiky může být také uplatněn při řešení otázky, jestli daný proces bude probíhat spontánně. Spontánní procesy v uzavřených soustavách vždy odpovídají nárůstu entropie.  V případě izolovaného systému v rovnováze (Boltzmann) platí: kde formula_5 je systému dostupná část fázového prostoru (u stejnocenných mikrostavů se jedná jednoduše o počet rozlišitelných mikrostavů daného makroskopického stavu systému).

Termodynamická entropie.

Termodynamickou entropii lze vyjádřit pomocí tepla formula_6 a teploty formula_7 pomocí jejího diferenciálu Podíl tepla formula_6 a teploty formula_7 bývá také označován jako redukované teplo. Při Carnotově cyklu je součet redukovaných tepel roven nule. Vzhledem k tomu, že libovolný vratný cyklus je možné aproximovat "elementárními Carnotovými cykly", jejichž redukované teplo lze vyjádřit jako formula_11, je možné předchozí tvrzení zobecnit na libovolný vratný cyklus.  Proběhnutí všech elementárních Carnotových cyklů je pak ekvivalentní aproximovanému vratnému ději, což lze vyjádřit jako Postupným zmenšováním elementárních Carnotových cyklů se v limitě dostaneme k výrazu Tento vztah je označován jako Clausiova rovnice a představuje podmínku, která je platná pro libovolný vratný kruhový děj. Tuto rovnici lze považovat za matematické vyjádření druhé hlavní věty termodynamiky.  Z předchozího vztahu je vidět, že všechna formula_14 nemohou být kladná, ale některá musí být i záporná. Soustava, která vykonává vratný kruhový děj tedy nemůže od okolních těles teplo pouze přijímat, ale musí jim také nějaké teplo odevzdávat.  Pro nevratný děj platí Clausiova nerovnost:  formula_15

Princip růstu entropie.

Entropie je veličina s velkým významem, neboť umožňuje formulovat druhou hlavní větu termodynamiky, a vyjádřit kvantitativně nevratnost tepelných pochodů. Tuto skutečnost vyjadřuje princip růstu entropie.  Za příklad nevratného děje lze považovat pokles závaží spojený s uvolněním jisté potenciální energie. Pokud klesne závaží o určitou výšku formula_16 a je zastaveno třením, vykoná práci formula_17, při které třením vznikne teplo formula_18. Toto teplo je odvedeno do okolí, které lze považovat za těleso s teplotou formula_7, a jehož entropie se tím změní o hodnotu formula_20. Předpokládá se přitom, že teplota okolí se přidáním tepla formula_6 nijak znatelně nezmění. Přivedené teplo je kladné, a proto je také změna entropie kladná. Entropie soustavy tedy při tomto nevratném ději vzrostla. Uvažujme tepelně izolovanou soustavu dvou těles "1" a "2" s teplotami formula_22 a formula_23.  Tělesa si mohou vyměňovat tepelnou energii, přičemž celková hodnota tepelné energie zůstává stálá. Získá-li těleso "2" o teplotě formula_23 teplo formula_25, musí těleso "1" stejně velké teplo odevzdat, tzn. formula_26. Bude tedy platit formula_27.  Změna entropie bude Z tohoto vztahu je vidět, že pokud mají výraz formula_29 a teplo formula_30 stejné znaménko, pak formula_31, jinak formula_32. Podle Clausiovy formulace druhé hlavní věty však teplo nemůže samovolně přecházet z tělesa chladnějšího na těleso teplejší. Je-li tedy formula_33, nemůže teplo přejít z tělesa "1" na těleso "2", a proto musí být formula_34, tzn. formula_35. Pokud však formula_36, nemůže teplo přejít z tělesa "2" na těleso "1", takže musí být formula_37, tedy formula_38. V obou případech mají formula_29 a formula_30 stejná znaménka, což znamená, že v izolované soustavě platí  Celková entropie izolované soustavy dvou těles různých teplot tedy roste. Jsou-li teploty dosti blízké, nebo jsou-li tělesa od sebe dostatečně dobře izolována, může být změna entropie libovolně malá. V takové soustavě prakticky nedochází k výměně tepla a soustava je blízká tepelné rovnováze. Děje, které probíhají v takové soustavě, lze považovat za vratné, a jejich entropie se téměř nemění. Při vratném adiabatickém ději může být tedy entropie stálá, avšak nikdy nemůže klesat.  V tepelně izolované soustavě probíhají děje adiabatické. V každé soustavě mohou z počátečního stavu vzniknout různé stavy vratnou nebo nevratnou změnou. Stavy, kterých soustava dosáhne nevratnou změnou, se podle druhé termodynamické věty liší od stavů při vratné změně tím, že z nich soustava sama od sebe bez vnějšího zásahu nemůže přejít zpět do výchozího stavu. Mimoto jsou zde stavy, z nichž lze počátečního stavu soustavy dosáhnout nevratnou změnou. Tyto stavy však soustava nemůže z počátečního stavu dosáhnout bez vnějšího zásahu. Odsud plyne další možné vyjádření druhé hlavní věty termodynamiky: "V blízkosti každého stavu soustavy existují stavy, kterých nelze dosáhnout adiabatickým dějem". Takové stavy jsou tedy v izolované soustavě vyloučeny.  Podle Carnotovy věty je účinnost nevratného kruhového děje mezi teplotami formula_22 a formula_23 vždy nižší než účinnost vratného Carnotova cyklu mezi stejnými teplotami. Pokud tedy pracovní látka získá při nevratném ději teplo formula_44 a odvede teplo formula_45, bude platit Vydané teplo formula_45 je vlastně záporné přijaté teplo, tzn. formula_48, tzn.  Pokud děj neprobíhá pouze mezi dvěma teplotami, ale při spojitě se měnících teplotách, přejde předchozí součet v limitě na integrál po uzavřené cestě Tento vztah se obvykle zapisuje ve tvaru kde znaménko rovnosti platí pro vratný kruhový děj. Jde vlastně o vyjádření skutečnosti, že při libovolném kruhovém ději, při němž se teplo mění v mechanickou energii, nemohou být všechna formula_52, která soustava přijímá, kladná, ale některá musí být také záporná. Část tepla tedy musí soustava odvádět, takže se všechno přijaté teplo nezužitkuje pro mechanickou energii. Pokud při nevratném ději působí tření, takže vykonaná práce je menší a v soustavě vzniká třením teplo, je třeba k dosažení výchozího stavu odvádět více tepla než při vratném kruhovém ději, což je vyjádřeno znaménkem nerovnosti.  Pokud se entropie procesu zvyšuje, je tento proces nevratný (ireverzibilní). Pokud zůstává konstantní, je tento proces vratný (reverzibilní), jako například u ideálního Carnotova kruhového děje.  Celková entropie uzavřeného systému se nemůže nikdy zmenšit. V přírodě tedy všechny děje směřují do více neuspořádaného stavu. Stejně tak roste entropie ve vesmíru. Dle předpokladů L. Boltzmana se jeví jako nejpravděpodobnější konečný stav vyrovnání pohybových energií molekul. To znamená, že by se konečné hodnoty entropie ve vesmíru dosáhlo tehdy, kdyby se vyrovnaly veškeré teplotní rozdíly (tepelná smrt vesmíru).  Růst entropie lze pozorovat i v mikroskopickém měřítku.

Informační entropie.

Informační entropie velmi úzce souvisí s termodynamickou entropií, ačkoliv toto spojení se ukázalo být zřejmé až po mnoha letech nezávislého studia termodynamické entropie a informační entropie. Často je také nazývána "Shannonovou entropií" po Claude Elwoodovi Shannonovi, který zformuloval mnoho klíčových poznatků teoretické informatiky. Obecně pro systém s konečným počtem možných stavů formula_53 a pravděpodobnostní distribucí formula_54 je informační entropie definována jako střední hodnota: Zde se formálně definuje, že formula_56.  Entropie je "maximální" pro rovnoměrné rozložení formula_57: a "minimální" pro zcela deterministický systém formula_59:  Stručně řečeno je entropie střední hodnota informace jednoho kódovaného znaku. Míra entropie souvisí s problematikou generování sekvence náhodných čísel (případně pseudonáhodných čísel), protože sekvence naprosto náhodných čísel by měla mít maximální míru entropie. Shannonova entropie také tvoří limit při bezeztrátové kompresi dat, laicky řečeno komprimovaná data nelze beze ztráty informace „zhustit“ více, než dovoluje jejich entropie.  Jako jistou míru vzdálenosti mezi dvěma rozděleními pravděpodobnosti lze definovat relativní entropii a to následovně: nechť "p = p(x)" a "q = q(x)" jsou dvě rozdělení pravděpodobnosti na množině formula_61 a "q(x) > 0" pro všechna formula_62. Pak relativní entropii rozdělení "p" a "q" definujeme jako

Odvození entropie.

Podobně jako ve fyzice lze vztah pro entropii odvodit kombinatoricky s použitím Stirlingova vzorce (na levé straně vzorce je počet možných textů nad nějakou abecedou vzhledem k nějakému diskrétnímu pravděpodobnostnímu rozdělení):  formula_64  kde formula_65 je počet výskytů i-tého znaku a formula_66 délka textu.

Entropie je jedním ze základních a nejdůležitějších pojmů ve fyzice, teorii pravděpodobnosti a teorii informace, matematice a mnoha dalších oblastech vědy teoretické i aplikované. Vyskytuje se všude tam, kde se pracuje s pravděpodobností možných stavů daného systému.

Die Entropie (Kunstwort "entropía", von "en" ‚an‘, ‚in‘ und "tropḗ" ‚Wendung‘) ist eine fundamentale thermodynamische Zustandsgröße mit der SI-Einheit Joule pro Kelvin (J/K).


Historie.

Státní podnik Česká pošta vznikl současně s osamostatněním České republiky 1. ledna 1993, zároveň byla z původní Československé pošty vyčleněna Slovenská pošta a česká správa telekomunikací.

Sídlo a organizační struktura.

