EPPO kód.

AGLAAL

Synonyma.

Podle EPPO je pro brouka s označením bázlivec olšový ("Agelastica alni") používáno více rozdílných názvů, například "Adimonia violacea, "Chrysomela alni" nebo "Cryptocephalus violaceus".

Zeměpisné rozšíření.

Původní areál rozšíření je v Evropě, na Kavkaze, na Sibiři a v severovýchodním Kazachstánu. V 19. století byl přivezen do USA.  V Česku je běžným druhem.

Popis.

Dospělci jsou drobní, 6–8 mm velcí kulatí brouci. Jsou zbarveni černomodře s kovově fialovým leskem. Larvy jsou 12 mm velké housenky, černé barvy.

Biologie.

Přezimují dospělí brouci. V květnu kladou na spodní stranu listů vajíčka. Mladé larvy se líhnou za dva týdny. Larvy se ale často zdržují společně, ve skupinách. Vyžírají hromadně plošky ve spodní pokožce listů. Později se rozlézají po listech, které skeletují nebo děrují. Dorostlé larvy se kuklí v půdě. V srpnu se líhnou dospělci.  Hostitelskou rostlinou je obvykle olše ("Alnus" spp.), ale i buk lesní ("Fagus sylvatica"), líska obecná ("Corylus avellana"), habr obecný ("Carpinus betulus"), lípa ("Tilia" spp.).  Vyskytuje se v parcích, lesích, zahradách a v okolí vodních toků, v oblastech výskytu olší. Okřídlení dospělci dovolují jeho šíření i na další území.

Rostlinolékařský význam.

U napadených dřevin způsobuje bázlivec nepravidelné otvory v listech, požer může vést až ke zcela skeletovaným listům hostitelské rostliny. Přítomnost černých larev na listech je definitivním potvrzením jeho přítomnosti. Bázlivec olšový je nejvýznamnější škůdce olší, škody způsobuje ve školkách a u mladých dřevin. Hlavní škody způsobují larvy čtvrtého instaru.  Výskyt bázlivce olšového a jeho zjevné poškození nadzemních částí stromů byl dáván do příčinné souvislosti s odumíráním olší vlivem napadení houbou rodu "Phytophtora" (vizFytoftorová kořenová hniloba). Prohlášení odborných pracovníků (Kyseláková Jolana, VULHM, Výzkumná stanice Kunovice) potvrdilo znepokojeným obyvatelům, že choroba šíří podél vodních toků výhradně zoosporami, poškození bázlivce olšového nemá na šíření přímý vliv ve smyslu, že by poškozením listů a větví vnikaly spory patogena, nebo že by bázlivec byl vektorem choroby.

Ochrana rostlin.

Je doporuče zlepšit zdravotní stav rostlin zálivkou a přihnojením rostlin, což je potřebné k udržení jejich zdravotního stavu. Některé zdroje naznačují, že výskyt tohoto hmyzu jsou vlastně prospěšný tím, že sníží pokryv vyššího patra a umožňuje regeneraci dřeviny vlivem přímého slunečního světla. Je rovněž doporučeno zvýšit populace přirozených nepřátel tím, že bude minimalizována ochrana rostlin insekticidy v dané oblasti.  Nebylo prokázáno, že použití insekticidů vede ve výsledku k snížení populace bázlivce oproti oblastem, kde nebyly použity. Lze použít KARATE se ZEON technologií 5 CS

Bázlivec olšový, též zádumčivec olšový, ("Agelastica alni") je brouk, jehož larvy poškozují listy žírem. Škodí především na vrbách a při přemnožení způsobuje holožír.

Der Erlenblattkäfer oder auch Blaue Erlenblattkäfer ("Agelastica alni") ist eine Art aus der Familie der Blattkäfer (Chrysomelidae). Sie ist die einzige ihrer Gattung in Europa. Gelegentlich kommt es bei den Tieren zu einem Massenauftreten, bei dem Erlen komplett entlaubt werden können.


Život.

