Osobní život.

Evanna žije v Irsku se svým otcem Donalem, matkou Marguerite, staršími sestrami Máiréad a Emily a s mladším bratrem Patrickem. Je studentkou školy Our Lady’s College – dívčí katolické školy ve městě Drogheda. Během natáčení Harryho Pottera do školy nechodila. Jako základní školu navštěvovala Cartownovu státní školu. Navštěvovala také CTYI (Centrum talentované mládeže Irska) a dokončila kurz Spekulativní fikce.

Kariéra.

Harry Potter (2006–2012).

Její otec s ní letěl do Londýna na casting na roli Lenky Láskorádové. Na tuto roli se hlásilo téměř 15 000 dívek. Nicméně Evanna byla špinavá blondýnka, takže pro roli Lenky ji museli odbarvit na světlý blond. Spřátelila se s herečkami Bonnie Wright (Ginny Weasleyová), Katie Leung (Cho Changová) a s Afshan Azad (Padma Patilová). Poprvé se objevila v pátém filmu "Harry Potter a Fénixův řád". Za roli v šestém filmu "Harry Potter a princ dvojí krve" získala nominaci na ceny Scream Awards a Young Artist Awards. Objevila se i v posledních dvou filmech "Harry Potter a Relikvie smrti – část 1" a "Relikvie smrti – část 2." V roce 2012 se připojila k obsazení divadelního sboru StarKid a zahrála si Lenku Láskorádovou ve třetím dílu muzikálu "A Very Potter Senior Year".

Pozdější práce (2012–dosud).

V roce 2013 si zahrála roli McKenzie Pryce ve filmu "GBF". V roce 2015 si zahrála ve dvou filmech "Danny and the Human Zoo" a "My Name Is Emily". V roce 2018 se stala jedno ze soutěžících americké verze reality show "Dancing with the Stars". V roce 2019 si zahrála malou roli Abbie Fox ve filmu "Madness in the Method". Ve stejném roce si také zahrála v divadelních hrách "The Omission of the Family Coleman" v divadle Theatre Royal ve městečku Bath a "Games for Lovers" v divadle The Vaults Theatre v Londýně.

Fanouškovství.

Evanna je obrovským fanouškem Harryho Pottera. Podle její rodiny je jím posedlá. Jako malé dítě psala neustále J. K. Rowlingové. V jednom z dopisů napsala, jak moc by si chtěla zahrát ve filmu o Harrym Potterovi, ale že o tom pochybuje, protože žije „v malé ospalé díře jménem Termonfeckin, kde se nikdy nic neděje“. K jejímu překvapení jí Rowlingová odpověděla: „Nebuď tak přísná na Termonfeckin; má skvělé jméno! A já pocházím z velmi ospalého místa!“  V roce 2003 byla zklamaná z toho, že propásla vydání páté knížky (Harry Potter a Fénixův řád), protože byla v nemocnici. Nicméně ji z nemocnice propustili v den, kdy pro ni místní knihkupectví přijalo výtisk, který byl podepsaný J. K. Rowlingovou.  Evannina slabost pro Harryho Pottera se také projevila, když svoji kočku pojmenovala Luna. Ta měla několik koťat a jedno z nich se jmenovalo Dumbledore (Brumbál). Jiná kočka, která Evanně patřila, zemřela v roce 2006 a jmenovala se Crookshanks (Křivonožka) – po kočce Hermiony Grangerové.

Evanna Meghan Naomi Lynch (* 16. srpna 1991, Termonfeckin, Irsko) je irská herečka, která je známa pro svou roli Lenky Láskorádové ve filmech o Harrym Potterovi (od 5. filmu).

Evanna Patricia Lynch (* 16. August 1991 in Termonfeckin, County Louth, Irland) ist eine irische Schauspielerin, Model und vegane Aktivistin. Sie wurde durch ihre Rolle als "Luna Lovegood" in den Verfilmungen der "Harry-Potter"-Romane bekannt.


Historie.

Hrad ze dřeva založili po roce 1300 ve skalách Valečovští z Valečova. Protože rod patřil později k přívržencům Jana Žižky z Trocnova, byl hrad po husitských válkách dobyt a vypálen roku 1439 Jindřichem z Vartenberka. Pak byl postupně přestavěn z kamenů. Zůstal zde jen několik let do příchodu tažení Pražanů v letech 1443–1444. O několik let později roku 1472 zde žil Vaněk z Valečova, podkomoří královských měst v době kralování Jiřího z Poděbrad. Pak se začali majitelé hradu rychle střídat, až jej počátkem 17. století získal mocný rod Valdštejnů s celým panstvím. Šlechta zde nebydlela, sloužil jim jako správní středisko a v roce 1652 byl uváděn jako zpustlý.  Ještě v 19. století v některých skalních světničkách přebývali místní chudí. Obyvatelé byli nakonec násilně vystěhováni nařízením okresního hejtmanství v Mnichově Hradišti ze dne 5. října 1892.  Od roku 1994 hrad vlastní obec Boseň, na jejímž území se nachází.

Stavební podoba.

Hrad tvořilo dominantní jádro na třech pískovcových žebrech se dvěma předhradími a rozsáhlým opevněným prostorem s velkým množstvím skalních světniček, které původně sloužilo jako zimoviště husitských polních vojsk. Ve skalních blocích pod hradním jádrem byla vytesána řada světniček a přístupová chodba na vrcholovou plošinu. Na středním bloku stál dřevěný či hrázděný "Starý palác." Dochovaný "Nový palác" měl na nádvorní straně dva prevéty a arkýř. Během 16. století, kdy na hradě žili dva majitelé, byly oba paláce upraveny tak, aby každý měl vlastní vstup z nádvoří.  Poblíž budovy zámku, uvnitř hradeb, stálo několik menších staveb, z nichž větší sloužila jako jídelna a ubytování pro ženy, dále zde bylo několik obydlí vytesaných ve skalách. Pod hradbami bylo podzámčí s řadou stavení a desítky skalních místností.

Přístup.

Na Valečov vede červeně značená Zlatá stezka Českého ráje, která pokračuje na Klamornu a Drábské světničky, a zeleně značená pěší trasa na Branžež. Okolím vedou i další pěší a cyklistické značené trasy, asi 250 m od hradu je u silnice parkoviště. Areál je přístupný v sezóně za vstupné.

Valečov je zřícenina středověkého skalního hradu na území obce Boseň v okrese Mladá Boleslav. Stojí na skalních útvarech při západním okraji Českého ráje ve výšce okolo 320 m n. m. poblíž města Mnichovo Hradiště. Od roku 1967 je chráněn jako kulturní památka.

Felsenburg Valečov wird die Ruine einer Felsenburg unweit des Dorfes Boseň bei Mnichovo Hradiště im Český ráj ("Böhmisches Paradies") genannt. Frühere Bezeichnungen waren u. a. "Waletssow" (alt-tschechisch) oder "Walletschow" (deutsch).


Život.

Pocházel ze starého českého šlechtického rodu Šternberků, z moravské větve rodu Šternberků. Jeho otcem byl významný šlechtic Štěpán ze Šternberka.  První písemná zmínka o Albrechtovi pochází z roku 1352, kdy byl jmenován děkanem olomoucké kapituly. V roce 1356 se stal biskupem ve Zvěříně. Když v roce 1357 zemřel jeho otec, zdědil se svým bratrem Zdeňkem rodový majetek. V roce 1360 však zemřel i tento jeho bratr a Albrecht se tak dělil nad správou rodového majetku s jeho synem Petrem ze Šternberka.  Albrecht se pohyboval ve vysokých politických kruzích a jednal s mnoha představiteli té doby. V roce 1364 se stal biskupem v Litomyšli, o rok později se stal důvěrným rádcem císaře Karla IV. Roku 1368 provázel Karla IV. na cestě do Říma, díky panovníkově podpoře byl počátkem června 1368 povýšen na arcibiskupský stolec v Magdeburku.  V roce 1371 založil ve Šternberku klášter augustiniánů kanovníků. Tentýž rok rezignoval na svůj post magdeburského arcibiskupa a nadále působil jako biskup litomyšlský.  V roce 1375 uzavřel se svým synovcem Petrem ze Šternberka majetkovou smlouvu za účasti širokého příbuzenstva. Roku 1378 přivedl do blízkosti biskupského hrádku a obory v Tržku u Litomyšle třináct kartuziánských mnichů a založil klášter zvaný Hájek Panny Marie ("Rubus Mariae"), kterému roku 1379 věnoval čtyři vsi severně od Olomouce včetně Dolan.  V říjnu 1379 byl pověřen papežem Urbanem VI., aby vyšetřil spor mezi moravským markrabětem Joštem a olomouckými kanovníky. Dne 12. ledna 1380 Albrecht rozhodl o uvalení klatby na Jošta i olomouckou městskou radu a v Moravském markrabství vyhlásil interdikt.  Albrecht Aleš ze Šternberka zemřel 14. ledna 1380.

Albrecht Aleš ze Šternberka, častěji Albert ze Šternberka (asi 1322 – 14. ledna 1380 v Litomyšli) byl biskupem ve Zvěříně, Litomyšli a arcibiskupem magdeburským. Byl nejvýznamnějším členem moravské větve rodu Šternberků.

Albrecht von Sternberg (nach der Bischofsliste von Magdeburg: "Albrecht II. von Sternberg"; manchmal auch: "Albert von Sternberg"; * um 1333; † 14. Januar 1380 in Leitomischl) war 1356–1365 Bischof von Schwerin; Bischof von Leitomischl und Erzbischof von Magdeburg.


Život.

Mládí.

Carl Walz se narodil se v Clevelandu v Ohiu. Po ukončení střední školy v blízkém Lyndhurstu roku 1973 studoval fyziku na Kentské státní univerzitě () v Ohiu, roku 1977 zde získal titul bakaláře. Pokračoval ve studiu fyziky na Univerzitě Johna Carolla () a roku 1979 se stal magistrem. Od roku 1979 sloužil v letectvu v jednotce protiradiační ochrany. V letech 1983–1984 absolvoval pilotní školu (). Potom se na Edwardsově základně účastnil zkoušek vybavení letadel F-16C.

Astronaut.

Neúspěšně se zúčastnil se 12. náboru astronautů NASA. V následujícím, 13. náboru už prošel a 17. ledna 1990 byl začleněn do oddílu astronautů NASA. Absolvoval kurz všeobecné kosmické přípravy a v červenci 1991 získal kvalifikaci letového specialisty raketoplánu Space Shuttle.  Po dokončení přípravy zastával různé funkce v NASA. Už po dvou letech odstartoval do vesmíru na palubě raketoplánu Discovery. Mise STS-51 začala 12. září 1993, po splnění programu letu astronauté přistáli v noci 22. září 1993 na Floridě, let trval 9 dní, 20 hodin a 12 minut.  Ve dnech 8. – 23. července 1994 pobýval ve vesmíru podruhé. Let STS-65 raketoplánu Columbia trval 14 dní, 17 hodin a 56 minut. Programem mise bylo provedení experimentů v laboratoři Spacelab.  Potřetí se do vesmíru dostal ve dnech 16. až 26. září 1996 v Shuttlu Atlantis při letu STS-79. Raketoplán navštívil ruskou stanici Mir na kterou dovezl zásoby a nového člena posádky. Délka letu byla 15 dní, 21 hodin a 21 minut.  V listopadu 1997 byl jmenován palubním inženýrem záložní posádky Expedice 2 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) a hlavní posádky Expedice 4, kolegy v posádce se stali Jurij Onufrijenko a Daniel Bursch.  Do vesmíru nová posádka ISS vzlétla 5. prosince 2001 v raketoplánu Endeavour (let STS-108). Po běžném půlročním pobytu na ISS se trojice Onufrijenko, Walz, Bursch vrátila na Zem opět v Endeavouru při letu STS-111. Přistání na Edwardsově základně v Kalifornii proběhlo 19. června 2002 po 195 dnech, 19 hodinách a 39 minutách letu.  V prosinci 2008 odešel z NASA do soukromého sektoru. Carl Walz je ženatý, má dvě děti.

Carl Erwin Walz (* 6. září 1955 v Clevelandu, Ohiu, USA), původně inženýr a pilot letectva Spojených států, byl od ledna 1990 do prosince 2008 astronautem NASA. Má za sebou čtyři kosmické lety, včetně šestiměsíčního pobytu na Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Celkem strávil ve vesmíru 230 dní, 13 hodin a 7 minut.

Carl Erwin Walz (* 6. September 1955 in Cleveland, Ohio) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Astronaut. Walz erhielt 1977 einen Bachelor in Physik von der Kent State University in Ohio und 1979 einen Master in Festkörperphysik von der John Carroll University in Ohio. Von 1979 bis 1982 war er auf der McClellan Air Force Base verantwortlich für die Analyse von radioaktiven Proben aus dem "Atomic Energy Detection System". Das darauffolgende Jahr wurde er als Flugerprobungsingenieur an der Testpilotenschule auf der Edwards Air Force Base ausgebildet und arbeitete dort auch bis 1990.


Historie.

Hrdlovka se nacházela asi 2 kilometry na jih od Oseka. Na místě pozdější obce je doloženo osídlení již v mladší době kamenné. První písemná zmínka o Hrdlovce pochází z listiny krále Přemysla Otakara I. datované rokem 1203. Obyvatelé vsi se živili výlučně zemědělstvím. Roku 1833 zde žilo 202 obyvatel ve 37 domech. Ves byla cele německá, první Čech se do Hrdlovky přistěhoval v roce 1850. Až do roku 1899 byla obec v majetku cisterciáckého kláštera v blízkém Oseku. Přes obec vedla 6 kilometrů dlouhá poutní cesta, která vycházela z oseckého kláštera a vedla přes zaniklé Libkovice k poutnímu místu v Mariánských Radčicích.  Ve druhé polovině 19. století došlo, v souvislosti s rozvojem průmyslu, ke změně celkového charakteru života nejen v Hrdlovce, ale i v širokém okolí. Začaly se razit doly na hnědé uhlí. V blízkosti Hrdlovky byl v roce 1870 zaražen důl Nelson, o rok později byl zaražen důl Pokrok a v roce 1891 důl Alexander. Do obce přicházeli za prací noví obyvatelé, takže nakonec došlo k faktickému (a posléze i administrativnímu) spojení s blízkou Novou Vsí. Začal být používán název "Nová Ves – Hrdlovka". Roku 1919 zde žilo již 3803 obyvatel, většinou Čechů. Roku 1920 byl otevřen "Dělnický dům" a o šest let později byla dokončena výstavba hornické kolonie. Od roku 1927 se pro obec používal již pouze název "Hrdlovka."  Dne 3. ledna 1934 došlo na dole Nelson k výbuchu, při kterém zahynulo 142 havířů, z nichž řada byla z Hrdlovky. Od roku 1963 začala obec postupně ustupovat těžbě uhlí. Zcela zlikvidována byla v letech 1970–1975 a obyvatelé byli vystěhováni do nově vybudovaného panelového sídliště v Oseku. Toto sídliště je dodnes po zaniklé obci pojmenováno. Do nového sídliště se první obyvatelé přestěhovali v roce 1972.