Zakladatelem je Ministerstvo vnitra České republiky. Identifikační číslo České pošty je 47114983. Odštěpné závody se až do výmazu začátkem roku 2008 označovaly číslem odštěpného závodu v závorce za IČ.  Sídlo měla Česká pošta v Praze 3 v Olšanské ulici 38, od ledna 2008 přesídlila na Nové Město do Prahy 1, ulice Politických vězňů.  Podnik Česká pošta, s. p., je řízený generálním ředitelstvím, v jehož čele stojí generální ředitel.  Pod působnost Generálního ředitelství spadá v současnosti 7 Regionů (původně odštěpných závodů) a 9 Sběrných přepravních uzlů (SPU):  Seznam Regionů, v závorce původní číslo odštěpného závodu:  Odštěpné závody Mezinárodní provoz (08), Dodavatelské a obchodní služby (09) a OZ VAKUS (10, zkratka z původního názvu Výpočetní a kontrolní ústředna spojů) byly zrušeny k 1. říjnu 2006.  Odštěpné závody se dále člení na „poštovní provozy“ a „dopravní závody“. Třídění a poštovní přeprava byly od 1. dubna 2007 vyčleněny z odštěpných závodů a zařazeny do nové Sekce poštovní přepravy, pod niž nyní spadají sběrné přepravní uzly (SPU).  Uvedené členění na odštěpné závody odpovídá aktuálnímu zápisu v Obchodním rejstříku a prezentaci České pošty, s. p., na jejím webu. Faktické fungování je však ovlivněno probíhající reorganizací. Česká pošta, s.p. Česká pošta, s.p.

Generální ředitelé.

V červnu 2004 rezignoval generální ředitel Jan Přibyl (ředitelem od roku 1992), jemuž podle deníku Právo ministr Vladimír Mlynář vytýkal střet zájmů spočívající v členství v dozorčí radě eBanky. Časopis Týden napsal, že Přibyl podepisoval smlouvy bez vědomí dozorčí rady České pošty.  17. září 2008 rezignoval generální ředitel JUDr. Karel Kratina poté, co podle svých slov dokončil přípravu podniku k privatizaci. Od 1. října 2008 byl generálním ředitelem Ing. Petr Sedláček, 18. prosince 2009 však kvůli malé politické podpoře pro transformaci podniku rezignoval s účinností ke konci roku 2009.  Od ledna 2010 byla ředitelkou České pošty Marcela Hrdá, která předtím působila jako členka představenstva a ředitelka divize ve státním podniku Letiště Praha. Jejím hlavním úkolem bylo připravit podnik na vstup konkurence na trh. Transformace ani privatizace podniku již mezi jejími úkoly jmenovány nebyly, přípravu na privatizaci zastavilo ministerstvo vnitra v listopadu 2009.  Marcela Hrdá byla odvolána k 28. 2. 2011 a na její místo byl jmenován Petr Zatloukal, který rezignoval k 31. 3. 2014.  Od 1. dubna 2014 Českou poštu vedl Martin Elkán, nejdříve jako dočasný ředitel a od 13. června 2014 do 22. února 2018 jako generální ředitel.  Od 18. června 2018 je generálním ředitelem Roman Knap.

Transformace.

Vláda Miloše Zemana návrh transformace pošty na akciovou společnost neschválila. Ministr informatiky Vladimír Mlynář v roce 2003 v souladu s programovým prohlášením vlády Vladimíra Špidly vyjádřil záměr předložit na přelomu června a července 2004 vládě záměr transformačního zákona, jímž by Česká pošta byla přeměněna na akciovou společnost. Účelem mělo být rozdělení řídicích kompetencí též na představenstvo a dozorčí radu a otevřená možnost případné částečné privatizace některých činností a kapitálové propojení s jinými subjekty. Některá ministerstva, například Ministerstvo financí (ministr Bohuslav Sobotka), s návrhem vyjádřila nesouhlas. Ministerstvo informatiky vydalo k 16. červenci 2004, v době pádu Špidlovy vlády, dokument s názvem "Rok a půl existence ministerstva informatiky", v němž se uvádí: „Ministerstvo informatiky práce na návrhu zákona pozdrželo a s jeho dokončením čeká na ustavení nové vlády a případnou změnu jejich priorit.“  Postoje k transformaci České pošty a její postavení na trhu byly předmětem programů některých politických stran.  Deregulace poštovních služeb a transformace České pošty se chystala využít například nadnárodní logistická skupina DHL.  Vláda ČR na svém jednání dne 12. listopadu 2014 rozhodla o zastavení transformačního procesu České pošty na akciovou společnost. Ještě v říjnu 2014 se proti záměru stavěl vedle pravicové opozice také ministr financí Andrej Babiš (ANO), po jednání s ředitelem pošty ale názor změnil. Ukončení transformačního procesu uvítal také bývalý ředitel České pošty Martin Elkán.

Činnost.

Poštovní síť.

Česká pošta měla v roce 2013 na území Česka:

Právní úprava činností.

Činnost České pošty se řídí řadou právních předpisů.  Podnik je držitelem poštovní licence podle zákona č. 29/2000 Sb., o poštovních službách, v platném znění. Rozsah služeb, k nimž je třeba poštovní licence, stanoví nařízení vlády. Vyhláška stanoví držitelům poštovní licence podmínky poskytování základních služeb a požadavky na jejich kvalitu. K provozování základních služeb je třeba prokazovat finanční způsobilost.  Podrobnou technickou specifikaci jednotlivých základních služeb stanoví vyhláška č. 464/2012 Sb., o stanovení specifikace jednotlivých základních služeb a základních kvalitativních požadavků na jejich poskytování, ve znění vyhlášky č. 203/2016 Sb.  Dne 24. 7. 2015 nabylo platnost nařízení vlády č. 178/2015 Sb., o stanovení minimálního počtu provozoven pro poskytování základních služeb, které je účinné od 1. 1. 2016. Toto nařízení stanoví, že minimální počet provozoven držitele poštovní licence pro zajištění a poskytování základních služeb činí 3 200.  Jakožto provozovatel poštovních služeb jsou Česká pošta s. p. a její pracovníci vázáni mlčenlivostí, tzv. poštovním tajemstvím.  V mezinárodním poštovním styku se Česká pošta řídí úmluvami a ujednáními uzavřenými na kongresech Světové poštovní unie, které je členem, a též dvoustrannými dohodami mezi Českou poštou a zahraničními poštovními správami.

Ekonomika a monopolní výhrada.

Česká pošta s. p. působí na poštovním trhu, který je plně deregulován (tzn. působí na něm i další subjekty poskytující služby v oblasti přepravy zásilek), Česká pošta byla (do 1. 1. 2013 mimo) držitelem tzv. poštovní výhrady (monopolu). Výhrada se vztahovala na poštovní zásilky ve vnitrostátním styku mající jako obsah písemnosti. O vyhrazenou zásilku se dle nařízení vlády č. 512/2005 Sb. jedná, jestliže je hmotnost poštovní zásilky nižší než 50 g a zároveň cena nižší než 18 Kč. Monopol se tedy nevztahoval na poštovní zásilky s hmotností od 50 g výše (včetně) nebo na služby s cenou od 18 Kč výše (včetně) s obsahem písemnosti. Poštovní zásilky do zahraničí nebo ze zahraničí nejsou monopolizovány a poštovní výhrada se na ně nevztahuje. Podmínkou pro udělení výhrady bylo povinnost poskytovat základní poštovní služby na celém území za srovnatelných podmínek a v předepsané kvalitě.  Liberalizace poštovního trhu měla být v Evropské unii dokončena k začátku roku 2011, v ostrovních státech, státech s nízkou hustotou obyvatelstva a konečně ve státech do EU později přistoupivších mohla být odsunuta až k roku 2013.  Rozsah a oprávněnost monopolu České pošty byly předmětem politických diskusí a politického boje i ekonomických jednání.  V roce 2003 pocházelo 60 % obratu České pošty z jiných jejích činností než z doručování dopisů a balíků.  Novelou zákona č. 29/2000 Sb. byl k 1. lednu 2013 zrušen institut poštovní výhrady a jakýkoliv držitel poštovní licence může nabízet celý rozsah služeb. Ještě na konci roku 2014 však o tento segment nemají ostatní firmy zájem a pokud ano, tak pouze v rámci hromadných podání, nebo jen ve velkých městech. Pro doručení do menších sídel často zásilky předávají České poště.  Vznikl institut základní (univerzální) služby, kterou na základě výběrového řízení (kam se nikdo jiný nepřihlásil) realizuje právě Česká pošta. Za tuto (velmi ztrátovou) základní službu dostává od ostatních poštovních operátorů finanční příspěvky.  Velké diskuse v letech 2008, 2013 i 2014 vyvolala (z ekonomického pohledu logická) snaha České pošty omezit pobočkovou síť a uzavřít nejztrátovější pobočky - většinou na vesnicích, obsazené jediným pracovníkem (v poštovním slangu "jednokoňky"). V dotčených obcích byl tento plán přijat velmi negativně a téma dokonce zasáhlo i do volební kampaně při volbách v roce 2013. V nepravidelných intervalech se téma objevuje stále.

Služby.

Kromě přijímání, přepravy a doručování poštovních a neadresných zásilek Česká pošta zajišťuje smluvní služby pro jiné podnikatelské subjekty či úřady jako ČSSZ (výplata starobních důchodů), Poštovní spořitelna a ČSOB (pronájem místa pro bankovní služby), Sazka (příjem tiketů, vyplácení výher, prodej losů), Česká pojišťovna (uzavírání smluv), platby prostřednictvím SIPO atd.). Dále Česká pošta hradí náklady na vydávání poštovních známek a uvádí poštovní známky do oběhu (včetně emisního plánu a služeb filatelistům a podobně).  Ministerstvo vnitra připravuje tzv. e-government. Kromě jiných míst (např. samosprávných úřadů) by také pošty sloužily občanům jako přístupová místa elektronické veřejné správy. Notáři a držitel poštovní licence (Česká pošta) by měli na požádání vydávat ověřené výstupy z centrálních státních registrů. Od roku 2007 tak Česká pošta vydává výpisy z katastru nemovitostí, živnostenského rejstříku a obchodního rejstříku. Na 74 tzv. kontaktních místech České pošty je vydává na počkání, na všech poštách je lze objednat k dodání do vlastních rukou.  Česká pošta provozuje tzv. hybridní poštu; klienti dodávají České poště písemnosti i adresy v datové formě, Česká pošta zajistí tisk písemností, zkompletuje je se správnými obálkami a doručí. Službu využívají zejména velké firmy, které často posílají velké objemy korespondence, např. výpisy z účtů. V roce 2006 začala hybridní pošta sloužit i drobným klientům: zákazník zašle poště e-mail s obrázkem či MMS a ona doručí klasický pohled.  Česká pošta poskytuje také službu Registrovaná elektronická pošta, což je elektronická obdoba doporučených listovních zásilek. Česká pošta jako důvěryhodná třetí strana garantuje průkaznost komunikace (vydává odesilateli elektronickou doručenku podepsanou adresátem).

Czech POINT.

Czech POINT je zkratkou pro Český Podací Ověřovací Informační Národní Terminál, který je asistovaným místem výkonu veřejné správy. Česká pošta nabízí tuto službu na téměř 1000 pobočkách, na kterých mohou klienti získat ověřené výstupy z rejstříku trestů, katastru nemovitostí, mohou si požádat o nové přístupové údaje k datové schránce nebo ohlásit živnost. Na pobočkách označených logem Czech POINT je také možné provádět ověřování listin – vidimaci a ověřování podpisů – legalizaci.