Naum Pevsner vyrostl v židovské rodině v Brjansku, kde jeho otec vlastnil továrnu. Naum ovládal plynně němčinu, francouzštinu a angličtinu a po absolvování školy v Kursku začal studovat roku 1910 na Mnichovské univerzitě medicínu a přírodní vědy a zároveň navštěvoval přednášky Heinricha Wölfflina z historie umění. Roku 1912 přešel na Technickou univerzitu, kde objevil abstraktní umění a navázal kontakty s Kandinským a skupinou "Der Blaue Reiter".  Od roku 1913 žil u svého bratra, malíře a později sochaře Antoine Pevsnera v Paříži. Jeho technické vzdělání mu umožnilo konstruovat plastiky z kovových, průmyslově vyrobených součástí. Po vypuknutí války odešel se svým starším bratrem Alexejem do Kodaně a později do Osla, kde roku 1915 vytvořil své první konstruktivistické plastiky, nejprve z kartonu a dřeva ("Hlava č. 2", Tate Gallery). Své příjmení změnil na Gabo, aby nedocházelo k záměně s jeho bratry Antoinem a Alexejem. V roce 1917 se spolu s Antoinem vrátil do Ruska a zapojil do politického i uměleckého dění.  Gabo zde měl žáky ve svém soukromém ateliéru, zúčastnil se aktivit "Agit-propu" a vyučoval na vyšší škole umění a techniky "VCHUTEMAS" (Vyššije chudožestvenno-techničeskije mastěrskije) spolu s Tatlinem, Kandinským a Rodčenkem. Během této doby začal experimentovat s kinetickým uměním a reliéfy a sochařské objekty se staly více geometrické. Většina prací z moskevského období se ztratila nebo byla zničena. Jeho projekty dosahovaly monumentálních rozměrů, ale během války nebylo možné žádný z nich realizovat pro obecný nedostatek materiálu. Oba bratři měli výstavu na volném prostranství Tverského bulváru a byli autory Realistického manifestu (vydáno 5.8. 1920), který je klíčovým textem konstruktivismu. Manifest je odpovědí na příliš vyhrocené názory konstruktivistů sdružených kolem Tatlina, kteří odmítali umění a chtěli se soustředit pouze na užitkové předměty. Umělecké krédo bratrů Pevsnerových nepopírá význam umění, ale radikálně se rozchází s tradicí.  Po pěti letech v Rusku odešel Naum Gabo do Německa, byl v kontaktu s umělci sdruženými v hnutí De Stijl a roku 1928 učil na Bauhausu. Bratři Naum a Antoin vystavovali roku 1924 v Paříži a navrhli scénu a kostýmy pro Ďagilevův balet La Chatte (1926). Pro vzrůstající nacismus v Německu se oba vrátili do Paříže a v letech 1932–1935 byli členy skupiny Abstraction-Creation.  Roku 1935 navštívil Londýn a o rok později se zde usadil. V roce 1936 se oženil s Miriam Isralis. Po vypuknutí druhé světové války následoval své přátele Barbaru Hepworth a Bena Nicholsona do St Ives v Cornwallu a zpočátku bydlel v rodině výtvarného kritika Adriana Stokese a jeho ženy Margaret Mellis. Zde pracoval s menšími formáty a ovlivnil zejména Johna Wellse and Petera Lanyona, v jejichž malbách a objektech se projevila měkčí "rurální" forma konstruktivismu.  Roku 1946 se s manželkou a synem odstěhovali do Spojených států a bydleli nejprve ve Woodbury a později v Middlebury v Connecticutu. V roce 1952 se stal Gabo občanem USA a v letech 1953-4 působil jako profesor na Graduate School of Architecture na Harvardově univerzitě. Postupně provedl řadu projektů v Evropě a USA. Roku 1972 obdržel čestný šlechtický titul od britské královny Alžběty II. a čestný doktorát na Royal College of Art. Roku 1976 měl retrospektivní výstavu v Tate Gallery. Naum Gabo zemřel ve Waterbury v Connectitutu roku 1977, ve věku 87 let.