Přírodní poměry.

Ve vesnici býval jeden ze dvou pramenů sirné vody v severních Čechách s velmi nízkým obsahem sirovodíku.

Doprava.

Vesnicí vedla jednokolejná železniční trať 134 (budovaná původně jako součást Duchcovsko-podmokelské dráhy), z Teplic do Litvínova a v obci bývala zastávka. Z nádraží v Oseku pak vedla železniční vlečka na důl Alexander v katastru Hrdlovky.

Sport.

V obci existoval místní Sokol, založený v roce 1901. Dne 4. dubna 1948 zde došlo k tzv. "sjednocení tělovýchovy" – historicky prvnímu v celém Československu. Sokol byl nuceně sloučen s "Hornickým sportovním klubem." Na původní organizaci se formálně odvolávala nově založená tzv. "Závodní sokolská jednota dolu president Gottwald," která sídlila v původní sokolovně. Samostatný Sokol nebyl již v obci za její existence nikdy obnoven.  Rovněž v Hrdlovce fungoval fotbalový klub "TJ Baník Hrdlovka" (založen jako Hornický SK Hrdlovka), který v ročníku 1964/65 hrál ve skupině A druhé československé ligy.

Hrdlovka () je zaniklá vesnice v okrese Teplice v Ústeckém kraji, která zanikla v sedmdesátých letech 20. století z důvodů těžby uhlí.

Hrdlovka (deutsch "Herrlich") war ein Dorf in der Region Nordböhmen auf dem Gebiet des heutigen Okres Teplice. Sein Kataster mit einer Fläche von 452,1838 ha gehört heute zu Duchcov.


Život.

Sarah Palinová, dívčím jménem Heathová (), se narodila v americkém státě Idaho, ale už v dětství se s rodiči přestěhovala na Aljašku do města Wasilla nedaleko Anchorage. Její rodina (a s ní Sarah) byla římskokatolická, později přestoupila k protestantství, Palinová pak vystřídala několik protestantských církví. Věnovala se sportu, na střední škole byla mimo jiné kapitánkou školního basketbalového týmu. Pro svůj intenzivní styl hry získala přezdívku „Barakuda Sarah“. Roku 1984 se stala královnou krásy ve Wasille a skončila jako druhá ve finále Miss Aljaška. Odměnou za umístění bylo také studijní stipendium. Na vysokoškolská studia se vrátila do Idaha, na "University of Idaho" vystudovala žurnalistiku a politické vědy. Před svým angažmá v politice působila Palinová jako sportovní komentátorka pro dvě anchoragské televizní stanice.  Do politiky se aktivně zapojila roku 1992, kdy byla zvolena do městského zastupitelstva. V letech 1996 až 2002 byla starostkou města Wasilla. V roce 2006 se stala první ženou a nejmladší osobou zastávající úřad guvernéra Aljašky. V červenci 2009 na funkci rezignovala.  Sarah Palinová je vdaná a je matkou pěti dětí, dvou synů a tří dcer. Její nejstarší syn Track v září 2008 nastoupil jako voják do Iráku. U nejmladšího syna Triga Paxsona (* 18. dubna 2008) byl zjištěn Downův syndrom. 1. září 2008, krátce po své nominaci na post viceprezidentky, oznámila Sarah Palinová v reakci na nepravdivé informace, že skutečnou matkou jejího nejmladšího syna je její sedmnáctiletá dcera Bristol, že je Bristol již pět měsíců těhotná. Bristol si chce dítě ponechat a vdát se. Otcem je její o rok starší spolužák ze střední školy.

Politické postoje.

V otázce hodnot Sarah Palinová zastává striktně konzervativní názory. Platí to zejména v otázce interrupcí: je prominentní členkou skupiny "Feminists for Life" (největší feministická pro-life organizace ve Spojených státech) a když jí bylo při předporodním vyšetření oznámeno, že její páté dítě je postiženo Downovým syndromem, možnost interrupce odmítla. V březnu 2010 při projevu pro ohijskou pro-life organizaci Ohio Right to Life prohlásila, že život s jejím postiženým synkem Trigem její protipotratové postoje ještě více posílil.  Odmítá též sňatky homosexuálů. Sarah Palinová je dlouholetou členkou "National Rifle Association", národní střelecké společnosti, organizace sdružující uživatele a přátele zbraní.  Prosazuje rozšíření těžby ropy a zemního plynu v chráněných územích aljašské přírody a staví se proti ochraně ledních medvědů.  Podporuje výuku kreacionismu ve školách při hodinách biologie jakožto platné alternativy k evoluci přírodním výběrem.  V boji proti navrhované reformě zdravotnictví Palinová zavedla termín "komise smrti", které, dle jejího tvrzení, budou mít za úkol posuzovat nároky na lékařskou péči.

Viceprezidentská kandidatura.

McCainova volba poměrně neznámé Sarah Palinové zaskočila komentátory i jeho protivníky z Demokratické strany. Ta v krátké době vydala dvě výrazně odlišná stanoviska: zatímco mluvčí Baracka Obamy kritizoval její nezkušenost, která dle něj zcela vyvažuje nezkušenost Obamovu, Obama sám ji označil za skvělou kandidátku.  Je teprve první ženou v rámci Republikánské strany a druhou ženou v historii USA, která byla v rámci jedné ze dvou největších stran nominována na druhý nejvyšší úřad v zemi. Její předchůdkyní z řad demokratů byla newyorská kongresmanka Geraldine Ferrarová, kterou si v prezidentských volbách 1984 vybral demokratický kandidát Walter Mondale. Jejich kandidatura skončila neúspěchem, v prezidentských volbách zvítězili opět republikánský prezident Ronald Reagan a jeho viceprezident George H. W. Bush.  Její zásadní nevýhodu v kampani představoval fakt, že byla v americké vrcholné politice nováček a na celoamerické úrovni nebyla příliš známá. Výrazná byla zejména její nezkušenost v oblasti bezpečnostní a zahraniční politiky, což oslabovalo jeden z hlavních republikánských argumentů, kterým byla relativní nezkušenost demokratického kandidáta Obamy v těchto oblastech. Na druhou stranu pro demokraty byl problém na to poukazovat, neboť Obama na tom byl jen o trochu lépe a u prezidenta je tato slabina mnohem významnější. Vzhledem k poměrně vysokému věku a chatrnějšímu zdraví u McCaina mohou mít voliči pocit, že je zde vysoká šance, že jeho viceprezidentka jej bude muset často zastupovat, a tudíž má u ní tato okolnost větší význam, než tomu u viceprezidentů bývá.  Výhodou Palinové je absence vazeb na nepopulárního prezidenta George W. Bushe a jeho tým, takže může znamenat příslib změny (což McCain ostatně při oznámení její nominace patřičně zdůraznil), tím spíše že na Aljašce získala pověst reformátorky, která značně nabořila systém klientských vztahů, který zde vytvořil její (rovněž republikánský) předchůdce Frank Murkowski. Příznivě by měla zapůsobit zejména na náboženské a konzervativní křídlo republikánské strany pro svá stanoviska k interrupcím a fiskální politice. Předpokládá se, že může rovněž oslovit některé voličky, frustrované neúspěchem ženské kandidátky Hillary Clintonové, na druhé straně řadu demokratů jistě odradí její stanoviska v oblasti ochrany přírody.  Rocková skupina Heart obvinila Sarah Palinovou, že neoprávněně použila její hit "Barracuda" z roku 1977. Zpěvačky skupiny zaslaly Republikánské straně žádost, aby přestala používat jejich píseň. Strana však tvrdí, že získala všechna potřebná práva ještě před stranickým sjezdem, který proběhl počátkem září 2008.  Jeden ze spoluautorů písně Roger Fisher naopak prohlásil, že je uplatněním písně v republikánské kampani nadšený. Později ale tvrdil, že ve volbách podporuje konkurenční demokraty a že část zisku z licenčních poplatků věnuje na kampaň Baracka Obamy. Jde už o druhý problém republikánských kandidátů v této kampaní, protože v srpnu 2008 rocker Jackson Browne zažaloval prezidentského kandidáta Johna McCaina, že využil bez dovolení v kampani píseň Running on Empty.

Televizní diskuse s Joem Bidenem.

Večer 2. října 2008 proběhla na Washingtonské univerzitě v St. Louis televizní diskuse s viceprezidentským protikandidátem Joem Bidenem, ve které oba diskutující obhajovali postoje prezidentských kandidátů svých stran. Diskuse byla ve výsledku klidná, ale nepřesvědčivá. Podle výsledků průzkumů veřejného mínění zadaných americkými televizemi CNN a CBS a provedených po duelu měl v debatě navrch spíše Biden (jako lepšího ho vidělo 51 % diváků, 36 % tak hodnotilo Palinovou). Zároveň ale podle 84 % diváků si Palinová, od které se čekala spíše defenzivní pozice, vedla lépe než očekávali a v očích voličů si polepšila. Bez ohledu na průzkumy se republikáni i demokraté bezprostředně po ukončení debaty prohlásili za vítěze debaty.

Troopergate - zneužití politické moci.

Sarah Palinová ve funkci guvernérky propustila 11. července 2008 Waltera Monegana, šéfa veřejné bezpečnosti Aljašky. Ten tvrdil, že o místo přišel, protože odmítl propustit policistu Mika Wootena, který se rozváděl se sestrou guvernérky Molly McCann.  Aljašský parlament k tomuto případu nazvanému „Troopergate“ ustavil vyšetřovací komisi. Vyšetřování se pokusila zastavit skupina republikánských poslanců poté, co se Palinová stala kandidátkou na viceprezidentku USA, ale nejvyšší soud státu Aljaška 9. října 2008 žádost zamítl.  Vyšetřovatelé parlamentní komise došli k údajnému závěru, že "„guvernérka Sarah Palinová zneužila svou moc a porušila tak etický kodex týkající se výkonné moci Aljašky“". Vyšetřování Aljašského disciplinárního výboru, který Palinová požádala o přezkoumání případu, ovšem dospěl ke zcela opačnému výsledku: „Neexistuje žádná pravděpodobná příčina domnívat se, že guvernérka nebo některý jiný státní úředník porušili v souvislosti s touto záležitostí aljašský etický kodex."“

Rezignace na funkci guvernéra.

Palinová 3. července 2009 oznámila, že v následujícím volebním období se nebude ucházet o místo guvernéra Aljašky a do konce měsíce rezignuje na funkci. Prohlásila, že od konce srpna 2008 ona i stát utratili „šílené“ množství času a peněz (2,5 miliónu USD) v odpovědích na „opoziční výzkumy“, na 150 žádostí podaných dle Zákona o svobodném přístupu k informacím a na 15 „frivolních“ stížností na právní etiku, které proti ní podali „političtí operativci“.

Sarah Louise Heathová Palinová (* 11. února 1964 Sandpoint, Idaho) je americká republikánská politička, v letech 2006–2009 guvernérka Aljašky, kterou se stala jako první žena a jako nejmladší osoba v historii.

Sarah Louise Palin [] (geborene "Heath"; * 11. Februar 1964 in Sandpoint, Idaho) ist eine US-amerikanische Politikerin. Sie ist Mitglied der Republikanischen Partei. Palin war von Dezember 2006 bis Juli 2009 Gouverneurin des US-Bundesstaates Alaska und damit die erste Frau in diesem Amt. Bei der Präsidentschaftswahl 2008 war sie vom republikanischen Kandidaten John McCain als Kandidatin für die Vizepräsidentschaft an seiner Seite berufen worden. Nach ihrem Rücktritt als Gouverneurin war sie bis 2013 als politische Kommentatorin u. a. bei Fox News tätig sowie als Aktivistin in der Tea-Party-Bewegung.


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny. V roce 1944 se v sedmnácti letech stal příslušníkem úderných jednotek Palmach židovské podzemní vojenské organizace Hagana. O čtyři roky později během války za nezávislost velel jedné z rot brigády Jiftach. Později sloužil jako operační důstojník jižního velitelství Izraelských obranných sil. Když se Ariel Šaron stal velitelem výsadkářské brigády, nastoupil jako jeho zástupce. V této funkci jej posléze nahradil a zastával ji během šestidenní války v roce 1967. Podle Ezera Weizmana, který během války sloužil jako velitel operací Generálního štábu, sehrál Chofi klíčovou roli na izraelském úspěchu.  Do roku 1972 sloužil jako zástupce velitele operačního ředitelství armády. Poté byl jmenován velitelem severního velitelství, v jehož čele stál v letech 1972 až 1974, tedy i během jomkipurské války v roce 1973. Jako jeden z mála důstojníků varoval před možností překvapivého arabského útoku, k němuž nakonec během této války došlo.  V roce 1974 byl jmenován ředitelem zpravodajské služby Mosad, v jejímž čele nahradil Cvi Zamira. Během jeho funkčního období se podařilo zlikvidovat několik představitelů palestinské teroristické organizace Černé září zodpovědné za masakr izraelských olympioniků na LOH v Mnichově. V červenci 1976 se zasazoval za akci, která měla zachránit izraelské pasažéry uneseného letadla Air France v ugandské Entebbe. Při přípravě této akce, později známé jako operace Entebbe nařídil Chofi kacům umístěným v Ugandě provést podrobný průzkum letiště, na kterém unesené letadlo stálo a využil kontakty v etiopských tajných službách k tomu, že izraelská letadla, která operaci provedla, mohla dotankovat na zpáteční cestu do Izraele v Nairobi. V roce 1981 dohlížel na izraelský útok na irácký jaderný reaktor u Bagdádu.  Po odchodu z čela Mosadu v roce 1982 jej v této pozici nahradil Nachum Admoni. Následně stanul na ředitelském postu hlavní izraelské energetické společnosti Israel Electric Corporation. Zemřel v roce 2014 ve věku 87 let.