Pošta Partner.

Česká pošta začala připravovat projekt Pošta Partner v roce 2008. V prosinci 2009 byla otevřena první pobočka Pošty Partner na Božím Daru. Smyslem celého projektu je převést část poboček na pošty provozované třetí osobou podobně jako je tomu v zahraničí. Ke konci roku 2017 bylo v ČR celkem 428 pošt Partner.

Třídění a přeprava zásilek.

Zásilky, od podacích pošt a z výběrů poštovních schránek, se třídí na sběrných přepravních uzlech (SPU). Tříděním se rozumí, že je jim určen nejvhodnější směr (dle adresy) a optimální způsob dopravy (dle typu zásilky a odesílatelem zvolené služby). Česká pošta v současné době používá v rámci své vnitrostátní přepravní sítě dva druhy přepravy poštovních zásilek:  Do a z některých evropských států jsou poštovní zásilky též přepravovány pozemní cestou (silniční). Pro poštovní spojení se zbytkem světa využívá Česká pošta převážně letecké a některých případech i námořní linky.

Silniční přeprava.

Přepravu zásilek po silničních komunikacích používá Česká pošta pro poštovní spojení mezi jednotlivými SPU po celém území Česka a dále pro spojení mezi jednotlivými SPU a do jejich působnosti spadajícími poštovními provozovnami. V současné době používá Česká pošta prakticky všechny druhy silničních vozidel; osobními počínaje a kamionovými tahači konče.  Od roku 1958 až do 29. května 1999 byly jedním z druhů poštovních kursů silničních automobilové pošty, které byly jedním z druhů ambulantních pošt.

Vlaková pošta a železniční přeprava.

Někdejší československá pošta fungovala tak, že na poštovních úřadovnách byly zásilky předběžně roztříděny do hlavních směrů a během přepravy vlakem byly přesněji dotřiďovány. Intervaly poštovních vlaků nebo vozů v hlavních směrech byly kolem 2 hodin. Pracovníci vlakových pošt (tzv. ambulancí) byli považováni za elitu a měli vysoké platy.  V polovině roku 1994 byly zrušeny vlakové pošty a hlavní objem poštovní přepravy byl převeden na silniční dopravu. Později byly poštovní vozy užívány již jen k přepravě zásilek v omezeném počtu přepravních relací. Vlakové pošty, známé poštovními vagóny řazenými zejména ve významných rychlících, definitivně ukončily provoz 29. května 1999. Jedním z důvodů omezování a zrušení vlakových pošt, kromě vyšší efektivnosti velkých automatizovaných třídicích linek ve sběrných uzlech, byla několikadenní stávka železničářů v roce 1993, kdy se při náhradním způsobu přepravy zjistilo, že není výrazně dražší.  29. května 1999 byl úplně zrušen ambulantní způsob třídění zásilek (tj. způsob, kdy byly zásilky pracovníky České pošty zpracovávány během cesty), veškeré zpracovávání poštovních zásilek od této chvíle probíhá pouze ve sběrných přepravních uzlech (SPU) či na poštách.  Přepravu zásilek po železnici používá dnes Česká pošta pro poštovní spojení mezi některými sběrnými přepravními uzly po celém území Česka. Zásilky jsou přepravovány v uzavřených poštovních vagonech označených logem České pošty a kódem VKM POSTA. Vykládku a nakládku provádějí zaměstnanci jednotlivých sběrných přepravních uzlů. Samotnou přepravu mezi sběrnými přepravními uzly pro Českou poštu zajišťuje smluvní dopravce ČD Cargo. Přeprava probíhá buď v jednotlivých vozech přivěšovaných na vlacích kategorie Nex nebo Rn, nebo ucelenými poštovními vlaky. V jízdním řádu 2009/2010 je pro potřeby České pošty vedeny tři páry ucelených poštovních vlaků:

Letecká přeprava.

V současné době nepoužívá Česká pošta žádný vnitrostátní letecký kurz. Linka na trase Ostrava - Praha - Ostrava s označením úpl 3737, zavedená 7. listopadu 1994, ukončila provoz 30. září 2010.

Sběrné přepravní uzly.

Česká pošta nyní provozuje 9 sběrných přepravních uzlů (SPU). Velké automatizované sběrné přepravní uzly jsou v Praze, Brně, Plzni, Olomouci, budován je v Ústí nad Labem. V roce 1997 bylo přepravních uzlů 70, celkem po dokončení centralizace třídění jich výhledově má být v republice 8 (zrušena má být ještě Česká Třebová).

Přeprava cestujících.

V lednu 2013 Česká pošta oznámila, že na přelomu února a března 2013 na Znojemsku zahájí pilotní projekt přepravy cestujících v poštovních mikrobusech. Nechce konkurovat běžné linkové dopravě a projekt být plně podřízen potřebám poštovního provozu. Česká pošta si od toho slibuje úsporu nákladů, očekává na tuto činnost i příspěvek od oslovených obcí. Pro pilotní projekt Post bus jsou vyčleněna dvě vozidla, v nichž je prostor pro 8 cestujících a 7 metrů čtverečních pro přepravu zásilek. Pošta vytipovala 7 vesnic (například Strachotice, Hrádek, Dyjákovice či Hodonice). V září 2013 Česká televize oznámila, že se pilotní projekt již testuje (provozem upravených minibusů zatím bez cestujících) a cestující mají být přepravováni na Třebíčsku od října 2013, vydání licence pro přepravu na Znojemsku je zatím nejisté. Jízdné pro cestující má být 1 Kč/km.

Kvalita a dohled.

Dohled nad činností České pošty v oblasti poskytování základních služeb do 31. března 2005 příslušel Ministerstvu informatiky, od 1. dubna 2005 přísluší Českému telekomunikačnímu úřadu.

ČSN EN 13850 "Poštovní služby - Kvalita služby - Měření přepravní doby služeb mezi koncovými body pro jednotlivé prioritní zásilky a zásilky první třídy".

ČSN EN 13850 stanovuje metody pro měření přepravní doby mezi koncovými body vnitrostátních a přeshraničních jednotlivých prioritních zásilek sbíraných, zpracovávaných a dodávaných operátory poštovních služeb. Bere v úvahu metody používající reprezentativní vzorky mezi koncovými body všech typů služeb jednotlivých prioritních zásilek pro adresné zásilky se stanovenými úrovněmi služby přepravní doby, nabízenými zákazníkovi. Normalizovaná metoda měření kvality služby poskytuje jednotný způsob měření přepravní doby mezi koncovými body poštovních zásilek. Použití normalizované metody měření zajistí, že měření se bude provádět objektivně a stejně u všech operátorů s souladu s požadavky směrnice 97/67/ES a jejích změn. Pro pokrytí toků s menšími objemy zásilek obsahuje tato norma oblasti pružnosti pro přizpůsobenou implementaci. Norma obsahuje rovněž specifikace pro řízení kvality a auditování systému měření.

Historické údaje týkající se kvality poštovních služeb.

Otakar Hölzl, odborník v oblasti spojů na pražské ČVUT, České poště v roce 2003 vytýkal, že nevychází vstříc potřebám zákazníkům a není schopná zavádět nové služby, například zabalit balík, oskenovat text určený k odeslání atd.  Zpráva dohledového orgánu (ČTÚ) z roku 2006 byla k České poště velmi kritická a uváděla mnoho desítek typů zjištěných nedostatků. Zároveň konstatovala, že nebyla zjednána náprava v řadě nedostatků, které byly vytýkány již dříve. Podle závěrů zprávy byla dostupnost základních služeb v zásadě zajištěna, ale jejich kvalita byla na nízké úrovni. Zpráva konstatovala, že nešvar nedodržování otevírací doby pošt byl zřejmě velmi rozšířen. Dále vytýkala České poště dlouhé čekací doby a polední přestávky v době, kdy je o služby největší zájem, nedostatečnou kvalitu informací podávaných zákazníkům, neoprávněné odmítnutí dodávat poštu do některých míst atd. Přestože bylo České poště uloženo zajistit ve velkých městech výdej uložených zásilek i v nedělích a o svátcích, v Praze byla tato povinnost splněna jen částečně. Hlavními příčinami stavu byl podle zprávy ČTÚ malý zájem o potřeby zákazníků, špatná organizace práce a snaha řešit interní problémy podniku na úkor zákazníků.  Podle měření objednaného ČTÚ, při němž se podle metodiky dané normou ČSN EN 13850 zjišťuje rychlost dodání cca 30 000 zkušebních zásilek ročně, bylo v roce 2005 96 % zásilek dodáno následující pracovní den po podání, 3,65 % druhý pracovní den následující po podání, 0,35 % zásilek za delší dobu a 0,06 % zásilek se ztratilo. Oproti roku 2004 se zvýšil počet zásilek dodaných nejbližší pracovní den na úkor počtu zásilek dodaných druhý nejbližší pracovní den (v roce 2004 94,86 % : 4,73 %). Rychlost dodání se však počítá od nejbližšího plánovaného času vybírání schránky, nikoliv od vhození, a Česká pošta výsledky měření ovlivňovala tím, že vybírání schránek přesunuje do časných ranních hodin. Proto ČTÚ od roku 2006 změnil metodiku měření a souběžně měří i čas doručení od vhození zásilky v 16 hodin.  Podle zprávy za rok 2006 bylo 91,98 % zásilek dodáno následující pracovní den po podání (resp. po vybrání ze schránky), 2,08 % v den podání, 5,33 % druhý nejbližší pracovní den, 0,61 % za delší dobu. Při měření od vhození zásilky (v 16 hodin) bylo 54,6 % zásilek doručeno následující pracovní den po vhození, 42,0 % druhý následující pracovní den po vhození, 2,89 % třetí pracovní den po vhození a 0,5 % později.

Kvalita a personální krize 2018.

V létě 2018 chybělo České poště přes 1 300 zaměstnanců. To vedlo v některých místech až k porušení principu stanoveného zákonem, že zásilky mají být dodávány každý pracovní den, i k jiným problémům v oblasti kvality.

Česká pošta, s.p., je státní podnik provozující poštovní služby na území České republiky a se zhruba 31 tisíci zaměstnanci (necelých 30 000 přepočtených zaměstnanců) po skupině Agrofert druhou největší českou firmou podle počtu zaměstnanců.

Die Česká pošta () ist das Postunternehmen Tschechiens. Es wurde 1993 nach der Teilung der Tschechoslowakei als staatliches Unternehmen gegründet und befindet sich zurzeit im Prozess der Umwandlung in eine Aktiengesellschaft. Die Post unterhält ein Postmuseum in Prag mit einer Briefmarkenausstellung. Die Zweigstelle in Vyšší Brod beheimatet eine Dauerausstellung über das Postwesen.