Dílo.

Pro dílo Nauma Gaba byl určujcí jeho pobyt v Michově, kde se aktivně účastnil uměleckých, vědeckých a filosofických diskusí. Navštěvoval zde přednášky historika umění Heinricha Wölfflina, seznámil se s fyzikálními teoriemi Alberta Einsteina a s dílem filosofa Henri Bergsona. Jako student přírodních věd i techniky pochopil vzájemné souvislosti a řád, který je společný všemu co vzniká ve vesmíru.  Těsně před vypuknutím první světové války v roce 1914 objevil Gabo principy abstraktního umění, které formuloval Vasilij Kandinskij v knize O duchovním v umění (Concerning the Spiritual in Art). Široké teoretické vzdělání ho předurčovalo, aby se stal vůdčí figurou Moskevské avantgardy těsně po revoluci.  Podstatou jeho umění je zkoumání prostoru sochy, které může být uskutečňováno nezávisle na znázornění její materie. Rané Gabovy práce, jako Hlava č. 2, jsou formálními experimenty, které vymezují objem figury aniž by bylo nutné zároveň modelovat její hmotu. V Manifestu realismu se zabývá také čtvrtým rozměrem umění, kterým je čas:  Podle Caroline Collier je pro Gabova díla určující nikoli jejich hmotná podstata, ale jeho vnímání prostoru, času a pohybu. V letech 1936–1939 za pobytu v Londýně vytvořil sochař sérii konstrukcí, které kombinovaly transparentní roviny z plastické hmoty s prostorovou sítí ke znázornění vnitřní dynamiky objektu. Dosáhl tak nového stupně konceptuální čistoty (Construction in Space (Crystal) 1937–9, Tate)  Gabo postupně prohluboval principy, které odpovídaly jeho pojetí prostorové hloubky. Brzy opustil pravoúhlé linie a plochy, charakteristické pro jeho raná díla, aby vytvořil nový prostor objímaný sférickými, složitě zakřivenými liniemi a vzájemně se protínajícími plochami znázorněnými sítí nylonových strun. Přestože jsou jeho plastiky konstruovány jako technická díla, přiznával, že původní inspirací pro tvary plastik zůstala organická příroda a její variabilní tvary. Jeho nepředmětné plastiky tak znázorňují život, přírodu a člověka v nejčistší podobě, zbavené všeho náhodného.

Naum Gabo (vl. jménem "Naum Neemia Pevsner"; 5. srpna 1890, Brjansk, Rusko – 23. srpna 1977, Waterbury, Connecticut, USA) byl ruský sochař, malíř a architekt, zakladatel konstruktivismu a kinetického umění.

Naum Gabo (geboren als /""; * 5. August 1890 in Brjansk, Russisches Kaiserreich; † 23. August 1977 in Waterbury, Connecticut, USA) war ein russischer Bildhauer des Konstruktivismus, der sich aber auch als Maler, Architekt und Designer betätigte.


Popravy za druhé světové války.

Odsouzení příslušníci francouzského odboje byli před popravou zamčeni v malé kapli, odkud byli vedeni na popravu. Databáze zahrnuje v současné době 1014 osob, které byly během války na Mont Valérien zastřeleny a pohřbeny na různých hřbitovech většinou v Paříži. Původně uváděný počet 4500 popravených byl později zrevidován. Mezi popravenými byli např.

Památník.