Jicchak Chofi (:, 25. ledna 1927, Tel Aviv – 15. září 2014) byl v letech 1974 až 1982 ředitel izraelské zpravodajské služby Mosad. Během jeho působení v této pozici proběhla řada mimořádně úspěšných operací, na nichž se zpravodajská služba podílela, včetně záchrany izraelských rukojmí během operace Entebbe, likvidace představitelů palestinské teroristické organizace Černé září, majících podíl na masakru izraelských olympioniků na LOH v Mnichově, či zničení iráckého jaderného reaktoru Osirak. Předtím sloužil jako generál izraelské armády v pozici velitele severního velitelství.

Jitzchak Chofi (hebräisch "יצחק חופי", manchmal auch als "Yitzhak Hofi"; * 25. Januar 1927 in Tel Aviv; † 15. September 2014 in Ramat Gan) war von 1974 bis 1982 Direktor des israelischen Geheimdienstes Mossad.


Život a kariéra.

Mariano Taccola se narodil v Sieně v roce 1382. O jeho mládí a studiích není prakticky nic známo. Jako dospělý působil v Sieně v různých zaměstnání jako notář, univerzitní tajemník, sochař, dozorce silnic a jako hydraulický inženýr. Ve čtyřicátých letech 15. století Taccola odešel ze svých funkcí a dostal od státu důchod. V roce 1453 se připojil k Bratrstvu svatého Jakuba (Ordine di San Giacomo) a pravděpodobně krátce po tomto datu zemřel.

Práce a styl.

Taccola zanechal dvě monografie. První z nich je "De ingeneis" (O strojích), na které začal pracovat roku 1419 a dokončil ji v roce 1433. Práci však průběžně doplňoval dalšími obrázky a poznámkami, což vedlo v roce 1449 k vydání doplněného a přepracovaného díla pod názvem "De machinis".  Taccola kreslil černým inkoustem na papír a kresby doprovázel ručně psanými poznámkami Popisuje velké množství "důmyslných zařízení" v hydrotechnice, stavebnictví a také řadu válečných strojů. Taccolovy kresby ukazují, že byl mužem na předělu dvou epoch. Zatímco jeho předmět předjímá práce pozdějších renesančních umělců-inženýrů, jeho způsob vyjádření ještě hodně připomíná středověké ilustrace. Například perspektiva se v jeho kersbách objevuje jen někde. Taccola - zdá se - byl účastníkem probíhající revoluce v perspektivním malířství. Zajímavé na tom je, že o Taccolovi je známo, že se setkal se samotným "otcem lineární perspectivity". s Filippo Brunelleschim. Přes tyto grafické nesrovnalosti je Taccolův styl popisován jako energický, autentický a soustředěný na to, aby zachytit podstatné.

Vliv a znovuobjevení.

Taccola byl označován jako "Sienský Archimedes", jeho práce stojí na začátku tradice italských renesančních umělců-inženýrů s rostoucím zájmem o technologické otázky všeho druhu. Jeho kresby byly kopírovány a sloužily jako zdroj inspirace konstruktérům, jako byli Buonacorso Ghiberti, Francesco di Giorgio, a možná i Leonardo da Vinci. Zvláštní historický význam mají kresby jeho geniálních zdvihacích zařízení, které Brunelleschi použil při stavbě kopule katedrály ve Florencii, která byla v té době svým rozponem druhá největší na světě.  Zájem o Taccololovo dílo, ale prakticky ustal krátce po jeho smrti, jedním z důvodů možná byla skutečnost, že bylo dostupné pouze v podobě rukopisných knih, z nichž se do dnešní doby dochovaly pouze tři. Rozbor dochovaných rukopisů ukázal, že původní kresby Taccolovy jsou detailnější než jeho kopie. V šedesátých letech 20. století byly nově objeveny a identifikovány další Originály ve státních knihovnách v Mnichově a Florenci, což dalo podnět k prvnímu tištěnému vydání obou spisů "De ingeneis" a "De machinis"

Mariano di Jacopo řečený il Taccola (Kavka, 1382 Siena - asi 1453) byl italský polyhistor, správce, výtvarník a inženýr rané renesance. Taccola je známý pro svá technologická pojednání "De ingeneis" a "De machinis", v nichž se objevují s poznámkami výkresy široké řady inovativních strojů a zařízení. Taccolovy práce byly studovány a kopírovány pozdějšími inženýry a umělci renesance, například Francescem di Giorgio, a možná i Leonardem da Vinci.

Mariano di Jacopo (lat. "Marianus Jacobus"), genannt Taccola (* 1381; † um 1453), war ein italienischer Ingenieur, Künstler und Beamter der Stadt Siena.


Výroba.

Polykaprolakton se vyrábí polymerizací ε-kaprolaktonu, katalyzátorem může být mimo jiné 2-ethylhexanoát cínatý, je však známo mnoho dalších vhodných katalyzátorů.

Použití.

Polykaprolakton se může rozkládat prostřednictvím hydrolýzy esterových vazeb; tento rozklad může probíhat i za fyziologických teplot (například v lidském těle) a je tak možné jej použít jako biomateriál, mimo jiné na přípravu dlouhodobě voperovatelných implantátů; jeho rozklad je ale o něco pomalejší než u polylaktidu.  Polykaprolakton nachází využití i u zařízení pro řízené uvolňování léčiv. Pro využití ve tkáňovém inženýrství ovšem není vhodný kvůli pomalému odbourávání, špatným mechanickým vlastnostem a nízké buněčné přilnavosti. Jeho smísením s keramickými hmotami založenými na fosforečnanu vápenatém a s bioaktivními skly byla vytvořena skupina smíšených biomateriálů, které jsou díky výrazně lepším mechanickým vlastnostem, ovladatelné rychlosti odbourávání a vyšší bioaktivitě vhodné pro kostní tkáňové inženýrství.  Tato látka se používá v kosmetice jako kolagenový stimulátor. Skrze stimulaci tvorby kolagenu mohou výrobky s obsahem polykaprolaktonu eliminovat znaky stárnutí kůže jako je ztráta objemu, a to s okamžitým a dlouhotrvajícím účinkem. Kaprolakton byl zkoumán jako možná kostra pro opravy tkání metodami tkáňového inženýrství. Používá se jako hydrofobní součást amfifilních syntetických kopolymerů používaných k vytváření vezikulových membrán polymerzomů.  Polykaprolakton byl využit ke kapslování řady léčiv za účelem jejich kontrolovaného uvolňování a cíleného dopravení.

Biologický rozklad.

Polykaprolakton může být rozložen bakteriemi z kmenů "Firmicutes" a "Proteobacteria". Kmen štětičkovce 26-1 může rozkládat vysokohustotní polykaprolakton, ovšem ne tak rychle jako kmen kropidláku ST-01. Druhy z rodu Clostridium jej rozkládají za anaerobních podmínek.

Polykaprolakton je biologicky rozložitelný plast ze skupiny polyesterů nejčastěji používaný na výrobu polyuretanů. Polyuretanům dodává odolnost vůči vodě, organickým rozpouštědlům a chloru.

Polycaprolacton (PCL), genauer Poly-ε-Caprolacton, ist ein biologisch abbaubarer Kunststoff, der auf der Basis von Erdöl hergestellt wird. Er ist thermisch verformbar und wird entsprechend in die Thermoplaste eingeordnet. Gebildet wird er als Kette des Caprolacton, dem ε-Lacton der Capronsäure.


Popis.

Systém bude určen k pozorování v oblastech od viditelného světla po střední infračervené vlnové délky. Plánovaná životnost zařízení je nejméně 30 let.  Dalekohled bude ovládán z řídící místnosti z vedlejší observatoře Paranal, kde bude působit také vědecký personál. Obě observatoře budou propojeny optickými kabely. Na observatoři Cerro Amazones bude především technický personál dalekohledu, zařízení pro pokovování zrcadel, místní dílny, ostraha apod.

Zrcadla dalekohledu.

Dalekohled bude využívat novou optickou koncepci s celkem pěti zrcadly. Tento počet zrcadel (současné velké dalekohledy mají obvykle tři zrcadla) byl zvolen především kvůli zkrácení celkové délky dalekohledu.

Lasery.

Pro systém adaptivní optiky bude mít dalekohled k dispozici šest laserů, které budou ve výšce asi 90 km vytvářet umělé sodíkové hvězdy, podle jejichž obrazu bude korigován tvar čtvrtého zrcadla. Půjde o lasery produkující žluté světlo o vlnové délce 589 nm. Pro funkci dalekohledu jsou nutné čtyři z nich, další dva jsou potřebné pro některé vědecké přístroje.

Konstrukce.

Hlavní nosná konstrukce dalekohledu by měla vážit asi 2 800 tun. Kupole dalekohledu bude mít průměr 86 m a výšku 74 m. Bude polokulovitá s dvěma zakřivenými, bočně otevíranými dveřmi. Je navržena tak, aby byl dalekohled schopen pozorovat objekty od výšky 20° nad horizontem až k zenitu. Celá stavba zabírá plochu odpovídající fotbalovému hřišti.  Při návrhu konstrukce přístroje byla věnována pozornost i ochraně přístroje proti zemětřesení. Místo stavby leží – podobně jako většina území Chile – nedaleko místa styku dvou tektonických desek: Jihoamerické desky a desky Nazca. Proto jsou zde zemětřesení častá.

Přístroje.

V ohniscích dalekohledu bude k dispozici několik přístrojů k zaznamenávání obrazu nebo k měření vlastních vědeckých dat. Další přístroje – např. spektrograf s vysokým rozlišením HIRES nebo víceobjektový spektrograf MOSAIC – se v roce 2017 nacházely v prvních etapách přípravy (Phase A).

Porovnání.

ELT soustředí 100milionkrát více světla než lidské oko, 8milionkrát více než Galileův dalekohled a 26krát více než jeden dalekohled VLT na observatoři Paranal. Získá také více světla než všechny existující 8 až 10 metrové dalekohledy na světě dohromady.

Cíle pozorování.

Vzhledem k velikosti dalekohledu se od něj očekávají objevy ve většině odvětví astronomie. Primární by mělo být  Podle představ z roku 2015 by – i vzhledem k blízké geografické vzdálenosti – měla být výzkumná činnost dalekohledu ELT koordinována s dalekohledy ESO na Observatoři Paranal, především s VLT/VLTI a VISTA.

Historie.

Dalekohled vyvíjí od roku 2005 Evropská jižní observatoř. Stalo se tak na základě rozhodnutí rady této organizace, aby „zachovala vůdčí roli evropské astronomie v období mimořádně velkých dalekohledů“. Pro přístroj bylo hledáno několik míst: Uvažováno bylo i několik další míst, např. v Antarktidě na vrcholu „Dome C“ (3223 m n. m.).  Na jednotlivých místech byly sledovány meteorologické podmínky: zejména síla a směr větru, relativní vlhkost vzduchu a množství aerosolů v ovzduší. Dále byla zkoumána turbulence atmosféry, jas oblohy, seismická pevnost podloží nebo např. to, v jaké míře se zde vyskytují kondenzační stopy po tryskových letadlech. Týmy, které zkoumaly vhodná místa, si vzájemně sdílely informace se skupinou, která hledala umístění pro Třicetimetrový dalekohled.

Extrémně velký dalekohled ( – ELT, dříve Evropský extrémně velký dalekohled) je připravovaný největší dalekohled na světě. Na hoře Cerro Armazones v severní Chile jej staví Evropská jižní observatoř (ESO). Jeho základní kámen byl položen v květnu 2017; s uvedením do provozu se počítá po roce 2025.

Das Extremely Large Telescope (ELT), zuvor European Extremely Large Telescope (E-ELT), ist ein im Bau befindliches optisches Teleskop der nächsten Generation für die Europäische Südsternwarte (ESO). Es erhält einen Hauptspiegel mit 39 Metern Durchmesser, der aus 798 sechseckigen Spiegelelementen zusammengesetzt sein wird. Damit soll es das weltweit größte optische Teleskop werden.


Geografie.

Simmering leží v jihovýchodní části Vídně. Na severovýchodě sousedí s 2. okresem, od nějž ho dělí Dunajský kanál ("Donaukanal"). Na severozápadě hraničí s 3. okresem a na západě s 10. okresem. Na jihu pak sousedí se spolkovou zemí Dolní Rakousy. Simmering je vídeňským obvodem s nejnižší nadmořskou výškou.  Protože hranice katastrálních území ve Vídni není totožná s hranicí okresu, leží 22,5 ha městské části Simmeringu ve 3. okresu v ulici Landstraße a 116,94 ha v 10. okresu Favoriten. Uvnitř Favoriten je hranice Simmeringu tvořena ulicí Grenzstraße a také ještě k městské části náleží severovýchodní část Böhmischer Prater. Tento průběh hranice odpovídá také dřívější hranici mezi obcemi Favoriten a Simmering. Celková výměra katastrálního území činí 1178,46 ha.

Původ názvu.

První písemná zmínka o Simmeringu je z roku 1028 jako "Symmanningen", v jiném dokumentu z roku 1130 byl majitelem konkrétního místa jmenován "„Isinrich von Simmaningen“". V tomto kraji mohl sídlit šlechtický rod „von Simmaningen“. V následujících stoletích se měnil pravopis názvu (Symanin, Symaningen, Simmanin, Simoning), až do 14. století, kdy se stopy šlechtického rodu ztrácí a pravopis názvu se ustálil.

Historie.