Rozšíření.

Druh je rozšířen v rozsáhlých subtropických a tropických oblastech Afriky, od Sahary až po jih kontinentu.  Nejčastěji žije ve vlhkých travnatých nebo křovinami zarostlých plochách, na okrajích deštných pralesů nebo podél vodních toků lemovaných stromy. Řidčeji se vyskytuje ve vřesovištích, močálech nebo na bažinatých územích. Loví i blízkosti lidských sídel na zemědělské půdě a v zahradách. Nejlépe mu vyhovují travnaté prostory s vlhkou, měkkou půdou, vyskytuje se ojediněle v nadmořské výšce až 1800 m.  Přestože jejich počty počátkem 20. století přechodně poklesly, jsou opět v tradičních místech výskytu poměrně hojní. Navíc žijí na tak rozlehlém prostoru, že jejich druhu nehrozí nebezpečí následkem možné ekologické změny.

Popis.

V porovnání s ostatními ibisy je středně velký a jeho černé nohy se světle červenými prsty jsou poměrně krátké, má typický dlouhý, mírně srpovitě zahnutý černý až červenohnědý zobák. Tělo bývá dlouhé 65 až 75 cm a váží 0,9 až 1,2 kg, rozpětí křídel je 90 až 100 cm. Jeho peří je převážně olivově hnědé až šedohnědé barvy, po straně hlavy a tváře má úzký bělavý pruh. Letky a ocas má modravě černé. U některých dospělých ptáků se po stranách těla objevuji lesklé světle zelené až fialové skvrny. Ve vybarvená není mezi pohlavím rozdíl, samice bývá jen o něco menší a má kratší zobák. Duhovky očí jsou tmavě hnědé a jsou okrouženy bíle  Stejně jako ostatní ibisi je společenský, hledají si potravu ve skupinách (5 až 30 jedinců) a společně i hřadují (50 až 200 ptáků), většinou každoročně na stejných místech a za potravou létají i dost daleko. Často sdílejí stejná stanoviště s kormorány, čápy a dalšími. Jako jedni z mála ibisů mají hlasový projev, za svítání a hlavně za soumraku kdy se vracejí na místa nocování. Pojmenování hagedaš vzniklo jejich podle hlasitého křehotavého křiku který se skládá ze tří odlišných slabik

Stravování.

Jsou to masožraví ptáci, jejich stravu tvoří převážně různý hmyz, členovci, žížaly, korýši, pavouci, plži a malí obratlovci včetně plazů. Sbírají je z povrchu půdy nebo vybírají svým dlouhým tenkým zobákem z půdy; pravděpodobně je slyší. Jsou vítání v zahradách i na golfových hřištích, neboť sesbírají i množství hmyzu žijícího na kořenech. V období sucha se někdy přesunují do vlhčího prostředí neboť v suché, tvrdé zemině nenacházejí potravu. Větší savce nejsou schopni ulovit a ryby se v jejich jídelníčku vyskytují velmi málo. Rádi navštěvují pastviny býložravců, v jejich trusu nacházejí mnoho hmyzu.

Rozmnožování.

Doba rozmnožování není pevně stanovena, odvíjí se od místních podmínek, buď je těsně po období dešťů nebo v období sucha. Tito monogamní ptáci si stavějí na vodorovných větvích jednoduchá hnízda z větví a suché trávy (obvykle 3 až 6 m vysoko) na stromech, na skalních stěnách v blízkosti vody nebo i na telegrafních sloupech, občas využívají stará hnízda jiných ptáků. Samice snáší 2 až 3 šedavě zelené vejce. Inkubace trvá 25 až 28 dnů a na vejcích sedí oba rodiče, společně je také krmí potravou donesenou ve voleti. Dospívají asi v 50 dnech, tehdy mají peří stejně vybarvené jako dospělci, jen se méně leskne. Při hnízdění dochází k velkým ztrátám, vejce i mladá kuřata často vypadávají z hnízd, pár vychová průměrně pouze 1,8 mláďat ročně.

Taxonomie.

Jsou rozeznávány tři poddruhy:

Chov v zoo.

Ibis hagedaš patří k vzácně chovaným druhům. V celé Evropě se v říjnu 2018 jednalo jen o 24 zoo, z toho osm v Německu. Na počátku roku 2020 šlo o 25 zoo. V rámci Česka se jedná o tři zařízení: Zoo Dvůr Králové, Zoo Plzeň a Zoo Praha. První odchov v Česku a na Slovensku se podařil v roce 2002 v Zoo Dvůr Králové.

Chov v Zoo Praha.

První zvířata tohoto druhu přišla do Zoo Praha v roce 1974, ovšem vydržela jen do následujícího roku. Současný chov je datován do roku 2005. Od roku 2007 se daří také odchovávat mláďata. Do roku 2011 se podařilo odchovat šest mláďat, z toho tři mláďata právě v roce 2011. V průběhu roku 2017 se narodilo a bylo odchováno jedno mládě. Ke konci let 2017 i 2018 byli chováni čtyři jedinci.

Ibis hagedaš ("Bostrychia hagedash") je jedním ze 26 druhů velkých ptáků nesoucích české pojmenování ibis. Přestože jeho rod tvoří tzv. vodní ptáci, on sám nežije v močálech a bažinách, ale převážně na pevné zemi.

Der Hagedasch ("Bostrychia hagedash") ist ein afrikanischer Vogel aus der Familie der Ibisse und Löffler. Der Hagedasch ist relativ häufig im östlichen und südlichen Afrika südlich der Sahara. Er kommt auch in Westafrika vor, ist da aber etwas seltener.


Historie.

Dne 19. května 1802 vydal Napoleon Bonaparte dekret o zřízení sítě kanálů kolem Paříže. Kanály se měly vyhnout středu města a zkrátit cestu přes meandr, který Seina vytváří jižně od Paříže. Výstavba kanálu Saint-Denis probíhala v letech 1805-1821. Bylo postaveno 12 plavebních komor. V letech 1890-1895 byl kanál zcela přestavěn, aby mohl pojmout širší nákladní lodě a počet plavebních komor byl snížen na sedm. Kvůli využití kanálu velkými loděmi musely být na konci 20. století přestavěny a modernizovány všechny mosty a plavební komory na kanálu. Od roku 1983 mohou kanál využívat i soukromé výletní lodě.

Technické parametry.

Kanál je dlouhý 6,6 km. Jeho průměrná šířka činí 70 metrů a kolísá mezi 30 a 140 metry v závislosti na lokalitě. Kanál i všechna příslušenství zabírají území 36 ha. Kanál je pro plavbu otevřen 365 dnů v roce a roční objem přepraveného nákladu se i s kanály Ourcq a Saint-Martin pohybuje v závislosti na stavební činnosti mezi 500.000 až miliónem tun. Saint-Denis však zabírá většinu tohoto objemu, neboť prochází průmyslovou oblastí severně od Paříže. Jeho hloubka se pohybuje od 3,2 do 3,5 metrů, takže zde mohou plout lodě s tonáží až 1000 tun. Přes kanál přechází 13 silničních a železničních mostů. Kanál má sedm plavebních komor. Každá z nich se skládá ze dvou částí o různých rozměrech. Velká komora měří 62,25 x 8,10 metrů a malá 38,90 x 5,20 metrů.

Dnešní využití.

Kanál Saint-Denis je nejvyužívanější ze všech pařížských kanálů, protože vede přes průmyslové předměstí, kde je mnoho doků, které jsou dosud používány komerční lodní dopravou.

Další rozvoj.

Města Saint-Denis a Aubervilliers po dohodě s městem Paříží jako vlastníkem kanálu se rozhodla společně upravit území kolem kanálu, které je poznamenané především průmyslovou činností. Na pravém břehu kanálu vznikla cyklotrasa a dráha pro bruslaře, která bude po dokončení spojovat parc de la Villette a řeku Seinu v Épinay. Kolem kanálu a plavebních komor mají vzniknout zelená prostranství pro odpočinek. 13 mostů vedoucích přes kanál bude nově osvětleno. Část těchto prací byla předána veřejnosti k užívání v roce 2006 a zbývající úsek v délce asi 1,6 km by měl být dokončen do roku 2012.

Canal Saint-Denis je plavební kanál, který spojuje řeku Seinu s dalšími kanály v Paříži. Měří 6,6 km a překonává pomocí sedmi plavebních komor výškový rozdíl 24 metrů. Začíná v Paříži v 19. obvodu a pokračuje přes sousední města Aubervilliers a Saint-Denis. Kanál byl vybudován v letech 1805-1821 a dnes je spolu s dalšími kanály o celkové délce 130 km v majetku města Paříže.

Der Canal Saint-Denis ist ein Schifffahrtskanal im Stadtgebiet von Paris, der den Canal de l’Ourcq mit der Seine bei Saint-Denis (Seine-Saint-Denis) verbindet. Er hat eine Länge von 6,6 km, auf der er mit Hilfe von sieben Schleusen einen Höhenunterschied von ca. 24 m überwindet. Jede Schleuse verfügt über zwei nebeneinander liegende Schleusenkammern unterschiedlicher Abmessungen. Die große Kammer misst jeweils 62,25 × 8,10 Meter, die kleine 38,90 × 5,20 Meter. Die Schleusen können von Frachtschiffen bis 1000 Tonnen Ladekapazität benutzt werden.


Předehra.

Kníže Bedřich využil skutečnosti, že císař Fridrich Barbarossa byl právě na tažení do Itálie a tak vyslal pod vedením svého bratra Přemysla (pozdějšího českého krále Přemysla Otakara I.) vojsko na Moravu, kterou ztratil rozhodnutím císaře z roku 1182 ve prospěch svého bratrance z druhého kolena, znojemského údělníka Konráda III. Oty (pozdějšího českého knížete Konráda II.). Konrád se od Barbarossova rozhodčího výroku totiž „tvářil, jako by (Moravu) nedržel od něj (Bedřicha), ale z ruky císařovy“ ("quam non ab eo, sed de manu imperatoris tenere gestiebat"). Kromě toho se Bedřich chtěl Konrádovi pomstít za to, že ten před oněmi 3 lety využil vzpouru Čechů „větších rodem“ (velmožů) a uzurpoval si pražský trůn.  Pražské vojsko během první, letní výpravy zpustošilo Znojemsko, Bítovsko i čerstvě založený klášter v Dolních Kounicích, což se nesetkalo s odporem. Úspěchem povzbuzený Bedřich tedy koncem listopadu t.r. vyslal svého bratra na druhou trestnou výpravu.

Bitva.