Dnes se na Mont Valérien nachází vedle amerického vojenského hřbitova (1541 pohřbených) "Památník bojující Francie" (Mémorial de la France Combattante) se statutem francouzského národního památníku, který byl otevřen 18. června 1960 za přítomnosti generála Charlese de Gaulla. V tento den se každoročně koná u památníku vzpomínková slavnost.  Otevřenou část památníku tvoří volný trojúhelníkovitý prostor, jehož čelní stranu tvoří 100 metrů široká zeď z červeného pískovce podél hradeb pevnosti. Uprostřed zdi stojí 12 metrů vysoký lotrinský kříž se dvěma dveřmi po stranách, kterými se vstupuje do malé výstavní místnosti. Z každé strany kříže je na zdi umístěno osm čtvercových bronzových desek, kde různí umělci ztvárnili témata války, utrpení, odporu a naděje. Před křížem hoří věčný plamen podobný tomu pod Vítězným obloukem.  Kaple nedaleko od popraviště je přístupná. Vedle ní je malý výstavní prostor s dopisy popravených. Vlastní pomník tvoří zvon před kaplí, na kterém jsou uvedena jména popravených.  Cesta, kterou vězni museli kráčet na popravu, nese název "Cesta zastřelených" (Parcours des fusillés). Od roku 1990 je náměstí před památníkem pojmenováno po německém abbé Franzi Stockovi, který byl pastorem pařížských věznic a popraviště na Mont Valérien během nacistické okupace. Jména mnoha popravených osob se zachovala v jeho denících.

Mont Valérien je kopec v regionu Île-de-France s nadmořskou výškou 162 m nad mořem, na kterém se nachází stejnojmenná vojenská pevnost z let 1840-1844. Leží 12 km západně od Paříže nad městem Suresnes. Pevnost byla základnou francouzských výbojů proti Pařížské komuně ve dnech 21. října 1870 a 19. ledna 1871. Během druhé světové války (v letech 1941-1944) sloužila německým okupačním úřadům jako popraviště.

Der Mont Valérien ist mit 162 Metern Höhe einer der höchsten Hügel in der Île-de-France und eine 1840/44 im Rahmen der Thiersschen Stadtbefestigung angelegte Festungsanlage in Suresnes, 12 km westlich von der französischen Hauptstadt Paris. Die Festungsanlage war 1870/71 ein wichtiger Stützpunkt der französischen Armee während der Belagerung von Paris im Deutsch-Französischen Krieg. Im Zweiten Weltkrieg war sie von 1941 bis 1944 Hinrichtungsstätte der deutschen Besatzungsmacht.


Akademické vzdělání.

Jan Fabri se probošt narodil v Leutkirchen v Allgäu ve Württenbersku. Jeho otec používal rodové příjmení "Heigerlin", ale používat jako své příjmení i název svého řemesla – Fabri. Toto příjmení převzal i Johann, který studoval nejdříve ve švýcarském Fribourgu, kde dosáhl hodnosti magistr svobodných umění a doktor obojího práva. Někdy se mylně uvádí, že se stal členem dominikánského řádu. Ovšem dominikán Fabri (stejné příjmení), narozený ve švýcarském Fribourgu, se stal profesorem v Bologni a pak dvorním kazatelem císaře Maxmiliána I.  Jan Fabri byl po vysvěcení farním vikářem v Lindau a pak v rodném městě Leutkirchen, od roku 1514. Brzy byl znám jako výborný kazatel, a proto byl roku 1517 jmenován biskupským oficiálem a kanovníkem v Basileji. Papež Lev X. (1513–1521) ho jmenoval apoštolským protonotářem a později i generálním vikářem v Kostnici. Byl zaníceným humanistou, a proto se stýkal především s humanisty – například s proslulým Erasmem Rotterdamským (1467–1536). Sám Johann Fabri byl horlivým příznivcem reformy církve v duchu katolickém a odpůrcem opoziční reformace. Stal se proto autorem polemik proti Husovi, Lutherovi a dalším reformátorům. Osobně vystupoval proti Zwinglimu v Zürichu (1522) a v Badenu (1526). Účastnil se i říšských sněmů ve Špýru (1529) a Augsburgu (1530). Proto také vyvracel Augsburskou konfesi.

Církevní úřady.