První známky osídlení v oblasti Simmeringu se datují z roku 1028. Jednou z původních vesnic v této oblasti byl Kaiserebersdorf (dříve známý jako Ebersdorf), kde měl svůj lovecký zámeček Neugebäude císař Maxmilián II. Uprostřed osady Simmering stál kostel svatého Laurenze, jehož věže v dobách válečných sloužily k obraně místa. Roku 1529 při prvním tureckém obléhání byl Simmering zpustošený, jako i při druhém tureckém obléhání v roce 1883. Od roku 1773 se na Simmeringer Haide usídlilo císařské dělostřelectvo a střílelo na umělé opevnění a testovalo průraznost střel. Na počátku 19. století byla obec dvakrát obsazena vojsky Napoleona Bonaparte, při kterých byla také poškozena.  Již od roku 1605 stál v "Turnhofu", v dnešní Mautner-Markhof-Gasse, pivovar, který byl přes tři staletí důležitým zdrojem příjmů obce a teprve v roce 1930 byl zrušen. Snad do roku 1400 patřil Simmering rodu "von Simmaningen" a v následujícím měnil četné majitele (jejich jména se nacházejí ještě dnes v různých seznamech) a teprve od roku 1850 byla panství zrušeno. Tak se stal Simmering samostatnou obcí a roku 1858 byla postavena první úřední budova. Asi až do roku 1860 měl Simmering vesnický ráz, než byl postaven "Rinnböckhäuser", tehdy druhý největší obytný dům v oblasti Velké Vídně. Nastala doba rychlého velkoměstského rozvoje, stavěly se průmyslové podniky jako např Maschinen- und Waggonfabrik AG (dnešní Siemens-Verkehrstechnik) a začaly se zde usazovat podnikatelské rodiny. Důležitými dopravními tepnami byla v Simmeringské „Hauptstraße“ Aspangbahn, Ostbahn a od 1878 výstavba Wiener Neustädter Kanal.  Po připojení nejbližších předměstí k Vídni v roce 1850 začaly v sedmdesátých letech i úvahy o připojení dalších předměstských obcí k Vídni. Téměř všechny uvažované obce však byly proti tomuto návrhu. Nicméně na přání císaře Františka Josefa I. rozhodl roku 1888 dolnorakouský zemský úřad o sloučení předměstí s Vídní. Dnem 1. ledna 1892 pak byl Simmering proti vůli tehdejšího zástupce starosty Karla Linkeho společně s Kaiserebersdorfem a malými částmi obcí Kledering, Schwechat a Albern sloučeny k 11. vídeňskému okresu. Teprve roku 1955, po uzavření státní dohody, byla k okresu Simmering přičleněna i dřívější obec Albern.

Simmering () byl do roku 1892 samostatnou obcí a dnes je součástí stejnojmenného 11. vídeňského okresu, jakož i jedním z 89 vídeňských katastrálních území. Nachází se při Dunaji a jako městský okres byl ustanoven v roce 1892. Rozloha obvodu činí 23,23 km a k 1. lednu 2015 zde žilo 95 162 obyvatel.

Simmering ist der 11. Wiener Gemeindebezirk. Er wurde 1892 aus den selbstständigen Gemeinden Simmering und Kaiserebersdorf sowie kleinen Teilen anderer Gemeinden gebildet. 1956 kam die bis 1938 eigenständige Gemeinde Albern hinzu.


Životopis.

Vystudoval elektrotechniku na záhřebské technické univerzitě, poté strávil řadu let v národním podniku Rade Končar v Záhřebu. Úspěch firmy, která patřila k významným strojírenským podnikům v Jugoslávii a kterou později i řídil, mu zajistil politickou kariéru. V letech 1982 - 1986 se stal předsedou Nejvyšší rady SR Chorvatsko, v následujících dvou letech pak zastával i funkci republikového prezidenta. Etnickým původem byl bosenský Chorvat proslul hlavně jako stoupenec tržních reforem, které měly resuscitovat jugoslávské hospodářství v nepříliš šťastné chvíli.  Hospodářská situace SFRJ byla na konci 80. let velmi neuspokojivá. V roce 1987 země oznámila, že není schopna platit ohromné zahraniční dluhy, měna se hroutila (rostla inflace), životní úroveň klesala a od roku 1984 také přibývalo stávek - jevu v socialistické zemi nepříliš vídaného. Po rezignaci Branko Mikuliće nastoupil do premiérského křesla Ante Marković, který se rozhodl pro akční plán úspor a ozdravení ekonomiky. Ten počítal s měnovou reformou, zmrazením mezd i cen a s privatizací státních podniků, především bank.Jugoslávský dinár byl navázán na německou marku (což je praxe, ve které se v zemích bývalé Jugoslávie pokračuje dodnes).  Ekonomický pokles se však dařilo tlumit jen částečně. Kromě hospodářských obtíží, poklesu průmyslové výroby a zastaralosti domácích firem totiž Jugoslávii začaly tížit i problémy politické, hlavně etnické, které znemožnily pokračování další spolupráce. O těchto snahách Marković samozřejmě věděl a pokoušel se jim zabránit. Jako ekonom se však musel věnovat hlavně výdajové stránce jugoslávské politiky. I tam se ale jeho politika se dostala do sporu s plány tehdejšího srbského prezidenta Slobodana Miloševiće, který neměl velký zájem udržovat přísnou výdajovou disciplínu. Podle průzkumu veřejného mínění z jara 1990 však měl jeho reformní program podporu 79 % obyvatel SFRJ (nejvíce v BiH, 93 % a nejméně v Kosovu, 42 %).  Po rozpadu Svazu komunistů Jugoslávie v roce 1990 založil politickou stranu Savez reformskih snaga (svaz reformních sil), která sice získala v Bosně a Hercegovině asi 14% podporu, v ostatních republikách by však nezískala ani 5 % hlasů všech oprávněných voličů.  Namísto ekonomického vzestupu a restrukturalizace jugoslávského hospodářství však zemi čekaly jenom rostoucí do té doby neřešení spory, převážně národnostní povahy. Marković však vždy vystupoval na veřejnosti optimisticky a odmítal připustit vážnost situace. Rovněž odmítal, že dojde k vypuknutí války. Během ozbrojených střetů se pokoušel situaci řešit především uvalením zbrojního embarga na SFRJ. To poškodilo především Slovinsko a Chorvatsko, jejichž ozbrojené složky byly ve srovnání s jugoslávskou lidovou armádou nesrovnatelně hůře vyzbrojené. Pašování zbraní však ale nezabráni.  Po válce a rozpadu Jugoslávie se stáhl z veřejného života, na svoji funkci 19. prosince 1991 rezignoval.

Ante Marković (* 25. listopadu 1924 Konjic, Království Srbů, Chorvatů a Slovinců - 28. listopadu 2011), byl chorvatský podnikatel a poslední premiér SFRJ (oficiální titul byl "předseda Nejvyššího svazového výboru"). Funkci zastával od 16. března 1989 do 20. prosince 1991.

Ante Marković (; * 25. November 1924 in Konjic, Königreich Jugoslawien; † 28. November 2011 in Zagreb, Kroatien) war ein jugoslawischer Politiker. Von 1989 bis 1991 war er Ministerpräsident seines Landes.


Historie.

Hradu předcházela tvrz zvaná "Amonsgrýn" založená pravděpodobně po roce 1347 bratry Engelhartem a Albertem z Kynžvartu. Nahradila Kynžvart, který v roce 1347 dobylo vojsko krále Karla IV., protože z něj bratři podnikali loupeživé výpady. Bratři nejprve uprchli do Bavorska, ale po čase se vrátili do Čech. Karel IV. jim obnovu Kynžvartu zakázal, ale okolní krajinu jim udělil jako léno, jehož centrem se stal Amonsgrýn. V roce 1360 se vlastníkem kynžvartského panství včetně Úbočí stal Albert Nofhaft, jehož synové je roku 1373 prodali Borešovi z Rýzmburka.  Nový majitel si se souhlasem Karla IV. na místě tvrze nechal postavit hrad (tj. Borešova louka). Nový hrad byl dokončen do roku 1380. Boreš mladší z Rýzmburka panství roku 1392 prodal Zikmundu Hulerovi, který je o tři roky později vyměnil s Hynkem Pluhem z Rabštejna za Orlík. Hynek patřil mezi oblíbence krále Václava IV., který mu roku 1398 povolil Kynžvart obnovit. Od té doby Boršengrýn ztratil význam a byl pronajímán jako manství. Mezi jeho držitele patřili Mikuláš Fras (1426–1437), rytíř Valdenroder a Bedřich z Failče (před rokem 1450). V roce 1452 Kynžvart patřil Jindřichu II. z Plavna, který v té době válčil s Chebem, a na Boršengrýn proto dosadil svého hejtmana Hanuše Edlmana. Během bojů byl Boršengrýn ještě téhož roku po týdenním obléhání a ostřelování děly dobyt a pobořen.

Stavební podoba.

Hradní dispozice měla dvě části, které dnes odděluje silnice vedená po dně bývalého šíjového příkopu, který odděloval předhradí od hradního jádra. Předhradí z jihu chránil val s příkopem a další val se dochoval na východní straně. Za opevněním stála rozsáhlá a složitá zástavba. Vlastní jádro za šíjovým příkopem mělo přibližně trojúhelníkový půdorys obehnaný hradbou, za kterou stál mohutný donjon a další zástavba lehčího charakteru.

Přístup.

Přímo přes místo, kde stával hrad, vede silnice, která spojuje Úbočí s Dolním Žandovem, a modře značená turistická trasa z Podlesí směrem do Dolního Žandova, která kopíruje průběh silnice.

Boršengrýn (též "Boršegrýn") je zaniklý hrad na ostrožně nad Kynžvartským potokem u vesnice Úbočí nedaleko Lázní Kynžvart v okrese Cheb. Pozůstatky hradu jsou chráněny jako kulturní památka.

Burg Boršengrýn (deutsch "Borschengrün") war eine Burg in Westböhmen, in der Nähe der Dörfer Úbočí und Salajna, fünf Kilometer nordwestlich von Lázně Kynžvart.


Popis.

Prase bradavičnaté je sudokopytník s válcovitým tělem o délce 1 – 1,5 m, ocas (často vzpřímený, obzvláště při běhu) měří mezi 35 a 50 cm. Výška se pohybuje v rozmezí 65 – 85 cm. Samci váží okolo 150 kg, samice jsou zhruba o pětinu lehčí. Zbarvení je šedé až žlutohnědé, kůže je z větší části lysá, štětin je méně než u prasete savanového a jsou také řidší. Na hřbetě vytvářejí krátkou hřívu. Obě pohlaví mají vyvinuté dlouhé kly, které mohou u samců měřit více než 60 cm.Prasata bradavičnatá mají špatný zrak, ale velmi dobrý sluch a čich. Od podobného prasete savanového se liší nižšíma nohama, delšími tesáky, slabším ochlupením a poněkud klabonosým profilem hlavy.

Výskyt.

V současnosti se vyskytuje především v aridních oblastech – polopouštích a křovinatém buši. Vyhrabává si nory, v kterých přespává, odpočívá a kde samice rodí mladé.

Potrava.

Živí se hlavně trávou, a to jak nadzemními částmi, tak i kořínky a oddenky. Živí se i dužnatými hlízami, které jsou pro něj v suchých oblastech vítaným zdrojem vody. V menší míře konzumuje i mršiny, bezobratlé živočichy a trus různých obratlovců.

Rozmnožování.

Pohlavní zralosti dosahují mezi 18-24 měsíci. Samci se však poprvé páří až ve věku čtyřech let. Období říje je mezi čtvrtým až pátým měsícem po období dešťů. Samice mají při páření mnoho partnerů. Březost trvá přes šest měsíců, což je nejdéle ze všech druhů prasat. Samice rodí v noře nejčastěji tři až čtyři selata, někdy však až osm, která mají po narození hmotnost od 0,4 do 0,8 kg. Selata stráví v doupěti asi 6 až 7 týdnů. Ve čtvrtém měsíci života je matka přestává kojit. V příhodných letech rodí samice i dvakrát do roka, druhý vrh ale bývá menší. Samci o mláďata nepečují. Dospělosti se však nedožije ani polovina mláďat, vzhledem k četným predátorům, kteří selata loví. Prasata bradavičnatá se v přírodě mohou dožít patnácti let, v zajetí i více než dvaceti.

Poddruhy.

Vědci rozeznávají dva poddruhy prasete bradavičnatého, z nichž jeden byl již vyhuben.

Prase bradavičnaté ("Phacochoerus aethiopicus") je divoké prase, které žije ve Východní Africe, např. v Keni, Somálsku, Ugandě a v Etiopii. Za své jméno vděčí třem párům bradavic v obličeji složených z chrupavčité a pojivové tkáně, jež dosahují u samců velikosti až 15 cm. Praseti bradavičnatému je podobné prase savanové "(Phacochoerus africanus)", které bylo dříve považováno za jeho poddruh.

Das Wüstenwarzenschwein ("Phacochoerus aethiopicus") ist eine Säugetierart aus der Familie der Echten Schweine (Suidae). Es ist eng mit dem (Eigentlichen) Warzenschwein verwandt und wird manchmal in der gleichen Art geführt.


Zdroj a účel.

UAProf je založeno na Resource Description Framework (RDF) a souvisí se standardem Composite Capability/Preference Profiles od World Wide Web Consortium.  Soubory s UAProf obvykle mají příponu codice_1 nebo codice_2 a protože vycházejí z XML formátu, jsou obvykle přenášeny s MIME typem codice_3. RDF formát signalizuje, že schéma dokumentu je rozšiřitelné.  Popis funkcionality mobilního telefonu zahrnuje informace o výrobci, typu, velikosti obrazovky, jeho multimediálních schopnostech, podpoře znakových sad a další. Novější UAProfily také obsahují data odpovídající MMS, PSS5 a PSS6 schématům, v nichž jsou mnohem podrobnější informace o možnostech zařízení pro prezentaci videa, multimédií, pro streaming a MMS.  Mobilní telefon posílá v http požadavku hlavičku obsahující URL příslušného UAProf. Zpravidla je to hlavička codice_4, ale může být použita hlavička codice_5, codice_6 nebo jiná.  Vytvoření UAProf pro zařízení je dobrovolné: UAProf pro GSM zařízení zpravidla dodává jeho výrobce (například Nokia, Samsung, LG) zatímco u zařízení pro CDMA2000, příp. BREW je obvyklejší, že UAProf vytváří telekomunikační společnost.  Systém pro doručování obsahu (například provozovatel MMS centra nebo poskytovatel WAP obsahu) může používat UAProf pro přizpůsobení obsahu možnostem příslušného zařízení a pro rozhodnutí, které položky mají být poskytnuty pro download. Spoléhání na UAProf má však určité nevýhody:  Profily UAProf jsou jedním ze zdrojů informací o funkčnosti zařízení pro WURFL, který převádí UAProfile schéma na vlastní s mnoha jinými položkami a poli ano-ne týkajícími se funkcionalit zařízení pro zpracování značkovacích jazyků, multimédií atd. Tato XML data se vybírají podle hlavičky codice_7 ve WWW požadavku.  Dalším přístupem k problému, který používají některé komerčně dostupné systémy, je kombinovat získané informace s komponentovou analýzou, ručně shromážděnými daty a UAProfily pro získání přesnějších informací o skutečné funkcionalitě příslušného zařízení místo idealizované reprezentace, kterou používá UAProf nebo WURFL. Tento přístup umožňuje detekci starých zařízení, zařízení, která uživatel přizpůsobil instalací dodatečných programů, zařízení s Windows Mobile a internetových botů.  Členové W3C MWI (Mobile Web Initiative) a příslušné pracovní skupiny DDWG (Device Description Working Group) si jsou vědomi potíží se získáváním a udržováním informací o profilech zařízení a praktických nevýhodách v implementaci UAProf, ve snaze zlepšit situaci byly vytvořeny standardy pro Device Description Repository v naději, že soustava takových repozitářů odstraní potřebu lokálního udržování informací o zařízeních.