Tentokrát se Konrád – jenž mezitím sbíral síly na Moravě, v Rakousích a Bavorech – nenechal překvapit a přehradil Přemyslově sboru cestu v polích jihozápadně od vesničky Loděnice, u staré zemské stezky mezi Brnem a Znojmem. Obě vojska se tam střetla v nejkrvavější bitvě mezi Čechy a Moravany (přesněji řečeno, mezi družinami pražského a znojemského knížete), poslední svého druhu v českých dějinách.  O průběhu bitvy není nic určitého známo, krom toho, že byla dlouho nerozhodná a velmi těžká. Řinčení zbraní a křik lidí i koní prý bylo slyšet až v dolnokounickém klášteře, vzdáleném od (pravděpodobného) místa bitvy cca 7 km vzdušnou čarou. Ze složení zbraní nalezených na bitevním poli v novějších dobách lze usoudit, že kromě těžké jízdy se bitvy ve významné roli účastnila i pěchota – lučištníci a kopiníci. Výsledek srážky byl pro obě strany zdrcující:

Důsledky.

České vojsko sice opanovalo pole, když Konrád se svou družinou ustoupil, ale ztráty byly tak velké, že Přemysl nepřítele nepronásledoval a vrátil se zpět do Čech. Bratrovražedná řež však evidentně na obou stranách zanechala dojem. Poražený Konrád byl „prostřednictvím dobrých mužů“ pohnut k tomu, aby následujícího roku setkal s Bedřichem v Kníně, kde uzavřeli přátelské narovnání, přičemž Konrád se stal leníkem českého knížete a získal titul markraběte moravského, tehdy vyjadřující právo nástupu na pražský knížecí trůn. Po Bedřichově smrti také na vytoužený trůn v Praze skutečně nastoupil (1189) a hodnosti markraběte se následně vzdal; po roce 1197 však Vladislav Jindřich, bratr Přemysla, začal postupně nově konstituovat Moravské markrabství, a to přes různé peripetie vydrželo až do zrušení monarchie roku 1918.  Bitevní pole a bitva sama zůstaly v paměti ještě následujících nejméně dvou generací: někdy během 13. století (po roce 1222) byl do zakládací listiny premonstrátského kláštera v Louce připsán zápis o tom, že mezi klášterní majetky patří také „... pole vedle Loděnice, na němž se odehrála bitva mezi Čechy a Moravany, kteréžto (pole) markrabě Vladislav daroval pro spásu své duše“ ("... campus iuxta Lodinic, in quo bellum habitum est inter Bohemos et Morauos, quem dedit marchio Wladislaus pro remedio anime sue"). V pozdějších staletích však místo upadlo v zapomnění a památku střetnutí (asi) připomíná jen malý plochý smírčí kříž, resp. křížový kámen v poli vedle cesty.

Bitva u Loděnice, též bitva u Loděnic, se odehrála v prosinci roku 1185 poblíž moravské obce Loděnice, východně od Moravského Krumlova. Tento střet patří do řady přemyslovských dynastických sporů, jež zmítaly takřka celým 12. stoletím, ovšem je význačný tím, že v jeho bezprostředním důsledku byly položeny základy nového státoprávního postavení Moravy v rámci českého státu.

Die Schlacht bei Loděnice fand am 10. Dezember 1185 auf der weiten Ebene zwischen Loděnice und Lidměřice in Mähren statt.


Popis.

Dospělí jedinci dosahují velikosti 21–40 cm. Oči outloňů jsou velké, kulaté a orientované dopředu, což jim umožňuje binokulární vidění. Oči jsou však nepohyblivé, takže pokud chtějí změnit úhel pohledu, musí otočit celou hlavou. Outloni mají za sítnicí oka tzv. "tapetum lucidum", což je vrstva, která odráží světlo a zajišťuje tak outloňům vynikající noční vidění. Outloni jsou barvoslepí a vidí tedy téměř černobíle, což je důsledkem právě přizpůsobení se nočnímu způsobu života. Jejich ušní boltce jsou pohyblivé a umožňují optimalizaci polohy vzhledem ke zdroji zvuku. Outloni mají také tzv. "rhinarium" („vlhký nos“), díky němuž mají velmi citlivý čich. Upřednostňují komunikaci přes pachové značky pomocí komplikovaných pachových žláz.  Outloni jako ostatní poloopice mají řadu morfologických odlišností zubů, které se týkají zejména třenových zubů a stoliček. Mají poměrně velké a ostré špičáky, které mohou způsobit spolu se silnými čelistními svaly dosti bolestivé kousnutí. Řezáky horní čelisti jsou velmi malé a nebo chybí, naproti tomu řezáky dolní čelisti jsou dlouhé a štíhlé a společné se špičáky, které mají stejný tvar, jsou formovány do úzké řady tzv. „zubního hřebínku“. Ten má důležitou funkci při tzv. „groomingu“ a získávání potravy. Outloni mají také speciální podjazykový orgán, tzv. „druhý jazyk“, který slouží k čištění zubního hřebínku.  Na vnitřní straně loktů mají navíc žlázy, které produkují tekutý žlutavý a silně zapáchající sekret. Tento sekret obsahuje toxin, který dělá z outloňů jediné jedovaté primáty na světě. Toxin je aktivován při smíchání se slinami. Outloni ho využívají k obraně sebe nebo mláďat, matky jím například potírají mláďata za účelem jejich ochrany během jejich odložení. Jsou známy případy, kdy kousnutí od outloně způsobilo onemocnění nebo dokonce smrt. Velmi pomalý je jejich metabolismus, který vyžaduje stálou tělesnou teplotu bez velkých výkyvů a který umožňuje trávení mnohdy toxických plodů rostlin, kterými se outloni živí. Stálou teplotu zajišťuje hustá srst. Barva srsti je hnědavá až hnědošedá, s výrazným tmavým pruhem na hřbetě. Zbarvení obličejových znaků tvoří typickou outloní masku (lišící se podle druhu), jež umožňuje rozpoznat daného jedince po celý život.  Kromě velmi krátkého ocasu mají i krátké nohy a pohybují se relativně pomalu kvadrupedním „vlnitým“ pohybem, tedy po všech čtyřech končetinách, přičemž přední končetiny jsou zhruba stejně dlouhé jako zadní. Své končetiny mají dokonale přizpůsobené ke šplhání a mají až neobvykle silný úchop. Silný a dlouhý úchop bez bolesti je umožněn výrazně protistojným palcem i významnou adaptací modifikace šlach, svalů a cévního zásobení předních a zadních končetin. Všechny prsty jsou na konci zakončené nehty s výjimkou druhého prstu zadní končetiny, tzv. „pročesávacího drápku“, který mají všechny poloopice a používají ho k pročesávání srsti. Kvůli své anatomii outloni nedokáží skákat, ale při lovení kořisti dokáží vyrazit s překvapivou rychlostí.

Způsob života.

Outloň patří mezi noční živočichy, přes den spí přitisknutý k středně silným větvím stromů, připomínaje spíše mechový chomáč. Lovit a sbírat potravu začíná při západu slunce. Obývá koruny stromů v pralesích tropické Asie. Na rozdíl od ostatních poloopic není tak obratný, svými pomalými, téměř rozvážnými pohyby, kdy pozvolna posunuje jednu končetinu za druhou, by zdálky mohl připomínat spíš koalu. Svou kořist však může překvapit nenadálým skokem. Šplhat dovede výborně, a to i pozpátku po svislých větvích a kmenech.

Potrava.

Outloň loví drobné obratlovce a hmyz, ale v jeho jídelníčku spíše převládají rostlinné výhonky, různé květy, listí, mízu ze stromů, ořechy a plody.

Chování.

Outloni jsou aktivní od západu do východu slunce a většinu času tráví samostatně hledáním potravy a pozorováním okolí. Outloni mezi sebou komunikují pomocí syčení, hvízdání a mláďata při pocitu ohrožení dokonce ultrazvukem. Hlavním komunikačním prostředkem je však moč, kterou outloni zanechávají „všude, kudy chodí“. Mají tendenci používat stejné cesty a čas od času cestují mezi stromy i po zemi. Outloni váhaví vytváří sociální struktury, tzv. „noyau“, kdy se větší teritorium dominantního samce překrývá s menšími teritorii samic a nedominantních samců. Místa ke spánku pravidelně střídají a spí v typické poloze, kdy mají hlavu schoulenou do klubíčka mezi stehny. Pokud okolní teplota klesne na velmi nízkou úroveň, outloni dokáží snížit svou lokomoční aktivitu a přecházejí do stavu úplné nehybnosti často i na několik dní. Hlavními predátory outloňů jsou krajty mřížkované ("Python reticulatus"), orli proměnliví ("Spizaetus cirrhatus") a orangutani ("Pongo pygmaeus"). Díky noční aktivitě a skrytému způsobu života je o jejich životě známo stále poměrně málo informací.

Ohrožení outloňů pro černý trh.

Je potvrzeno, že lov zvířat je v současné době vedle ztráty životního prostředí druhou nejzávažnější příčinou ohrožení divokých zvířat. Současní lovci chytají zvířata jako výhodný zdroj obživy, za účelem jejich prodeje jako domácích „mazlíčků“, dále pro účely tradiční medicíny, magie, náboženství nebo k prodeji částí jejich těl pro dekorativní účely, apod. Tímto se otevírá nová kapitola, kterou je problematika ilegálního obchodu s volně žijícími zvířaty.  Přestože jsou outloni ohrožený druh a jsou chráněni národním i mezinárodním zákonem, jsou jeden z nejvíce obchodovaných druhů savců v Indonésii vůbec - převážně na chov jako domácí „mazlíčci“. Ilegální obchod je pro přežití divokých populací outloňů vůbec největší hrozba. Tisíce outloňů jsou loveny z volné přírody a prodávány v ulicích na zvířecích trzích. Outloni jsou převáženi v hrozných podmínkách, v přeplněných a špatně ventilovaných přepravkách. Následkem stresu umírá při přepravě 30-90 % jedinců. Živí jedinci jsou často nalezeni vedle mrtvých těl ostatních. Těm, co přežijí, navíc často obchodníci vytrhají nebo uštípnou zuby nůžkami na nehty či na dráty nebo kleštěmi, a to bez jakéhokoliv umrtvení. Obchodníci to dělají proto, aby outloni nemohli pokousat své nové majitele a stali se manipulovatelnějšími a „vhodnějšími“ mazlíčky. Tato neuvěřitelně bolestivá procedura je často příčinou infekcí či dokonce smrti z důvodu vykrvácení.  S rozvojem technologií a rozšířením internetu se v posledních letech pro divoké outloně objevila další zásadní hrozba. Jsou jí videa na serveru youtube.com i jinde na internetu, kde jsou „ochočení“ outloni vystavováni jako „roztomilí“ mazlíčci, kteří se nechávají lechtat nebo pojídají rýžové kuličky. Bez porozumění chování a fyziologii outloňů je jednoduché se domnívat, že si tito outloni lechtání a pojídání rýže užívají.