Arcivévoda Ferdinand Habsburský, pozdější císař Ferdinand I. (1531), si Jana Fabriho zvolil pro svůj dvůr. Fabri se stal jeho zpovědníkem a členem rady. Byl pověřován také důležitými jednáním. Roku 1528 se s císařským dvorem přestěhoval do Vídně, kde vystupoval opět proti rostoucímu luterství. Brzy byl jmenován proboštem v uherském Budíně a stal se i koadjuktorem biskupa Dietricha na Vídeňském Novém Městě. Již roku 1530 se sám stal vídeňsko-novoměstským biskupem. Vídeň byla tehdy ve velmi neutěšeném stavu, protože Turci ve městě vypálili zejména kostely, fary a jejich dvory, a tak Fabri psal: „jsem biskupem bez duchovních“. Císař mu chtěl jeho situaci ulehčit, a proto jej jmenoval roku 1531 pražským kanovníkem a arcijáhnem.

Litoměřické proboštství.

Litoměřickým proboštem byl jmenován roku 1534. Důvodem těchto jmenování byla skutečnost, že vídeňsko-novoměstské biskupství bylo jen velmi nepatrně dotováno. Na shromáždění císařských stavů 13. dubna 1545 byla přijata stížnost na jmenování Fabriho litoměřickým proboštem. K císaři byl vznesen požadavek, aby neobsazoval hlavní duchovní i světské úřady cizinci.  Po svém nástupu do funkce v Litoměřicích se Fabri dostal brzy do sporu s tamním kapitulním děkanem Janem Horákem (1534–1541). Fabri se jako vídeňský biskup jen zřídka a přechodně vyskytoval v Litoměřicích. Spor vznikl proto, že Fabri požadoval v nové litoměřické rezidenci byt hodný jeho postavení. Rezidenci ale obýval od své instalace právě děkan Horák. Spor musel být nakonec na žádost obou sporných stran řešen roku 1537 zvlášť jmenovanými třemi královskými rozhodčími komisaři: zemským hejtmanem v Lužici Ladislavem Berkou z Dubé, dále královským podkomořím rytířem Wolfhartem von Plankenerde-Kinsberg. Třetím rozhodčím byl probošt z Bischoszell a kanovník v Kostnici ThDr. Petr Speiser. Komise určila polovinu rezidence kapitulnímu děkanovi a polovinu proboštovi nebo jeho zástupci, přičemž rozdělení obytných a užitkových místností měl určit kapitulní děkan. Pro správu příjmů měli oba preláti společného světského úředníka; toto řešení použil již předchozí probošt Žák. Úředník pověřený správou příjmů a výdajů byl povinen vyhotovit dvakrát ročně finanční uzávěrku. Úředník, placený z příjmů, je v majetkových věcech vázán mlčenlivostí, se svými návrhy musel seznámit obě strany, bdít nad stavem vinic a všech polností. Příjmy se poskytovaly přednostně těm, kdo konají duchovní službu v chrámu (kaplan, Ondřej Sobek, řeholní duchovní a kalkant šlapající měchy). Zbývající příjmy si rozdělí probošt a děkan ve stejné výši. Pokud by se probošt zdržoval v Litoměřicích, musí žít na vlastní náklady. Bylo předepsáno například i dělení vína. Bohoslužby a kázání měl řídit děkan. Pozůstalost po Žákovi se měla rozdělit mezi probošta a děkana kapituly, nic se z ní však nesmí prodat. Všechna tato rozhodnutí měla platnost tři roky, do roku 1540.

Závěr života a odkaz.

Probošt Fabri požádal císaře Ferdinanda I., pobývajícího v Augsburgu, aby potvrdil všechna práva a privilegia kolegiátní kapituly. Biskup a probošt zemřel 21. května 1541 za velikého moru ve Vídni a byl pochován v tamní katedrále sv. Štěpána pod kazatelnou. Jeho rozsáhlá knihovna byla předána vídeňské dvorní knihovně. Nástupcem a novým biskupem se ve Vídni stal Friedrich Nausea (1541–1552), který byl přítelem Fabriho. Z řady studií Fabriho jmenujme zejména homiletické texty, které byly v letech 1537–1540 vydány v Kolíně nad Rýnem ve třech svazcích. Polemické spisy Fabriho vydal roku 1537 Johannes Cochläus.