Ukázka UAProf.

<?xml version="1.0"?> <!-- --> <!-- Copyright (c) 2004 Sony Ericsson Mobile Communications AB. All rights reserved. --> <!-- The contents of this document are provided "as is". No warranties of any kind, --> <!-- either express or implied, including, but not limited to, the implied --> <!-- warranties of merchantability and fitness for a particular purpose, are made --> <!-- in relation to the accuracy, reliability or contents of this document. --> <!-- Sony Ericsson reserves the right to revise this document or withdraw it at any --> <!-- time without prior notice. --> <!-- =============================================================================== --> <rdf:RDF xmlns:rdf="http://www.w3.org/1999/02/22-rdf-syntax-ns#"  </rdf:RDF

UAProf () je standard, který popisuje funkčnost bezdrátového zařízení (mobilního telefonu), s cílem poskytnout poskytovatelům obsahu informace pro vytváření obsahu v takových formátech, který je dané zařízení schopné interpretovat a prezentovat.

User Agent Profile (UAprof) ist eine im Rahmen der WAP 2.0-Spezifikation durch das WAP-Forum definierte (und von der "Open Mobile Alliance" (OMA) weiterentwickelte) Beschreibung der Gerätefähigkeiten, speziell für Mobiltelefone.


Děj.

Pierre Dulaine je americký učitel tance se španělsko-francouzskými kořeny. Při cestě z akademie potká místního problémového černošského studenta Jasona „Rocka Rockwella“, který ničí auto ředitelky školy, protože mu zakázala vstup na školní párty. Rocko před Pierrem nakonec uteče.  Následující den přijede Pierre do školy, kde Rocko studuje, aby se setkal s ředitelkou, Augustine Jamesovou. Stav školy jej zhrozí a ačkoliv přizná ředitelce, že viděl, kdo její auto zdemoloval, viníka nezmíní. Místo toho přijme dozor nad žáky, kteří jsou po škole. Společně s ředitelkou se dostává do sklepa, kde problémoví studenti jsou a které se on chystá učit společenské tance, přestože oni holdují spíše street dance. Hodinu nakonec předčasně ukončí sami žáci, když odejdou. Učitelé ze školy se sází, že Pierre již druhý den do školy nepřijde, ale on se rozhodne ve výuce pokračovat. Další den se dozvídá, že Rockovi se zhroutil život po tom, co mu ve válce gangů zemřel bratr. Toho zabil starší bratr jedné z jeho spolužaček, LaRhette Dudleyové.  Pierre se snaží skloubit moderní tance s klasickými a mimo jiné stále vede i vlastní akademii. Zde se snaží naučit tančit Caitlin, na kterou naléhají bohatí rodiče, kteří ji chtějí předvést na luxusním večírku, který nechali vystrojit. Jí ale příliš tančení nejde. Závidí jiné Pierrově studentce, Morgan, že se dokáže pohybovat tak ladně a být sexy. Právě Caitlin mu vnukne myšlenku předvést problémovým studentům Morgan. Všichni žáci jsou jejich tancem uchváceni a narůstá i jejich chuť k tančení klasických tanců. Další den se Caitlin rozhodne, že se přidá ke skupince problémových studentů, než aby se učila tancovat s profesionály jako je Morgan. Přestože zpočátku ji v kolektivu nepřijímají, ona jim prozradí, že se mezi nimi cítí lépe než s Morgan. Nakonec jí jako partnera vybere Pierre černošského studenta, kterému všichni přezdívají "Kolos", jelikož trpí nadváhou.  Další scény popisují situaci žáků mimo školu. LaRhette je dcera prostitutky a musí se starat o své mladší sourozence. Zároveň také truchlí po svém bratrovi, který zemřel ve válce gangů, stejně jako bratr Rocka. Pokusí se jí znásilnit jeden ze zákazníků její matky a ona utíká do školy. Ve stejnou chvíli uteče z domu i Rocko, který dal těžce vydělané peníze matce na jídlo, ta místo toho ale koupila pouze alkohol pro sebe. Po potyčce s nemocným otcem utíká taktéž do školy, kde najde LaRhette jak tančí foxtrot. Pohádají se kvůli svým bratrům a když se začnou prát, najde je ochranka. Jsou předvedeni před ředitelkou Jamesovou, která se je rozhodne vyloučit. Nakonec vše zachrání Pierre, který se rozhodne zodpovídat za ně.  Pierre pokračuje v učení problémových studentů a rozhodne se je přihlásil do taneční soutěže. Následně vezme všechny studenty na akademii, aby jim ukázal ostatní profesionální tanečníky. Ty jsou nadšení, ale také se dozvídají, že zápisné na soutěž je 200 amerických dolarů. Pierre nakonec slibuje, že vše zaplatí. Také ustanoví, že soutěžit bude Rocko s LaRhette ve waltzu a Ramos a Danjou se budou střídat o Sašu při tangu.  Učitel Joseph Temple si stěžuje, že škola plýtvá časem žáků na tancování místo učení a požádá o zrušení tanečních hodin. Pierre má možnost obhájit svůj názor na setkání rodičů několika studentů, kde je úspěšný a může studenty dále učit.  Soutěž začíná a všichni Pierrovi žáci se chtějí účastnit. Rocko se ale nedostaví a LaRhette začíná být nervózní. Rocko se v tu chvíli nevědomky připlete jako účastník ke krádeži a na poslední chvíli se pokusí vycouvat. Jeden z gangsterů mu začne vyhrožovat zbraní, když ale zmíní vraždu Rockwellova bratra, Rock mu zbraň sebere a namíří s ní na něj. Nakonec nevystřelí a z místa uteče.  Saša a Danjou jsou v tangu úspěšní, ale Ramos žárlí. Nakonec se s Danjem dohodne, že zatančí tango ve třech, za což jsou ale diskvalifikováni. I přesto se vítězka kategorie Morgan rozhodne o výhru se s nimi podělit. Rocko se na poslední chvíli objevuje na soutěži, půjčuje si Pierrovo sako a tančí s LaRhette. Caitlin má na rodinném plese tančit s bratrancem Filipem, místo toho ji plesem provede Kolos, se kterým poté odchází na soutěž za ostatními. V závěru soutěže si Pierrovi studenti "pohrají" s technikou a místo klasické hudby pustí hip hop. Pierre nakonec odchází se svojí asistentkou, která ho už dlouhou dobu miluje.

Tančím, abych žil (v originále "Take the Lead") je americký film z roku 2006 s Antoniem Banderasem v hlavní roli. Byl natočen režisérkou Liz Friedlanderovou podle života Pierra Dulaina, který je skutečným učitelem tance a tanečníkem klasických tanců. Ve Spojených státech měl film premiéru 7. dubna 2006, v Česku pak 15. června toho roku.

Dance! Jeder Traum beginnt mit dem ersten Schritt ist ein US-amerikanischer Tanzfilm aus dem Jahre 2006, welchen unter der Regie von Liz Friedlander teilweise in Toronto und in New York gedreht wurde. Der Film basiert auf den Erlebnissen des Tanzlehrers Pierre Dulaine. Der Film wurde von New Line Cinema und Tiara Blu Films produziert ist im Verleih der New Line Cinema in den meisten Ländern. Nach seinem Kinostart am 7. April 2006 spielte der Film weltweit über 65 Mio. US-Dollar ein.


Historie.

Kajerkan byl založen roku 1943 jako osada pro horníky a stavitele, později získal význam i jako město hutníků. Na jeho budování se podíleli hlavně vězni z Norillagu, jednoho ze stalinských gulagů, jehož centrem byl Norilsk a který fungoval do roku 1956. Od roku 1957 byl Kajerkan sídlem městského typu a roku 1982 získal status města. Roku 2005 byl (stejně jako město Talnach) včleněn do Norilsku.  Zdejší ložiska uhlí byla využívána od roku 1945. Od roku 1957 byl budován a roku 1962 zprovozněn uhelný lom, vůbec první za polárním kruhem. Těžba uhlí ztratila na významu poté, co v roce 1970 podniky Norilského báňského a hutního kombinátu ("Норильский горно-металургический комбинат") začaly jako topivo používat plyn. Budování nového Naděždského hutnického závodu ("Надеждинский металлургический завод/Naděždinskij metallurgičeskij zavod") však vyžadovalo další městskou výstavbu a Kajerkan byl zachráněn od většího úpadku.

Obyvatelstvo.

Velkou část obyvatel tvoří horníci a jejich rodiny.

Zástavba.

Město působí celistvě, protože je téměř po celém obvodu ohraničeno osmipatrovými paneláky. Mimo jiné jsou zde 3 mateřské školy, 5 všeobecně vzdělávacích škol, bazén a kulturně-odpočinkové centrum "Harmonie" ("Гармония").

Hospodářství.

Stejně jako v celé oblasti Norilska mají i v Kajerkanu zásadní význam odvětví související s těžbou, která má ovšem značný negativní vliv na životní prostředí. Místní polymetalické rudy a uhlí zpracovává Naděždský hutnický závod; "Naděžda" se nachází několik kilometrů jihovýchodně od Kajerkanu, blízko Norilsku. Těžba uhlí zanechala v okolí města četné šachty a rozsáhlé lomy.

Doprava.

Město se nachází na nejsevernější železnici světa (izolovaná trasa Talnach - Norilsk - Dudinka). S blízkým okolím je rovněž spojeno silnicí, dopravu na větší vzdálenosti obstarává blízké letiště u "Alykelu" ("Алыкель").

Kajerkan () je sídlo v Rusku v severní části Krasnojarského kraje, od Krasnojarsku je vzdálen asi 1560 km. V současné době je administrativně součástí města Norilsk, je jeho satelitním městem ("город спутник"/gorod sputnik). Norilsk leží asi 30 km východně od Kajerkanu.

Kajerkan () ist eine ehemals selbständige Stadt, heutiger Stadtbezirk von Norilsk im Norden der Region Krasnojarsk (Russland) mit Einwohnern (Stand ).


Životopis.

DaCosta se narodila v Harlemu v New Yorku, má brazilské a afroamerické kořeny. Hovoří anglicky, portugalsky, francouzsky, španělsky a japonsky. Navštěvovala elitní střední školu Northfield Mount Hermon School, poté nastoupila na Brownovu univerzitu, kde studovala mezinárodní vztahy.

Kariéra.

Poté co skončila na druhém místě třetí řady soutěže America's Next Top Model, se její kariéra úspěšně rozjela. Objevila se v reklamě pro Garnier Fuctis, Lincoln Townhouse, Oil of Olay, Radioshack, Seda, Sephora a Dr. Scholl's. S herectvím začala v roce 2005, kdy si zahrála v díle sitcomu "Eve". Poté si zahrála v tanečním filmu s Antoniem Banderasem v hlavní roli "Tančím, abych žil". Vedlejší role si zahrála v nezávislých filmech "Honeydripper" (2007) a "Poslové" (2009). Získala roli Casandry Foster v telenovele stanice ABC "All My Children". Seriál opustila v srpnu roku 2008, měsíc po připojení se, aby si mohla zahrát ve hře "The First Breeze of Summer" na Broadwayi.  V roce 2009 získala vedlejší roli Nico Slater ve čtvrté a poslední řadě komediálního dramatu stanice ABC "Ošklivka Betty". V roce 2010 si zahrála ve filmu "Děcka jsou v pohodě" a za roli získala několik nominací na ceny v kategoriích nejlepší obsazení. Zahrála si ve sci-fi filmu "." V roce 2013 si zahrála v historickém dramatu "Komorník", ve kterém si také zahráli Forest Whitaker a Oprah Winfreyová. Během rozhovoru s herečkou Angelou Bassett na CNN bylo oznámeno, že si DaCosta zahraje hudební ikonu Whitney Houston v televizním filmu stanice Lifetime "Whitney". Její výkon byl vysoce uznáván. Od roku 2015 hraje sestru April Sexton v medicínském seriálu stanice NBC "Chicago Med".

Osobní život.

26. června 2012 se provdala za filmového producenta a režiséra Joshuau Bee Alafiu. V září 2013 mu porodila syna Sankaru. K 12. listopadu 2015 DaCosta požádala o rozvod.  V říjnu 2018 přiznala, že jí její bývalý manžel sexuálně napadl, když spala.

Yaya DaCosta (* 15. listopadu 1982, Harlem, New York, Spojené státy americké) je americká herečka a modelka. V americké soutěži "Amerika hledá topmodelku" skončila ve třetí řadě na druhém místě. Od roku 2015 hraje sestru April Sexton v medicínském dramatu stanice NBC "Chicago Med".

Yaya DaCosta (* 15. November 1982 in New York City als "Camara DaCosta Johnson") ist eine US-amerikanische Schauspielerin und Fotomodel.


Popis.