Outloň váhavý ("Nycticebus coucang") je noční poloopice z jihovýchodní Asie, nejrozšířenější zástupce čeledi outloňovitých. Jsou pokryti jemnou šedohnědou srstí, v níž se téměř ztrácejí jejich malé zakulacené uši a zcela zakrslý ocas. Jejich velké oči se žlutými duhovkami jim dodávají jakýsi ustrašený výraz, ale v noci jsou jim pomocníkem při lovu.

Der Sunda-Plumplori ("Nycticebus coucang") ist eine Primatenart aus der Familie der Loris (Lorisidae). Der Java-Plumplori ("N. javanicus") und der Philippinen-Plumplori ("N. menagensis") werden manchmal als eigene Arten abgetrennt, gelten nach Wilson & Reeder aber nur als Unterarten. Der Bengalische Plumplori, der früher ebenfalls als Unterart galt, ist hingegen als separate Art anerkannt.


Historie.

Kostel byl založen jako pozdně románský mezi lety 1220–1230, s pozdějšími gotickými a barokními úpravami. Svojí datací je v dané části Šumavy nejstarším kostelem vůbec. Tvrzení, že prvenství ve stáří patří kostelu sv. Petra a Pavla v Albrechticích u Sušice je zcela mylné (vysvěcení onoho kostela v roce 1179 se váže k dřevěné budově, nikoliv kamenné, která tam stojí dnes a je prokazatelně postavena o něco déle, cca století poté). Zasvěcení svatému Mořici naznačuje, že tento kostel souvisí s bavorským benediktinským klášterem v Niederaltaichu, jehož působnost je v okolí Sušice doložena ve čtyřicátých letech 13. století. První písemná zmínka o kostele pochází z roku 1360, jak napovídají konfirmační dokumenty. V 15. století byl kostel goticky přestavěn a rozšířen, stavební úpravy však probíhaly také ve druhé polovině 13. století či ve století 14.. V baroku byl kostel opět obnoven. Z té doby pochází též mobiliář. Určité stavební úpravy probíhaly též v 19. století.  Kostel byl původně obklopen osadou. V roce 1890 zde bylo zaznamenáno 23 trvale žijících obyvatel. Po vyhnání německého obyvatelstva roce 1946 však zanikla a dochovala se jen škola a několik ovocných stromů.  Po roce 1989 byl kostel za přispění bývalých německých obyvatel a jejich potomků opraven. Při této rekonstrukci byly objeveny ikonograficky významné gotické nástěnné malby zobrazující Poslední soud z doby kolem roku 1310–1320 a vícekomparsové ukřižování s unikátně zobrazenými eucharistickými motivy z doby kolem roku 1360. Malby jsou dokladem dalekosáhlých uměleckých styků Sušicka ve středověku.

Popis.

Kostel je situován na výrazném vrchu v meandru řeky Otavy. Obklopuje jej hřbitov s kostnicí. Samotný plochostropý jednolodní kostel má čtvercový chór zaklenutý pozdněgotickou hvězdovou klenbou, nad níž je mohutná románská věž. K chóru přiléhá drobná podkovovitá apsida s románským okénkem v ose.  Románská loď byla téměř čtvercová. V gotice byla rozšířena k západu, takže nyní je obdélná. K chórové věži přiléhá ze západu sakristie, k lodi z jižní strany barokní osmiboká kaple.  V kostele se nacházejí vzácné fresky, objeveny náhodně při celkové rekonstrukci kostela mezi lety 1991 - 1993, tou dobou též restaurovány akademickou malířkou a restaurátorkou, pí Miroslavou Houšťovou. Malby se objevují kromě jižní stěny všude po prostorách chrámu. Na severní stěně lodi je zobrazen výpravný Poslední soud rozvržený do tří horizontálních pásů, v apsidě pak lze spatřit Ukřižovávání Ježíše Krista, v hvězdnaté obloze/žebrové klenbě se ukrývají symboly evangelistů s nápisovými páskami a tomu vše přihlíží freska znázorňující velkolepost baroka.  Návštěvníka jistě zaujme i barokní kostnice v sousedství, která vznikla z původní kaple se zde nacházející, a kde se v minulosti nacházelo odhadem 5 000 kosterních ostatků, dnes možná polovina. Původ kostní není znám. Nejpravděpodobněji však pochází z místního hřbitova. Stejně, jako v kostele, rovněž v kostnici lze nalézt fresky.  Součástí kostela je v r. 2015 zbudované minimuzeum mapující život na Mouřenci. Nachází se v prostorách zákristie (dobové fotografie) a v prostorách panské empory/oratoře (život v mouřenecké farnosti - čas slavení, pohřbů, ale i školství etc.).  Nově je také možno si přímo v prostorách chrámu prohlédnout pískovcovou sochu sv. Mořice, kterou v létě 2017 přímo před kostelem 14 dní vytvářel sochař p. Bartoloměj Štěrba. Socha do budoucna bude přemístěna do výklenku nad vstupními schody.  Kostel je veřejnosti přístupný v rámci akcí, které se tu pořádají za iniciativy Přátel Mouřence (dobrovolníků a nadšenců starající se o toto místo). Od r. 2011 se v kostele pořádají koncerty, divadelní představení, odborné přednášky a mnoho dalšího. Od r. 2015 pak v období letních prázdnin každý den komentované prohlídky od 16 hod.

Ve filmu.

Mouřenec se objevil např. ve výpravné pohádce Jiřího Stracha "Anděl Páně", či další pohádce "Tři životy". V roce 2014 se stal dějištěm seriálu "Policie Modrava", v roce 2015 přilákal produkci ČT a natáčely se na něm "Záhady Toma Wizarda", o rok později Folklorika na téma „Annínské sklo“, v roce 2017 poněkolikáté reportáž v pořadu "Toulavá kamera" a v roce 2018 byl na Mouřenci natáčen trojjazyčně dokument německé televize o freskách a kostnici. Mezi drobnější dokumenty pak můžeme zařadit „Zmizelou Šumavu“ s Emilem Kintzlem a fandové cykloturistiky si jistě přijdou na své prostřednictvím Cyklotoulek s Jančaříkem.

Bohoslužby.

Pravidelné nedělní bohoslužby se v kostele nekonají. 2x do roka se zde slaví českoněmecké, 1x novoroční a vyhlášené.

Římskokatolický kostel svatého Mořice se nalézá na kopci Mouřenec, 0,5 km jihozápadně od Annína (části obce Dlouhá Ves) v okrese Klatovy.

Sankt Maurenzen (tschechisch "Kostel svatého Mořice") ist eine mittelalterliche Wehrkirche und frühere Pfarrei in Mouřenec "(Maurenzen)" auf dem Gebiet der Gemeinde Dlouhá Ves in Tschechien.


Úseky.

Velmi často se to mění. Každou chvíli je to jinak.

Významní soutěžící.

Hiroyuki Asaoka – Ken Hasegawa, – Naoki Iketani, – Shinji Kobayashi, Daisuke Miyazaki, Shunsuke Nagasaki, Daisuke Nakata, Yoshiyuki Okuyama, Akira Omori, Hiromichi Sato, Kenji Takahashi, Yuuji Washimi, Koji Yamada, Masaaki Kobayashi, Yusuke Morimoto, Wakky, Kosuge Yamaguchi, Kane Kosuge, Shane Kosuge, Paul Anthony Terek, Morgan Hamm, Paul Hamm Minoru Kuramochi  All stars team: Makoto Nagano, Kazuhiko Akiyama, Shingo Yamamoto, Toshihiro Takeda, Bunpei Shiratori, v Katsumi Yamada,  New stars team (shin sedai): Yuuji Urushihara, dvojnásobný vítěz Hitoshi Kanno, Koji Hashimoto, Naoya Tajima, Jun Sato, Ryo Matachi, Asa Kazuma  Zahraniční soutěžící : USA Levi Meeuwenberg, Brian Orosco, David Campbell, Travis Rosen, Paul Kasemir, James Mcgrath, Brent Steffensen, Brian Arnold  Taiwan Lee Yen Chi  Bulharsko Jordan Jovtchev Makoto Nagano : Toshihiro Takeda :  Takeda už není hasič ale sportovní trenér a také člen All stars teamu. Tento veterán se stále nedočkal finálového kola a pokaždné vypadne těsně před branami finále. Shingo Yamamoto :  Tento účasník je nejčastějším účasníkem Ninja Factoru. Nevynechal ani jedno klání a převážně dopadl úspěšně. Jeho forma však na posledním turnaji spadla, když vypadl hned na první překážce. Do finále se dostal jednou, tam však neuspěl. Bunbei Shiratori :  To je také jedna z legend Ninja factoru. Pokaždé se dostal daleko ale zbrzdilo ho zranění. Vynechal několik turnajů a když se vrátil tak se znovu zranil. Momentálně Ninja Factor nehraje, ale možná se vrátí. Katsumi Yamada :  Nejstarší legenda ukončila prozatím turnaje v Ninja factoru. Padesátiletý Yamada byl několikrát ve třetím úseku a ve finále jednou. Ale následně se už přes první úsek nedostal  Yuuji Urushihara : Dvojnásobný šampion Urushihara je průběžně nejlepším soutěžícím. Nikdo nevyhrál dvakrát Ninja factor jako on. V posledním turnaji však vyhořel a prohrál hned v prvním úseku

Odkazy.

Ninja faktor a taky Ninja faktor žen (Sasuke či Ninja Warrior) je japonská televizní soutěž konaná na úpatí hory Midorijama (Midorijama Studio – 2100, Midorijama, Aoba-ku, Jokohama-ši, Japonsko). Na začátku (po kvalifikaci) je ve hře 100 soutěžících a 4 úseky. Většina soutěžících však vypadne hned v prvním úseku a do posledního čtvrtého se nedostane skoro nikdo. V historii soutěže vyhráli jen 4 lidé (ve 4. klání 16. října 1999 lovec krabů Kazuhiko Akijama, v 17. klání 11. října 2006 kapitán rybářské lodi Makoto Nagano ve 24. klání 1. ledna 2010 prodavač bot Judži Urušihara, který vyhrál ještě v 27. turnaji). V 31 klání vyhrál Morimoto Yusuke. Své štěstí pokoušeli i vítězové z olympijských her, ale také nevyhráli. Pod překážkami se nachází nádrž s vodou, když se někdo dotkne vody tak vypadne. Na konci všech úseků kromě třetího musí soutěžící zmáčknout červené tlačítko dříve než mu uběhne stanovený čas.

Ninja Warrior ist eine in Japan unter dem Namen Sasuke produzierte Wettkampfshow. Das Ziel der Show ist es, vier Hindernis-Parcours (auch "Stages" genannt) erfolgreich zu absolvieren; dafür bedarf es sowohl Kraft, Ausdauer als auch Körperbeherrschung. Unter den Kandidaten sind neben Hobbysportlern auch viele Profiathleten zu finden, wobei es jedem Kandidaten freisteht, beliebig oft an der Sendung teilzunehmen.


Etymologie slova.

Samotné slovo je odvozené od kořene נהג "n-h-g" - vést, řídit. V Bibli je použito v 2Kr 9, 2 ve smyslu řízení vozu. Význam „zvyk“, „úzus“ pochází až z pobiblického období a v tomto významu jej přijímá raný rabínský judaismus.

Postavení minhagu v židovském právu.

Minhag v Bibli.

"Minhag" je jedním ze základních pramenů židovského náboženského práva. Zvykové právo zaujímalo pravděpodobně důležité postavení již během darování/kodifikace textu Tóry - tím by se vysvětlovalo, proč Tóra nerozebírá obšírněji zákony ohledně některých nařízení, zatímco u jiných tak činí velmi důkladně. Jedním z takových příkazů je ustavení svátku Roš chodeš, které je v Tóře zmíněno pouze jako den přídavné oběti ("musaf"), aby se zabránilo identifikaci oslavy novoluní s pohanským svátkem boha měsíce Íla. Veškerá konkrétní nařízení ohledně oslavy a určování novoluní jsou pozdějšího data.

Minhag v rabínské literatuře.

Soubor tradic obsažených v Mišně (tedy jednom z hlavních zdrojů halachy) není nic jiného, než výsledek konsolidace lidových zvyků - "minhagů" - a tradic tak, jak byly rozšířeny mezi starověkým židovstvem a vyřazení nebo odmítnutí zvyků, které byly v rozporu s Tórou nebo které neměly dostatečnou oporu. Velké množství zvyků se nachází v Talmudu, kde se hovoří o zvycích obyvatel jednotlivých měst, zemí nebo o zvycích příslušníků jednotlivých profesí. Tyto zvyky se týkají jak otázek náboženských, tak ryze věcných jako např. údaje, že noc (a tím i nový den v týdnu) začíná východem tří hvězd. Pozdější výroky (tj. výroky amoraitů v gemaře), které odkazují na obecně platný "minhag", jsou uvedenu buďto slovy "„Máme tradici, že...“" nebo přímo "„Jsme/jsou zvyklí, že...“" O autoritě takové tradice se už většinou dále nepolemizuje, což naznačuje, že řada tradic zůstala zachována v ústním podání i po uzavření textu Mišny a že obecně přijímaný způsob konání v dané věci (který ovšem není v rozporu s Tórou) byl v té době již brán jako důvěryhodný argument pro vyvození právního nařízení.

Odmítání zvyků.

Mezi rabínskými autoritami existovala zvláště v potalmudickém období silná averze vůči zvykům, které byly svou povahou podivné, hloupé, pověrečné nebo zvykům, které byly přijaty jako východisko z existenční nouze pod tlakem okolností. V těchto svých snahách často naráželi především na odpor prostého obyvatelstva. Rabíni tyto zvyky označovali jako „zvyky Amorejců“. Jednou z vedoucích autorit brojících proti takovým minhagům byl Maimonides. V případě liturgických minhagů ale jejich snaha byla spíše neúspěšná a v židovské liturgii řada tzv. východisek z nouze zůstala a stala se plnohodnotnou součástí židovské bohoslužby. Dalšími zvyky, které se dostaly do liturgie a byly pozdějšími autoritami zpochybňovány jsou např. Tašlich nebo Kaparot.

Minhagy jako zvyky obcí dnes.

Řada obcí dnes má své vlastní specifické minhagy, ať už co se týče liturgie, náboženské praxe nebo halachy. Mezi halachická ustanovení, platná v České republice a která mají status minhagu je např. takana (přechodné ulehčující ustanovení) povolující používání pražského metra o šabatu. V konzervativních obcích a v liberálních komunitách je tendence vytvářet vlastní minhagy a rušit minhagy stávající nebo minhagy, které jsou považovány za zastaralé a jejich dodržování za zbytečné (zvyky ohledně oblékání, některá nařízení ohledně omezení činnosti o šabatu).

Minhag (:, zvyk či zvyklost; pl. "minhagim") je v judaismu akceptovaný zvyk nebo skupina zvyků. Minhag může odkazovat na následující:

Minhag (hebräisch ) bedeutet im Judentum "Brauch, Brauchtum" und ist vom hebräischen Verb "nahag": „leiten, führen“ abgeleitet. Das Wort tritt in der Bibel () in der Bedeutung „Fahrweise“ (eines Kriegswagens) auf. Es wurde jedoch von den Rabbinern im Sinne von „Brauch“ verwendet. Im Rahmen dieser Bedeutung gibt es zahlreiche Nuancen. Der Begriff wird angewendet auf:


Život.

Narodil se v Praze jako syn Hluchima Lippolda.  Poté, co v roce 1539 Philipp Melanchthon vystoupil na knížecím sněmu ve Frankfurtu nad Mohanem a pogrom z roku 1510 označil za zločin, byl Josel z Rosheimu přijat Jáchymem II. a v červnu 1539 se mu podařilo pro Židy vyjednat povolení k znovuotevření obce v Braniborsku. 2. června téhož roku Jáchym II. přestoupil k luteránském vyznání. Lippold se se svým bratrem a otcem kolem roku 1542 přestěhoval do Berlína.

Za Jáchyma II..

Poté, co se v dubnu 1549 kurfiřtský dvorní faktor Michael z Derenburgu stal obětí přepadení při převozu kurfiřtských paněz Frankfurtu nad Odrou do Berlína, jmenoval Jáchym II. v roce 1556 Lippolda svým pokladníkem a dvorním Židem, také předsedou všech braniborských Židů a v roce 1567 také mincmistrem. Ten ve své funkci přenesl mincovnu doNikolaiviertelu (dnešní obchodní budova "Kurfürstenhöfe").  Jelikož Pruské vévodství bylo v té době polským lénem, bylo pro polského krále Zikmunda II. Augusta důležité dosažení vyrovnané finanční politiky. To se podařilo v roce 1569, když král, švagr Jáchyma II., jeho a a berlínské Hohenzollerny dědici v Pruského vévodství. K jeho financování – potažmo kvůli neuspokojivému vedení financí Jáchymem II. – podrobil zejména židovské obyvatelstvo Braniborska, vysokým daním. Jáchym II. se nezastavil ani před podhodnocováním mincí a zabavování majetku.  Kancléř Lampert Distelmeyer mezitím protiprávně předal Lippoldovým dlužníkům svá převedená sliby a směnky bez zpětného odkupu. Lippold byl po třech měsících ve vyšetřovací vazbě držen v domácím vězení, nebyl propuštěn, nýbrž v roce 1573 podroben ponižujícím výslechům kvůli podezřením z použití magie a podezření z vraždy. Lippold pochopil bezvýchodnost situace a prosil, aby jej ušetřili mučení a doufal, že bude popraven bez dalšího utrpení. V svém „přiznání“ napsal všechno, co si dokázal představit pod pojmem magie.

Lippold ben (Judel) Chluchim (1530, Praha – 28. ledna 1573, Berlín) byl dvorní Žid a mincmistr na dvoře kurfiřta Jáchyma II. Hektora v Berlíně.

Lippold ben (Judel) Chluchim (* 1530 in Prag; † 28. Januar 1573 in Berlin) war Hoffaktor und Münzmeister unter Kurfürst Joachim II. Hektor am kurfürstlichen Hofe zu Berlin.


Kastilští králové.

Zakladatel dynastie Jindřich II., hrabě z Trastámary se stejně jako kastilská šlechta dostal do sporu se svým starším bratrem králem Petrem I., který vládl v letech 1350-1369. Ten totiž během své vlády tvrdě vystupoval proti šlechtě a městům, dal také zavraždit milenku svého otce, kterou byla právě matka Jindřicha II. (zvaného "Bastard"). Do čela odboje šlechty se tedy postavil Jindřich zTrastámary, který získal podporou Francie. Petr I. se sice udržel trůnu s anglickou vojenskou pomocí po v bitvě u Nájery roku 1367. Nedlouho poté byl ale v roce 1369 poražen v bitvě u Montiel, kde byl po bitvě zajat a zabit. Po jeho smrti se tak stal kastilskýmn a leónským králem právě Jindřich II. (mír v Bayonne z roku 1386).  Trastámarská dynastie poté pokračovala v původních snanách kastilských králů o sjednocení celého tehdejšího Španělska (Hispánie, tj. včetně Portugalska). Král Jan I. se jako manžel portugalské dědičky Beatrix neúspěšně snažil získat pro kastilskou korunu také Portugalsko (1385), unii s Portugalskem podporoval také král Jindřich IV. Z obav Portugalců z kastilské nadvlády z toho nakonec sešlo a portugalský trůn získala dynastie Avis.  Druhorozený syn krále Jana I. Ferdinand se stal v roce 1412 aragonským králem (také sicilským a valencijským). V době nedospělosti Jana II. spravoval záležitosti kastilské koruny.  Sestra krále Jindřicha IV. Isabela I., která se po smrti bratra stala královnou (1474), uzavřela za podpory velké části kastilské šlechty v roce 1469 sňatek s příbuzným aragonským králem Ferdinandem II. Tím byla od roku 1479 vytvořena dynastická unie zemí kastilské koruny a aragonské koruny, došlo ale také k posilováním královského absolutismu, unie ale hlavně vytvořila cestu ke sjednocení Španělska.  Kastilští a leonští králové z dynastie Trastámara:

Aragonští králové.

Když v roce 1410 vymřela původní aragonská královská barcelonská dynastie, rozhořel se boj o trůn. Jedním z kandidátů byl také druhorozený syn kastilského krále Jana I. Ferdinand z Antequery.  V Aragonii nastoupila Ferdinandem I. z Antequery na základě rozhodčího výroku z roku 1410 v Caspe, po smrti Martina I. Staršího. Dědicem trastamarské dynastie se stali Habsburkové na základě sňatku královny Jany s Filipem I. Sličným.  Dědic aragonského trůnu budoucí král Ferdinand II. uzavřel v roce 1469 sňatek se svou dědičnou kastilského trůnu Isabelou Kastilskou (taktéž z dynastie Trastámára, viz výše). V roce 1474 se tak spolu se svou ženou stal "králem manželem" v Kastilii. Vládl až do své smrti v roce 1516, kdy nastoupil na trůn jeho vnuk Karel I. (V.) z rodu Habsburků, první španělský král. Jejich dcera Jana I. Šílená (poslední panovník Trastámarské dynastie) si totiž vzala za manželka Habsburka Filipa Sličného.  Aragonští králové z dynastie Trastámara:

Trastámarská dynastie (') nebo jen Trastámarové byla královská dynastie v Kastilii (1368–1504) a Aragonii (1412–1516) a zemích s nimi spojených (Sicílie, León, Barcelona, Valencie, atd.). Dynastii založil nemanželský syn kastilského krále Alfonse XI. (Burgundsko-Ivrejská dynastie), hrabě z Trastámary a pozdější kastilský a leónský král Jindřich II. V roce 1469 položil sňatek Ferdinanda II. Aragonského a Isabely Kastilské základ budoucímu Španělsku (oba z této dynastie), které později sjednotil jejich vnuk Karel I. z dynastie Habsburků (vládl v letech 1516-1556) a byl nejmocnějším evropským panovníkem.