Zástupci tribu "Galegeae" jsou byliny nebo keře se zpeřenými listy. Odění se skládá z jednoduchých chlupů nebo z chlupů ve tvaru T. Listy mohou být lichozpeřené nebo sudozpeřené, obvykle složené z mnoha párů střídavě nebo nepravidelně postavených lístků, výjimečně jen jednolisté nebo trojčetné. Palisty jsou volné nebo přirostlé k řapíku, palístky chybějí. Na rozdíl od většiny bobovitých chybí na bázi řapíku charakteristická ztlustlina zvaná pulvinus nebo je redukovaná. Květy jsou uspořádány v úžlabních hroznech, klasech nebo výjimečně jednotlivé. Kalich je trubkovitý až zvonkovitý. Pavéza je na bázi nehetnatá nebo k bázi se postupně zužující, křídla jsou ouškatá, člunek na vrcholu tupý až zašpičatělý. tyčinkaTyčinky jsou ve většině případů dvoubratré. Semeník obsahuje několik až mnoho vajíček a nese tenkou čnělku zakončenou vrcholovou nebo postranní bliznou. Lusky jsou zploštělé, hranaté nebo nafouklé, pukavé nebo nepukavé. Semena jsou podlouhle ledvinovitá.

Rozšíření.

Tribus "Galegeae" zahrnuje asi 3000 druhů ve 24 rodech. Největším rodem tohoto tribu stejně jako celé čeledi bobovité je rod kozinec ("Astragalus"), který zahrnuje až 2500 druhů. Další rozsáhlejší rody jsou vlnice ("Oxytropis", 300 až 400 druhů), "Lessertia" (50), "Chesneya" (30) a žanovec ("Colutea", 28 druhů). Většina zástupců tohoto tribu se vyskytuje v Evropě, Asii a Severní Americe, některé rody přesahují i do sušších nebo horských oblastí tropů či jižní polokoule, zejména do jižní Afriky, Austrálie, na Nový Zéland a do mírných oblastí Jižní Ameriky.  V České republice je tento tribus zastoupen 7 druhy rodu kozinec ("Astragalus") a vlnicí chlupatou ("Oxytropus pilosus"). Jako zplanělé, zavlékané nebo zdomácnělé se zde dále vyskytují žanovec měchýřník ("Colutea arborescens"), jestřabina lékařská ("Galega officinalis") a lékořice lysá ("Glycyrrhiza glabra").  V květeně Evropy jsou zastoupeny mimo mnoha dalších druhů kozinců (celkem asi 140) a vlnic (asi 26 druhů) ještě 3 druhy žanovce, 5 druhů lékořice, jestřabina lékařská a výhradně středomořské druhy "Biserrula pelecinus" a "Erophaca baetica".

Význam.

Lékořice lysá je stará kulturní rostlina, používaná zejména v cukrářství. Jako léčivo se využívají různé druhy lékořice, jestřabiny a kozinců. Kozinec slizodárný ("Astragalus gummifer") a některé další druhy jsou zdrojem tragantu. V teplejších zemích se jako okrasná rostlina pěstuje nádhernice ("Clianthus") a svensona ("Swainsona").  Žanovec měchýřník je v České republice pěstován jako okrasný keř.

Přehled rodů.

"Astragalus", "Barnebyella", "Biserrula", "Carmichaelia", "Chesneya", "Clianthus", "Colutea", "Eremosparton", "Erophaca", "Galega", "Glycyrrhiza", "Gueldenstaedtia", "Lessertia", "Montigena", "Ophiocarpus", "Oreophysa", "Oxytropis", "Smirnowia", "Sphaerophysa", "Spongiocarpella", "Streblorrhiza", "Sutherlandia", "Swainsona", "Tibetia"

Galegeae je tribus (seskupení rodů) podčeledi "Faboideae" čeledi bobovité vyšších dvouděložných rostlin. Zahrnuje 24 rodů a asi 3000 druhů, z nichž převážná většina náleží do rodu kozinec. Zástupci tribu jsou byliny nebo keře se zpeřenými listy a motýlovitými květy. V původní květeně ČR je tribus zastoupen rodem kozinec a vlnicí chlupatou. Mezi hospodářsky významnější zástupce náleží lékořice lysá a kozinec slizodárný. Některé další druhy mají využití v medicíně nebo se pěstují jako okrasné rostliny.

Galegeae ist eine Tribus in der Unterfamilie der Schmetterlingsblütler (Faboideae) innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Die 22 bis 24 Gattungen mit insgesamt 2900 bis 3200 Arten sind fast weltweit verbreitet.


Historie.

Po druhé světové válce založil Friedrich Schunk (1912–1998) v německém městě Lauffen am Neckar společnost pro výrobu upínací techniky. Firma Schunk tak vznikla v roce 1945 jako malá dílna v garáži. První velkou zakázkou pro firmu byl kontrakt na výrobu součástí pro brzdové bubny a setrvačníky pro vůz Porsche 356. V roce 1964 vstoupil do firmy Heinz-Dieter Schunk, syn zakladatele Friedricha Schunka. Pod jeho vedením se firma Schunk vyvinula z malé dílny do mezinárodně zastoupené společnosti.

Historie upínací techniky.

Od roku 1966 firma Schunk vyrábí a distribuuje standardizované upínací čelisti pro sklíčidla. V roce 1978 se produktová řada firmy rozrostla o technologii hydraulického upínání pro velmi přesné upnutí stopkových nástrojů. S příchodem produktové řady Tandem v roce 1988 se sortiment firmy rozrostl o již třetí kategorii – stacionární upínání obrobků. V roce 1994 koupila firma Schunk firmu Hage GmbH ve městě Mengen a přidáním programu sklíčidel pro soustruhy tak zkompletovala své portfolio v oblasti upínání.  Díky akvizici italské společnosti MAG rozšířila firma Schunk sortiment stacionárního upínání i o oblast magnetických technologií. Od roku 2008 vlastní firma Schunk podíl v italské společnosti zabývající se magnetickými technologiemi SPD.  V roce 2010 byl závod Mengen rozšířen a byla do něj přemístěna výroba a podpora celého programu stacionárního upínání a sklíčidel.

Historie uchopovací techniky.

S rozvojem průmyslových robotů počátkem 80. let přišla v roce 1982 první standardizovaná nabídka chapadel pro roboty, čímž byl položen základ dnešní divize automatizace.  V následujících letech firma Schunk rozšířila svoji nabídku chapadel o rotační jednotky, lineární osy a pohony a systém rychlovýměn a celkového příslušenství pro roboty. Především díky pravidelnému pořádání dnů pro odbornou veřejnost v oblasti servisní robotiky (Expert Days Service Robotics) si společnost Schunk získala reputaci jako hlavní hnací síla v aplikační oblasti servisní robotiky.  V roce 2006 byl do společnosti Schunk začleněn systém GEMOTEC Montagetechnik GmbH z města Huglfing. Tím byla produktová řada rozšířena o modulární automatizační systém.

Další rozvoj společnosti.

Vzhledem k rostoucí poptávce po produktech firmy Schunk v zahraničí byla roku 1989 založena první zahraniční pobočka v Belgii a ve Švýcarsku. V roce 1992 byl založen Intec USA v Raleighu v Severní Karolíně, který byl následně rozšířen i o výrobu. V roce 2006 byla založena výrobní pobočka SCHUNK v Číně v Hangzhou. Po testovací periodě byla čínská výroba uzavřena, neboť se zde nepodařilo dosáhnout německé kvality výrobků. Pobočka v Shangai tak začala fungovat jako lokální zastoupení.  V roce 2010 byla založena společnost Schunk Laser GmbH v Lauffen am Neckar, čímž se nabídka rozšířila o laserové technologie.  V roce 2008 byl Hans Dieter Schunk za své celoživotní dílo oceněn Německou cenou za přínos k vývoji technologické úrovně. V roce 2010 obdržel cenu Engelberg Robotics Award. V roce 2012 se stal čestným občanem svého rodného města.  V roce 2010 provozuje společnost 23 poboček a zaměstnává přes 1800 zaměstnanců po celém světě. V čele společnosti stojí Hans-Dieter Schunk, jeho syn Henrik Schunk a dcera Kristina Schunk.

Schunk GmbH & Co. KG je německá strojírenská společnost sídlící ve městě Lauffen am Neckar (Bádensko-Württembersko). Firma zaujímá vedoucí postavení na trhu v oborech automatizace a je největším světovým dodavatelem upínací techniky. Mezi klíčové zájmy patří uchopování a upínání.

Die Schunk GmbH & Co. KG (eigene Schreibweise: "SCHUNK") ist ein Unternehmen für Greifsysteme und Spanntechnik mit Hauptsitz in Lauffen am Neckar.


Výskyt.

Druh je rozšířen v Západní Evropě kde roste od severu Pyrenejského poloostrova přes Francii a část Německa až po Britské ostrovy a Skandinávský poloostrov. Roste na kyselých půdách, dlouhodobě vlhkých loukách, rašeliništích, vřesovištích i v bažinách, škodí mu ale dlouhodobé zaplavení vodou. Protože nesnáší zastínění je vázán hlavně na bezlesé areály. Vyskytuje se od nížin do nadmořské výšky 1000 m.  Na území dnešního Česka byl tento druh pozorován na přelomu 19. a 20. století na dvou lokalitách u Slatiňan v okr. Chrudim. Pak se na mnoho let z české přírody vytratil a teprve před 30 léty se krátkodobě objevil v témže okrese na zcela novém stanovišti u Skutče, pravděpodobně se jednalo o krátkodobý výskyt rostliny ze semene zaneseného migrujícími ptáky. Od té doby liliovec kostilomku v ČR nikdo nespatřil.

Popis.

Vytrvalá bylina, dosahující do průměrné výše 30 až 40 cm, která vyrůstá z až 20 cm hluboko rostoucího tlustého, silně rozvětveného, plazivého oddenku. Má poměrně velkou přízemní růžici tuhých, vzpřímených, čárkovitých listů které mohou být dlouhé 10 až 30 cm a mnohdy sahají až ke květenství. Jsou mečovitě zakřivené, mají ostrý vrchol a bývají lehce oranžově zabarvené. Z oddenku často vyrůstají i plané růžice bez květných lodyh.  Mírně zploštělá lodyha je porostlá jen malým počtem menších, ve dvou řadách rostoucích přisedlých listů které směrem vzhůru postupně přecházejí v drobné listeny.Všechny listy i listeny mají souběžnou žilnatinu, nejčastěji se šesti žilkami.  Vrcholové květenství, 6 až 7 cm dlouhé, je hustý hrozen tvořený šesti až dvaceti krátce stopkatými, oboupohlavnými květy o průměru 10 až 15 mm. Vytrvalé okvětí je tvořeno šesti lístky zespod zelenými a shora zářivě žlutými které jsou rovnovážně odstálé, dorůstají do délky 10 až 18 mm a po odkvětu neopadávají. V květu je šest vzpřímených tyčinek se žlutými chlupatými nitkami a oranžově červenými prašníky. Svrchní semeník má krátkou čnělku zakončenou trojlaločnou bliznou. Kvete v červnu až srpnu. Vonné květy nemají nektar a opylujícím včelám a čmelákům poskytují pouze pyl.  Plodem je sytě oranžová, trojpouzdrá, pukavá tobolka doutníkovitého tvaru která bývá asi 12 mm dlouhá. Obsahuje několik desítek vřetenovitých, světle žlutých semínek asi 5 mm dlouhých s krátkou štětičkou na konci. S příchodem zimy rostlina usychá a zůstává stát hnědě zbarvená téměř po celou zimu.  Na stanovišti, jako výsledek rozrůstání větveného oddenku, roste většinou více rostlin hustě vedle sebe a vytváří široké kolonie ve kterých mají jiné byliny jen malou šanci vyrůst. V přírodě se mohou rostliny množit i semeny s krátkou dobu klíčivosti, uvádí se menší než rok.

Význam.

Rostlina obsahuje ve všech částech toxické saponiny které by při případné konzumaci byly pro člověka škodlivé. Zhoubnost se projevuje při spásání ovcemi, u nich následkem poškození jaterních funkcí dochází k zadržovaní vody v těle a také ke zvyšování citlivosti na světlo. Hovězí dobytek, koně a divoká zvířata však rostlinu nespásají.  České druhové jméno kostilomka (stejně jako latinské ossifragum) vychází z domněnky, že při spásání liliovce křehnou ovcím jejich kosti a snadno se lámou. Pravdou je, že kostilomka roste na kyselých místech kde je v trávě všeobecně nedostatek vápníku, pasoucí se zvířata mají proto v kostech vápníku málo a ty jsou křehčí a snáze se lámou.

Poznámky.

Jsou určité pochyby, zda byl liliovec kostilomka součásti české flory nebo se v Česku v minulosti objevil jen přechodně, jako krátkodobě zavlečená rostlina. Proto byl z kategorie A1 - vyhynulý taxon nově převeden do kategorie A2 - nezvěstný taxon.

Externí odkazy.

Liliovec kostilomka ("Narthecium ossifragum") je nevysoká bylina se zářivě žlutými květy která je v České republice považována za vymizelou. Je to druh z malého rodu liliovec který se ve Střední Evropě, vyjma západu Německa, nevyskytuje. V roce 2011 se stal německou Rostlinou roku.

Die Moorlilie ("Narthecium ossifragum"), auch Beinbrech, Ährenlilie oder Gelbe Moorlilie, ist eine Pflanzenart aus der Gattung "Narthecium". Diese Pflanzenart hat ein nur sehr kleines Verbreitungsgebiet und ist in Deutschland nach der Bundesartenschutzverordnung (BArtSchV) besonders geschützt. Die Moorlilie wurde von der Stiftung Naturschutz zur Blume des Jahres 2011 gewählt.


Hráčská kariéra.

V maltské lize hrál za Rabat Ajax FC (mistr ligy 1984/85 a 1985/86 – double) a Sliema Wanderers (mistr ligy 1995/96). Dvakrát vyhrál maltský pohár (1985/86 a 1999/00) a dvakrát maltský superpohár (1985 a 1986). Jednou se stal nejlepším střelcem maltské ligy (1986/87), jeho klub však po dvou titulech překvapivě sestoupil z nejvyšší soutěže a Carmel Busuttil přestoupil do Itálie. V Itálii hrál v páté nejvyšší soutěži za AS Verbania a po jedné sezoně přestoupil do Belgie.  V KRC Genk patřil k ústředním osobnostem týmu (1988–1994), mužstvo se však pohybovalo spíše na chvostu prvoligové tabulky. V sezoně 1989/90 zde působil ve druhé belgické lize. Kariéru uzavřel v maltském klubu Sliema Wanderers (1994–2001).  V maltské lize zasáhl do 208 utkání a vstřelil 93 branky, v belgické lize zaznamenal 137 startů a 34 góly. V letech 1983 a 1986 byl vyhlášen maltským fotbalistou roku.

Reprezentace.

Za maltskou reprezentaci nastoupil ke 111 oficiálním utkáním (05.06.1982–25.04.2001), v nichž vstřelil 23 branky (15.05.1983–20.01.2000). Je druhým nejlepším střelcem maltské reprezentační historie, více branek v reprezentačním týmu dal pouze Michael Mifsud.

Evropské poháry.

V evropských pohárech si připsal 19 startů a dvě vstřelené branky. Startoval v Poháru mistrů evropských zemí (1985/86: 2 zápasy/0 gólů, 1986/87: 2/0) a Poháru UEFA (1983/84: 1/0, 1984/85: 2/0, 1995/96: 2/0, 1996/97: 4/0, 1999/00: 2/0, 2000/01: 2/1, 2001/02: 2/1).

Trenérská kariéra.

Po skončení hráčské kariéry se stal trenérem. Vedl také fotbalovou školu. V letech 2003–2005 a 2009–2011 byl asistentem trenéra maltské reprezentace, dále působil v klubech Santa Luċija Net Stars (2005–2006) a Pietà Hotspurs FC (2006–2008).  Na začátku roku 2006 mu byla nabídnuta pozice hlavního trenéra maltské reprezentace, kterou však odmítl a této funkce se ujal Dušan Fitzel.

Carmel Busuttil (* 29. února 1964 Rabat) je maltský fotbalový trenér, bývalý fotbalista a maltský reprezentant. Byl prvním maltským fotbalistou, který se prosadil v zahraničí a figuruje na seznamu UEFA Jubilee 52 Golden Players. Je považován za jednoho z nejlepších maltských fotbalistů všech dob.

Carmel Busuttil (* 29. Februar 1964 in Rabat), genannt "Il Bużu", gilt als bisher bedeutendster Fußballspieler Maltas. Er war Mittelfeldspieler und bestritt 113 Spiele für die Nationalmannschaft. Nach seinem Karriereende als Fußballspieler wurde er Fußballtrainer.


Rozšíření.

Přirozeně vyrůstá, vyjma severní Skandinávie, po celé Evropě a dále v oblastech okolo Kavkazu. Bývá občas pěstován v okrasných zahradách, ze kterých se semeny šíří do krajiny. Takto se jako nepůvodní druh dostal až do Japonska, do Spojených států a Kanady, Argentiny a Chile i do Austrálie, na Nový Zéland i Havajské ostrovy.  V České republice roste v teplejších oblastech, jeho výskyt ale není častý. Je proto v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" z roku 2012 zařazen mezi druhy sice méně ohrožené, ale vyžadující další pozornost (C4a).

Ekologie.

Teplomilná rostlina vyskytující se hlavně na výslunných hlinito-písčitých nebo kamenitých půdách, obvykle jen do nadmořské výšky 600 až 800 m. Roste na pastvinách, vinicích, křovinatých stráních, po okrajích světlých lesů, podél komunikací i na železničních či silničních náspech.

Popis.

Hvozdík svazčitý je jednoletá nebo dvouletá, šedozelená bylina s 30 až 50 cm vysokou lodyhou, rostoucí z nehlubokého, vřetenovitého kořene. Kolénkatá lodyha je přímá, v průřezu oblá, v horní třetině rozvětvená, ve spodní části řídce a v horní hustě porostlá krátkými chlupy. Listy přízemní jsou kopinaté s tupým koncem, lodyžní vyrůstají vstřícně v kolénkách, mají 3 mm pochvu, jsou 2 až 10 cm dlouhé, úzce kopinaté až čárkovité s ostrým vrcholem; všechny jsou krátce chlupaté. Listeny jsou bylinné a úzce kopinaté, stejně jako dva nebo čtyři drobnější listence.  Na konci lodyh a větví roste tři až deset přisedlých, asi 1,5 cm velkých nafialovělých květů seskupených do svazečků. K vrcholu zúžený, trubkovitý kalich s pěti ostrými, šedě zelenými zuby je 12 až 20 mm dlouhý. Korunní lístky s nehtem jsou 4 až 8 mm dlouhé, obvejčité, na okraji nepravidelně zubaté, mají růžovou, červenou nebo nachovou barvu a na svrchní straně světlé tečky. V květu je deset tyčinek s purpurovými prašníky a dvě čnělky s bliznami. Opylovány jsou hmyzem s delším sosákem, který se dostane k nektaru vespod dlouhé a téměř uzavřené kališní trubky.

Rozmnožování.

Po opylení květ vytváří plod, což je v suchém kalichu ukrytá tobolka obsahující mnoho semen, ta jsou podlouhlá, asi 1 mm velká, bočně zploštělá a drsná. Do okolí jsou rozfoukávána větrem nebo odplavována vodou při silném dešti.  Hvozdík svazčitý se rozmnožuje jen generativně, semeny. Některá klíčí v tomtéž roce kdy dozrají, jiná až na jaře následujícího roku. Rostlina obsahuje hodně saponinů a není býložravci spásána.

Hvozdík svazčitý ("Dianthus armeria") je jednoletá nebo dvouletá rostlina slunných stráních, kde v době od června do srpna vykvétá nápadnými svazečky fialových květů. Je jedním z mála nevytrvalých druhů rodu hvozdík v české krajině.

Die Raue Nelke ("Dianthus armeria"), auch Büschel-Nelke genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung Nelken ("Dianthus") innerhalb der Familie der Nelkengewächse (Caryophyllaceae). Ihre Blüten sind zu dichten Büscheln vereinigt und nichtblühende Triebe fehlen bei ihr ganz. In einigen Gebieten Europas gilt sie als gefährdete Art.


Výskyt.

Orel páskovaný má velký areál rozšíření o rozloze 6 430 000 km ve střední, jižní a východní Asii, v němž žije v počtu 2 500 až 9 999 jedinců. Obývá například Kazachstán, Tádžikistán, Turkmenistán, jižní část Ruska, Uzbekistán, Mongolsko a Čínu, na jih se táhne areál například až po Pákistán, Indii či Myanmar (Barmu). K životu dává přednost sladkovodním oblastem, například mokřadům, jezerům či řekám. Lze jej najít až do nadmořské výšky 5 000 m n. m.

Popis.

Orel páskovaný je velký druh orla, měří 76 až 84 cm a váží 2,0 až 3,7 kg, rozpětí křídel činí 180 až 205 cm. Dosahuje o něco menší velikosti než příbuzný orel mořský, od kterého se také odlišuje delším ocasem, krkem a tmavším zbarvením, které je téměř na celém těle tmavohnědé s černobílým zaobleným ocasem, břicho má hnědé odstíny a hlava s krkem mohou mít zbarvení od světlehnědé až po bílou. Zobák i s ozobím jsou šedé, oči žluté. Mladí jedinci jsou až na bílé odstíny z vnitřní strany křídel celí hnědí. Orel páskovaný létá pomalu.

Chování.

Orel páskovaný se na hnízdišti ozývá hlasitými zvuky "kuok-kuok-kuok" (nejčastější volání), "kyowkyow-kyow", "kha-kha-kha-kha" a "gao-gao-gao-gao". Doba rozmnožování orla páskovaného se liší podle místa, kde se vyskytuje; zatímco na severu areálu výskytu probíhá v březnu, na jihu až v listopadu. Druh je monogamní, oba rodiče postaví na stromech hnízdo z větví (v Mongolsku a Kazachstánu však není výjimka ani postavení hnízda na zem), do kterého naskládají například listy, menší větvičky nebo seno. Používáno je i několik let. Samička do takto upraveného hnízda naklade jedno až tři vejce, ze kterých se po inkubační době, jež činí 40 až 45 dní, vylíhnou mláďata, z nichž nejmladší obvykle zahyne. O potomstvo se starají oba rodiče, ale aktivnější je v tomto směru samice. Mláďata se opeří za 70 až 105 dní. Orel páskovaný se dožívá 17,2 let. Druh je stěhovavý a na zimu se z oblastí, ve kterých mohou zamrznout řeky, může přesunovat jižněji. Migrace probíhají například ze středu Mongolska a čínské provincie Chej-lung-ťiang do provincie Ťiang-su. Někteří ptáci jsou však stálí a přes zimu v těchto částech zůstávají, proč se tak děje, není známo.  Orel páskovaný loví v párech a kořistí se stávají nejčastěji ryby, které loví z vodní hladiny, ale také želvy, žáby, savci či holátka ptáků, loví i vodní ptactvo a složky potravy se liší podle místa výskytu. Nepohrdne ani mršinou nebo sebere ostatním dravcům, jako je orlovec říční ("Pandion haliaetus") nebo luňák brahmínský ("Haliastur indus"), jejich kořist. Někdy obírá i rybáře o jejich úlovky.

Ohrožení.

Nebezpečí pro tento druh představuje ztráta přirozeného prostředí. Mokřady jsou vysoušeny či znečišťovány, velké stromy, na nichž si orli stavějí hnízda, káceny, navíc řady oblastí byly uzpůsobeny pro zemědělství nebo je osídlili lidé. Na některých místech kvůli rybolovu klesl počet ryb, čímž orli přicházejí o potravu, v Indii jim zase při lovu ryb brání invazní tokozelka nadmutá ("Eichhornia crassipes"). V Myanmaru (Barmě) pak představuje nebezpečí těžba ropy a zemního plynu. Druh je navíc, například v Číně, loven.  Populace má klesající tendenci a kvůli menší populaci a ničením přirozeného prostředí Mezinárodní svaz ochrany přírody považuje orla páskovaného za zranitelný druh, který je zapsán na Úmluvu o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin ve druhé příloze a v první příloze The Convention on the Conservation of Migratory Species (CMS). Druh se vyskytuje v některých národních parcích (Národní park Jima Corbetta v Indii) a jsou navrženy další ochranné akce.

Orel páskovaný ("Haliaeetus leucoryphus") je druh jestřábovitého ptáka patřícího do rodu orel ("Haliaeetus"). Tvoří klad společně s druhy orel mořský ("Haliaeetus albicilla"), orel bělohlavý ("Haliaeetus leucocephalus") a orel východní ("Haliaeetus pelagicus"). Popsal jej Peter Simon Pallas v roce 1771 a nejsou známy žádné poddruhy.

Der Bindenseeadler ("Haliaeetus leucoryphus") ist ein Greifvogel aus der Familie der Habichtartigen (Accipitridae). Er ist an Gewässern in Süd- und Zentralasien verbreitet. Auf Grund von Habitatzerstörungen, Nahrungsrückgängen und Störungen in den Brutgebieten sowie durch Zerstörung von wassernahen Altholzbeständen und einer zunehmenden Belastung durch Umweltgifte gehen die Bestände zurück. Die Art wird deswegen von der IUCN als gefährdet („"vulnerable"“) eingestuft.


Varianty názvu.

Jelikož 18 km západním směrem nachází Jablonec nad Nisou, původně obývaný především německým etnikem, užívalo se někdy též označení "Český Jablonec" nebo "Jabloneček". Jméno "Jablonec nad Jizerou" používá úředně tato obec až od roku 1916.

Historie.

Pří dělení dědictví mezi pány z Waldsteina, Hynka z Jilemnice a Henyka ze Štěpanic, 22. června 1492 získal Hynek z Valdštejna a z Jilemnice do svého dílu mimo jiné majetky, poprvé v dochovaných pramenech zmíněný tento Jablonec, tedy celou ves Jablonec a dvory kmetcí, tedy selské, s platem i pustou ves Vojtěšice.  František Josef I. rozhodl o povýšení Jablonce na městys 14. února 1896, což bylo všeobecně prohlášeno 24. února 1896, a privilegiem, nikoliv ze 7. června 1896, ale ze 7. července 1896, Jablonci udělil znak, kdy místo starší pečetní figury svatého Prokopa v mitře s čertem na řetězu v pravici a opatskou berlou v levici umístěné v kartuši pod nápisem WESS IABLONETZ. Mezi obecné figury jabloneckého znaku patří jabloň, zeď, kostel, přívoz i most.  Výnosem c. k. ministerstva vnitra z 26. července 1916, číslo 26.087, je na žádost obecního zastupitelstva rozšířen název místní obce Jablonec na Jablonec nad Jizerou a v němčině z Jablonetz na Jablonetz an der Iser.  V roce 1971 byl Jablonec nad Jizerou nepřímo povýšen přiznáním městského národního výboru na město.

Lyžařský areál.

V jablonecké části vesnice Tříč se také na hrubostranských Tříčských vrších (vrchol 688 m n. m.) nachází lyžařský areál Kamenec s 3,3 kilometry sjezdovek a dvěma lyžařskými vleky.

Město Jablonec nad Jizerou (německy "Jablonetz an der Iser") se nachází v okrese Semily v Libereckém kraji. Žije zde obyvatel.

Jablonec nad Jizerou (deutsch "Jablonetz an der Iser") ist eine Stadt im Okres Semily, Liberecký kraj in Tschechien. Sie liegt am Fuß des Riesengebirges.


Geografie.

Jedná se o nejvýchodnější místo Českého masivu, podle kterého dostal také svůj název – Landek je počeštěný německý výraz (kout země). Severní úbočí kopce se mírně svažuje do okolní krajiny, kdežto jižní a jihovýchodní svah prudce spadá do údolí Odry. Právě zde se vlivem eroze odhalil unikátní geologický profil s karbonskými vrstvami a vystupujícími uhelnými slojemi.  Výška kopce je sice pouhých 280 m n. m., avšak i tak je zdálky dobře viditelný. Jeho rozloha činí 85,53 hektarů.

Ekologie.

Na kopci se vyskytuje velmi cenná vegetace, některé exempláře buku jsou staré více než 150 let. Kromě nich jsou zde hojně zastoupené břízy, trnovníky akáty, duby, habry, javory a lípy. Velkou část lesního porostu tvořila až do druhé poloviny 20. století jedle, avšak vlivem znečištěného ovzduší se stala na Landeku vzácnou. Po ukončení těžby uhlí a mírném zlepšení stavu ovzduší na Ostravsku lze pozorovat její pomalý návrat do skladby lesa. Landek byl ušetřen agresivního zalesňování smrkovými monokulturami, neboť mělce kořenící smrk nebyl schopen získat vláhu z hlouběji položených vrstev půdy. Neodolal však rozšíření bezu černého, který v roce 2003 tvořil bezmála 80 % veškerého přízemního porostu. V lese se volně vyskytuje chráněná lilie zlatohlavá. Původní flóru však od řeky Odry vytlačují zavlečené porosty křídlatky japonské.  Kromě rostlin zde lze nalézt vzácné brouky drabčíky a chráněné druhy ptáků, jako je např. chřástal polní, lejsek šedý či strakapoud prostřední. Opuštěné hornické štoly poskytují vhodné životní podmínky pro kolonie netopýrů.