Das Haus Trastámara war eine Dynastie von Königen auf der Iberischen Halbinsel, die Kastilien von 1369 bis 1504, die Länder der Krone von Aragón von 1412 bis 1516, Navarra von 1425 bis 1479 und Neapel von 1442 bis 1501 regierte. Die Bezeichnung stammt vom Gründer der Dynastie, König Heinrich II. von Kastilien, der vor seiner Thronbesteigung 1369 als Graf von Trastámara auftrat.


Příběh.

V roce 2387 hrozí domovské planetě Romulanů zničením neobyčejně ničivá supernova. Velvyslanec Spock pilotuje speciální loď nesoucí „rudou hmotu“, která má vytvořit umělou černou díru a supernovu pohltit. Předtím než však Spock supernovu zneškodnil, ta zničila planetu Romulus, domovský svět Romulanů. Kapitán romulanské těžařské lodě "Nerada", Nero, dává vinu za zničení svého světa a smrt všeho obyvatelstva včetně své ženy a nenarozeného dítěte Spockovi. Spockova i Nerova loď jsou poté vtaženy do horizontu událostí černé díry a přeneseny do minulosti. Každá do jiné doby.  Loď "Nerada" je vržena o 154 let zpátky do minulosti. Její přílet vyvolá ve vesmíru jev podobný vesmírné bouři, kterou se ihned vydává prozkoumat loď Federace, USS "Kelvin". Nero "Kelvin" napadne a způsobí mu velmi vážné škody. Zastupující kapitán George Kirk nařídí evakuaci lodi a sám zůstává na můstku, aby mohl bránit prchající únikové moduly a raketoplán, ve kterém se nachází jeho těhotná manželka. George Kirk nemá jinou možnost, a tak s "Kelvinem" naráží do "Nerady" jen okamžik poté, co se na palubě jednoho z raketoplánů narodí jeho syn, James Tiberius Kirk. Spockova loď je do prostoru vržena až 25 let po této události. Spock je Nerem zajat a nechán na pospas na planetě Delta Vega, odkud bude moci sledovat zničení svého rodného světa, Vulkánu, stejně tak, jako Nero sledoval zničení svého světa.  Kirk dospěje v inteligentního, ale nedbalého a cynického mladíka. Spock vyrůstá na Vulkánu a je neustále terčem posměchu kvůli svému smíšenému, vulkánsko-lidskému původu. Poté, co se kapitán Christopher Pike dozví o Kirkově potenciálu, vyzve ho, aby následoval stopy svého hrdinského otce a přidal se k Hvězdné flotile. Během cesty na Akademii se Kirk spřátelí s dalším kadetem, Leonardem McCoyem. Během svého třetího roku na Akademii je Kirk svým nadřízeným, komandérem Spockem obviněn z podvádění během složitého testu s názvem Kobayashi Maru. Během projednávání tohoto obvinění je zachycen nouzový signál z planety Vulkán, ve kterém se mluví o ohrožení planety neznámou vesmírnou bouří. K Vulkánu se okamžitě vydává flotila Federace a kadeti jsou mobilizováni na plavidla jako pomocní důstojníci. McCoy propašuje Kirka na palubu lodě USS "Enterprise" jako svého pacienta.  Kirk pozná jistou podobnost mezi jevem, který ohrožuje Vulkán, a tím, který zaznamenala loď USS "Kelvin" těsně před tím, než byla zničena. Varuje kapitána Pikea, že možná letí do pasti. "Enterprise" dorazí k Vulkánu později a nachází zde již jen trosky flotily Federace a romulanskou loď "Nerada", která navrtává planetární jádro. Nero vyzve Pikea, aby se vzdal a přiletěl na "Neradu" v raketoplánu. Pike souhlasí a jmenuje Spocka zastupujícím kapitánem a Kirka jeho prvním důstojníkem. Během cesty raketoplánu k "Neradě" se snaží Kirk, Hikaru Sulu a šéfinženýr Olson dostat pomocí orbitálního skydivingu na vrtnou plošinu a zničit ji. Olson během této mise zahyne, ale Kirk a Sulu plošinu zastaví. Je však již pozdě. Plošina se navrtala dostatečně hluboko na to, aby mohl Nero do planetárního jádra vypustit „rudou hmotu“ a nechat tak Vulkán implodovat do černé díry. Vulkán byl zničen. Spockovi se podařilo zachránit jen několik Vulkánců, členů rady starších. Mezi nimi také svého otce. Jeho matka zemřela poté, co se jí nepodařilo transportovat na palubu "Enterprise". Nero nastaví se svou lodí kurs k planetě Zemi a pokouší se od Pikea získat kódy k jejímu obrannému systému.  Během rozhodování, jaký bude jejich příští krok, se Spock s Kirkem neshodnou. Spock nechává Kirka vysadit na ledové planetě Delta Vega s tím, že jeho jednání je považováno za vzpouru. Spock nařídí letět na setkání se zbytkem flotily. Během toho se Kirk na povrchu Delty Vegy setkává s velvyslancem Spockem (z budoucnosti), kterého zde nechal Nero, a který byl právě svědkem zničení své planety. Tento Spock trvá na tom, že se Kirk musí stát kapitánem "Enterprise". Oba dva se poté vydávají na blízkou malou základnu Hvězdné flotily, kde se setkávají s Montgomery Scottem. Velvyslanec poté transportuje Kirka a Scotta na palubu "Enterprise". Kirk poté konfrontuje mladého Spocka na palubě a donutí ho k nepřiměřené emocionální reakci, což vede k tomu, že se Spock vzdává velení nad "Enterprise". Kirk jako zastupující první důstojník tak má právě nejvyšší hodnost na palubě a stává se kapitánem.  Spock, Scott a Pavel Čechov vypracují plán, jak napadnout "Neradu". "Enterprise" dorazí do sluneční soustavy dříve než Romulané a schová se za Saturnův měsíc Titan. Kirk a Spock se transportují na palubu "Nerady". Zatímco se Kirk snaží zachránit kapitána Pikea, Spock ovládne plavidlo starého Spocka a zničí s ním vrtnou plošinu. Poté ze sebe udělá návnadu a odláká "Neradu" daleko od Země. Následně nastavuje kolizní kurs s "Neradou". Mezitím dorazí "Enterprise" a transportuje Kirka, Pikea i Spocka krátce před tím, než se obě plavidla srazí. Rudá hmota vyvolá černou díru. Nero odmítne nabídku pomoci od "Enterprise" a "Nerada" je zničena. "Enterprise" unikne stejnému osudu jen díky tomu, že odhodí své warp jádro, jehož následná exploze odhodí loď mimo vliv černé díry.  Kirk je povýšen na kapitána "Enterprise" a nahrazuje tak Pikea, který byl povýšen na admirála. Když Spock hledá na lodi svého otce, setkává se v hangáru se svým starším já (velvyslancem Spockem z budoucnosti), který pomáhá se založením nové kolonie pro zbývající Vulkánce. Mladší Spock se tomu staršímu svěří s tím, že hodlá Hvězdnou flotilu opustit a pomáhat se zakládáním vulkánské kolonie. Starší Spock ho ale přesvědčí, že by měl zůstat, že se s Kirkem navzájem potřebují. Spock tedy zůstává ve flotile a stává se Kirkovým prvním důstojníkem na "Enterprise".

Natáčení.

Natáčení započalo 7. listopadu 2007 a skončilo 27. března 2008, ačkoliv druhý filmový štáb ještě během dubna 2008 natáčel záběry v Bakersfieldu v Kalifornii, které měly posloužit jako záběry Kirkova dětství v Iowě. Natáčení probíhalo také na radnici v Long Beach v Kalifornii, San Rafael Swell v Utahu a na Kalifornské státní univerzitě v Northridge (zde se natáčely záběry z Akademie Hvězdné flotily). K natáčení scén na ledové planetě Delta Vega a scén na vrtné plošině na Vulkánu posloužilo parkoviště stadionu Dodger. Ledové scény na Deltě Veze měly být původně natáčeny na Islandu, ale nakonec bylo rozhodnuto jinak. Další scény z planety Vulkán byly natáčeny ve Vasquez Rocks (Vasquezovy skály), kde se natáčelo také pro různé epizody klasického seriálu. Scény ze strojovny "Enterprise" byly natáčeny v továrně Budweiser ve Van Nuys v Los Angeles (Kalifornie) a scény ze strojovny lodi "Kelvin" zase v elektrárně v Long Beach.

Sequel.

Většina herců hlavních rolí podepsala smlouvy na další dvě pokračování "Star Treku". Roberto Orci, Alex Kurtzman a Damon Lindelof začali psát scénář dalšího filmu v listopadu 2010. "" v režii J. J. Abramse měl premiéru 23. dubna 2013.

Star Trek je sci-fi film z roku 2009, režírovaný J. J. Abramsem a natáčený společností Paramount Pictures. Jedná se o jedenáctý film z prostředí "Star Treku", jehož příběh se však chronologicky řadí ještě před první, dnes již klasický seriál z let 1966–1969, "Star Trek". Film vypráví příběh Jamese T. Kirka (Chris Pine) a Spocka (Zachary Quinto) v době, kdy studovali na Akademii Hvězdné flotily a poté na palubě lodi USS "Enterprise" bojovali proti Romulanovi jménem Nero, který hrozil zničením Spojené federace planet. Příběh o cestování časem vytváří novou alternativní realitu, čímž se tvůrci mohli vyhnout souvislostem, které byly v průběhu existence "Star Treku" ustanoveny.

Star Trek (auch "Star Trek – Die Zukunft hat begonnen") ist ein US-amerikanischer Science-Fiction-Film aus dem Jahr 2009. Es ist der elfte Kinofilm, der auf der Science-Fiction-Serie "Raumschiff Enterprise" von Gene Roddenberry basiert. Am 7. April 2009 feierte der Film seine offizielle Premiere in Sydney.