Historie.

Sídliště lovců mamutů ze starší doby kamenné, staré asi 30 000 let, bylo objeveno v roce 1924 při úpravě tenisových kurtů na vrcholu kopce. Lidé se zde usídlili díky výhodné poloze k úkrytu a obraně, ale také hojnosti zvěře v lesích a ryb v řekách. Jedná se o součást pravěkého „civilizačního centra Evropy“, což je pás archeologických nalezišť táhnoucí se od rakouského Willendorfu přes Věstonice a Předmostí u Přerova až do Polska. První experimentální výzkumy proběhly roku 1927, mnohem podrobnější potom v letech 1952–1953. Právě zde byla Bohuslavem Klímou nalezena Petřkovická venuše. Nacházejí se zde jedny z největších evropských uhelných slojí, které navíc vystupují na zemský povrch, což je světový unikát. Právě zde bylo poprvé použito černé uhlí jako palivo. Starším využitím uhlí bylo jen spalování lignitu pravěkými lidmi v jižní Francii. Landek se může pyšnit nepřetržitým osídlením trvajícím více než 23 000 let.  Za vlády Přemysla Otakara II. zde stával hrad, majetek opavských knížat, vybudovaný někdy v letech 1253 až 1256 k ochraně hranic českého státu a zároveň solné a jantarové obchodní stezky vedoucí kolem toku Odry. První písemná zmínka o něm je z 2. srpna 1297. Hrad měl pravidelný ortogonální půdorys s věžemi v rozích. Landecký hrad tvořil protipól hradu ve Slezské Ostravě, který chránil hranice polského státu. Údajným impulsem k vybudování landeckého hradu byl tatarský nájezd v roce 1241 či vpád polských vojsk v roce 1253. Hrad byl pobořen kolem roku 1474 vojsky krále Matyáše Korvína. Jeho zbytky byly patrné ještě v roce 1912, avšak obyvatelé okolních obcí (Koblova, Petřkovic a Šilheřovic) je použili jako základy pro svá obydlí. Na jeho místě nyní stojí rozhledna. Na místě hradu původně stálo od 8. století do 11. století středně velké slovanské hradiště (cca 0,61 ha).  V roce 1782 byla na Landeku zahájena těžba uhlí, která zde trvala nepřetržitě až do roku 1991, kdy byly uhelné zásoby vyčerpány. Landek se tak stal prvním místem na Ostravsku, kde bylo uhlí cílevědomě těženo pro podnikatelské účely. Kromě uhlí však kopec poskytoval také lákavá přírodní zákoutí a záhy se stal oblíbeným místem pro procházky. Místní turistický průmysl se čile rozvíjel, takže již brzy mohli návštěvníci posedět ve dvou výletních restauracích či se projet na loďkách.  Vrch požívá ochrany od roku 1966, v nynější formě od 3. listopadu 1993, kdy byl vyhlášen národní přírodní památkou Landek. V roce 1997 podal Evžen Tošenovský, tehdejší primátor Ostravy, návrh vládě České republiky, aby vláda usilovala o zápis lokality Landek do Seznamu světového dědictví UNESCO. V současné době na úpatí kopce sídlí Hornické muzeum, které zahrnuje také Důl Anselm, nejstarší důl na Ostravsku. Územím kopce vede přírodovědná a hornická naučná stezka.

Landecké pověsti.

Zejména mezi obyvateli Koblova se kdysi o Landeku vyprávěly strašidelné pověsti. Mezi nejčastější patří pověsti o landeckém pokladu, který hlídá paní v černém oblečení na černém koni, nezdárná dcera landeckého pána proměněná v kance, nebo bílý pes s klíčem v hubě. K pokladu také bylo možno sestoupit dírou v zemi, která se otevírala většinou během některého významného církevního svátku. Další z pověstí se týká vodníků, případně vodních panen.

Zajímavosti.

Po vrchu Landek se jmenuje i pár mezinárodních vlaků kategorie expres společností České dráhy a ZSSK jezdící v trase: Praha - Olomouc - Bohumín - Žilina a zpět.

Landek je zalesněný protáhlý kopec, ležící ve slezské části statutárního města Ostravy v katastrálním území Koblova a Petřkovic nad soutokem Odry a Ostravice. Jedná se o evropsky i světově známou lokalitu především z hlediska geologie, archeologie, historie, přírodovědy a hornictví. Její význam je srovnáván se známějšími kopci (např. s Řípem, Blaníkem, Orebem či Táborem).

Der Landek (deutsch "Landeck") ist ein 280 m hoher Hügel in Tschechien. Er liegt vier Kilometer nördlich des Stadtzentrums auf dem Gebiet der Stadt Ostrava. Bekannt ist er durch seine geologischen, archäologischen, historischen, naturwissenschaftlichen und bergbaulichen Besonderheiten.


Krádež Glas Gaibhnenn.

Cian kdysi vlastnil kouzelnou krávu jménem Glas Gaibhnenn, jejíž mléko nikdy nepřestávalo téct. Protože mu ji každý záviděl a často se ji někdo pokoušel ukrást, musel krávu hlídat ve dne v noci. Jedním z těch, kdo po Glas toužili, byl i Balor, vládce nepřátelského lidu Fomóirů. Čekal na příležitost, až se ke Glas bude moci dostat blíž. Jednou si všimnul, že Cian odešel do kovárny za svým bratrem Goibniem, od něhož potřeboval ukovat nějaké meče, a nechal krávu stát před kovárnou pod dohledem třetího bratra Samthainna. Balor se proměnil v malého chlapce s rudými vlasy a v této podobě přistoupil k Samthainnovi a namluvil mu, že se jeho bratři v kovárně domlouvají, že ho obelstí, ukovají si meče z oceli, která byla určena na Samthainnovy zbraně, a ty jeho potom vyrobí ze železa. Rozčilený Samthainn nechal „chlapce“ pohlídat krávu a běžel si to do kovárny s bratry vyřídit. Balor toho okamžitě využil a odvlekl Glas Gaibhnenn přes moře až na svůj ostrov s věží.

Výprava do Balorovy věže.

Poté, co mu byla kráva odcizena Balorem, se Cian šel zeptat druida, jak ji má získat zpět. Druid mu ale řekl, že dokud je Balor naživu, nikdo od něj krávu nedostane, protože každého, kdo by se o to pokusil, by Balor zničil svým zlým okem. Cian se s takovou radou nespokojil a obrátil se na mocnou druidku Birog z Hory. Birog mu svými kouzly a důvtipem pomohla dostat se do Balorovy věže v převleku za neškodnou ženu. Ve věži se Cian setkal s Balorovou krásnou dcerou Eithlin a pomilovali se spolu, ale hned nato ho Birog znovu odnesla pomocí svých kouzel pryč. Když nadešel její čas, porodila Eithlin Cianova syna Lugha. Balor se dítě pokusil zneškodnit, protože měl podle druidské věštby zemřít jeho rukou, ale Lugh byl zachráněn a věštba se později naplnila.

Cianova smrt.

Podle jedné pověsti po tomto incidentu Balor Ciana zabil tak, že mu rozbil hlavu o bílý kámen, který dodnes nese stopy jeho krve. Existuje ale i jiná, rozsáhlejší legenda o Cianově smrti. Podle ní byl Cian zabit třemi Tuireannovými syny, kteří chovali dávnou zášť k Cainteho synům, mezi které patřil i Cian (v této legendě jako jeho bratři nevystupují Goibniu a Samthainn, ale Cu a Ceithen). Cian na Tuireannovy syny narazil na Pláni Muirthemne, když se vydal svolat vojsko na pomoc Lughovi v bitvě proti Fomóirům. Věděl, že kdyby si ho všimli, tak by vyvolali bitku, a on se jim nechtěl postavit sám. Proměnil se proto v prase a utekl se schovat do obrovského stáda prasat, které se nedaleko od něj rýpalo v zemi. Tuireannovi synové ho ale stejně uviděli, našli ho mezi ostatními prasaty a zabili ho, přestože je Cian varoval, že budou za jeho smrt muset jeho synovi zaplatit tolik, kolik ještě nikdy nikdo nezaplatil, a že to bude samotná vražedná zbraň, která to na ně Lughovi poví. Tuireannovi synové se naplnění této předpovědi pokusili vyhnout tím, že Ciana, který byl raněný po zásahu kopím, nedorazili žádnou zbraní, ale zasypali ho proudem kamenů, až ho dočista rozdrtili. Poté se ho několikrát pokusili pohřbít, ale pobouřená země ho pokaždé vyvrhla. Teprve na sedmý pokus zůstala Cianova mrtvola pod zemí a Tuireannovi synové opustili místo činu.  Tuireannovi synové o svém činu nikomu neřekli, ale Lugh stejně vycítil, že jeho otec už nežije, a vydal se hledat jeho tělo. Když přišel na místo, kde Cian zemřel, promluvila k němu země a vylíčila mu, co se stalo. Lugh potom lstí přiměl Tuireannovy syny, aby se vydali na dlouhou a nebezpečnou výpravu za magickými předměty, které žádal jako výkupné za smrt svého otce. Tuto výpravu bratři vykonali, ale na jejím konci byli smrtelně raněni, a protože je Lugh odmítl uzdravit, svým zraněním podlehli.

Cian je jednou z postav irských legend, příslušník božského lidu Tuatha Dé Danann a otec Lugha, mistra devatera umění a přemožitele nepřátelských Fomóirů.

Cian [] (dt. „lang, andauernd“) mit dem Beinamen Mac Cainte ist eine Figur aus der keltischen Mythologie Irlands. Er gilt im "Lebor Gabala Eirenn" als der Sohn des Dian Cecht und Bruder Miachs und Goibnius. Durch Ethniu, die Tochter des Balor, ist er der Vater des göttlichen Heros Lugh.


Příčina nemoci (etiologie).

Původcem jsou pleomorfní, grampozitivní vřeckovýtrusné kvasinky) o velikosti buňky 1-5 x 20-90 μm. Jsou PAS pozitivní, při fakultativně anaerobních podmínkách rostou na agaru s azidem sodným při teplotě 37 °C za vzniku plochých kolonií. Na krevním agaru tvoří za 48 hodin za přítomnosti 10 %CO hemolytické kolonie o průměru 1–2 mm. Po obarvení Gramem je vidět jemně granulovaná a vakuolizovaná cytoplazma.  „Megabakterie“ jsou považovány za oportunní patogen, často se nacházejí ve fekálních otiscích a stěrech sliznice proventrikulu i klinicky zdravých ptáků.

Vznik a šíření nemoci (epizootologie).

Megabakterióza se vyskytuje nejčastěji u andulek a kanárů, ale může být diagnostikována i u jiných ptáků (drobní pěvci, korely, agapornisové, neofémy, kur domácí, kuřata pštrosa dvouprstého). K přenosu pravděpodobně dochází per os kontaminovaným trusem, příp. i při krmení mláďat rodiči. Existuje rozdílná vnímavost jednotlivých ptáků. V praxi jsou pozorována spontánní uzdravení, ale i bacilonosičství (subklinická infekce).

Projevy nemoci (symptomatologie).

Klinika.

Onemocnění zpravidla probíhá chronicky, časté jsou remise. Postižení ptáci vykazují při nezměněném apetitu postupné hubnutí, netečnost, neochotu k pohybu, rychlou unavitelnost, načepýřené peří, někdy zvracení, průjem, polyurii, zvýšenou žíznivost (polydipsii) až úhyn po několika týdnech trvání nemoci. Typická je změna pH žaludečního obsahu (z 0,7-2,4 na 7,0-7,3). Morbidita může být až 5-15 %. U pštrosích kuřat dochází k zástavě růstu.

Patologie.

Při pitvě se zjišťuje vyhublost, většinou katarální až hemoragicko-ulcerativní zánět sliznice proventrikulu a jeho dilatace, eroze a zvředovatění sliznice přechodu mezi žaludky, a nekróza výstelky svalnatého žaludku. Při mikroskopickém vyšetření stěru sliznice proventrikulu se nacházejí vláknité útvary připomínající nerozvětvené hyfy plísní.

Diagnostika.

Diagnostika je založena na anamnéze, klinickém vyšetření a nálezu megabakterií v trusu anebo v seškrabu sliznici proventrikulu (barvení podle Grama). Ke stanovení diagnózy napomáhá kontrastní Rentgenové záření vyšetření (dilatace proventrikulu, zúžení přechodu mezi žaludky). Diferenciální diagnostika: trichomoniáza, kandidóza, obstrukce trávicího traktu.

Terapie a prevence.

Léčba není jednoznačná, s různými výsledky se používají antibiotika i antimykotika. Citlivost zjištěná in vitro často neodpovídá v praxi. Existují i odlišné výsledky i názory na použití amfotericinu B. Někdy napomáhá okyselování pitné vody (ovoce, ovocné šťávy). Prognóza bývá většinou nepříznivá.  Preventivně se doporučuje kontrolní vyšetření trusu u nakupovaných zvířat a jejich karanténa.

Megabakterióza či také makrorhabdióza je onemocnění trávicího traktu ptáků, zejména andulek, kanárů a mladých pštrosů. Po dlouhých diskusích o taxonomickém zařazení původce megabakteriózy (neobvykle velké bakterie nebo mikromycety?) je původce v současné době na základě fylogenetické analýzy RNA zařazován mezi vřeckovýtrusné houby a označen jako "Macrorhabdus ornithogaster."

Als Macrorhabdiose (früher auch "Megabakteriose"; engl. "Going-light-syndrome") wird eine Infektionskrankheit bei Wellensittichen, Unzertrennlichen, Grassittichen (Neophemas) und Kanarienvögeln bezeichnet. Der Erreger ist der Hefepilz "Macrorhabdus ornithogaster". Die Macrorhabdiose ist eine chronische Erkrankung des Magens mit Verdauungsstörungen und zumeist Abmagerung. Der Erreger kann auch eine Kropfentzündung verursachen.