Johann Fabri, též česky "Jan Fabri" či "Jan Faber" (1478, Leutkirch im Allgäu – 21. května 1541, Baden), byl humanista a od roku 1530 biskup vídeňský. V letech 1534–1541 také 38. proboštem litoměřické kapituly.

Johann Fabri, auch "Johann (Johannes) Faber" (* 1478 in Leutkirch im Allgäu; † 21. Mai 1541 in Baden bei Wien) war Humanist und katholischer Bischof der Diözese Wien.


Poloha.

Zřícenina hradu se nachází severozápadně od centra obce Flossenbürg na nejvyšším bodě 732 metrů vysokého kopce Flossenbürger, asi 13 km východně od města Neustadt an der Waldnaab v Hornofalckém lese nedaleko od české hranice. Hrad je rozdělen na hlavní hrad na skalnatém vrcholu a velký vnější hrad, který se nachází jihovýchodně od vrcholu.  Zřícenina leží v přírodní rezervaci „Schlossberg Flossenbürg“. Nedaleko na východ jsou zříceniny hradu Schellenberg, severozápadně hrad Haselstein a jižně zříceniny hradu Leuchtenberg.

Dějiny hradu.

Hrad nechal postavit kolem roku 1100 hrabě Berengar ze Sulzbachu. Zpočátku se skládal pouze z obytné věže s vysokou prstencovou zdí, tzv. „plášťem“. Přední hrad byl přidán ve 13. století, brány pocházejí ze 16. století.  První písemná zmínka o Flossenbürgu pochází z roku 1125, kdy patřil hraběti Berengarovi I. ze Sulzbachu. Po smrti dalšího z majitelů, bezdětného hraběte Gebharda II., získal hrad r. 1188 císař Fridrich I. Barbarossa. Roku 1212 připadl Flossenbürg dědičně králi Přemyslu Otakarovi I., což mu bylo znovu potvrzeno listinou z r. 1231. Přesto se hradu roku 1253 zmocnil císař Konrád IV., od něhož jej získal jeho tchán, bavorský vévoda Ota. Po dohodě s Přemyslem Otakarem II. se hrad stal opět součástí majetků české koruny, avšak poté byl českými králi často dáván do zástavy.  Roku 1353 vykoupil Flossenbürg Karel IV. od norimberského purkrabího Jana a jeho bratra Albrechta. V roce 1373 přešel jako náhrada na Fridricha Bavorského a o rok později jej do zástavy získal Ota Braniborský. Přestože se králi Jiřímu z Poděbrad podařilo obnovit svůj nárok na tento hrad, již roku 1459 se jej kvůli nedostatku peněz vzdal. V 16. století byl Flossenbürg už považován za ztracené léno.  Během třicetileté války byl hradní komplex v roce 1634 zapálen ustupujícím vojskem Bernharda Sasko-Výmarského. Tehdy hrad definitivně ztratil svůj význam a sloužil okolí jako vítaný zdroj stavebního materiálu. V průběhu dalších let se hrad rozpadal.  Dnes se dochovaly pouze ruiny hradu. V 80. letech byly zbytky systematicky zakonzervovány. Během restaurátorských a výkopových prací byl objeven klenutý sklep a zbytky pece.  Zřícenina hradu je známým a oblíbeným cílem, zejména kvůli širokému výhledu z hradní věže. Na ochranu okolních bukových lesů s vzrostlými listnatými stromy na skalních a blokových terasách byla v roce 1992 vyhlášena přírodní lesní rezervace Schlosshang o rozloze 21,2 ha. Skalní lomy, v nichž se těžila ušlechtilá žula, byly v provozu přímo pod hradem až do šedesátých let.

Flossenbürg je zřícenina románského hradu ležící ve stejnojmenné hornofalcké vesnici Flossenbürg v okrese Neustadt an der Waldnaab v Bavorsku nedaleko českých hranic. Hrad je postaven na granitové skále uprostřed vsi a je celoročně volně přístupný.

Die Burg Flossenbürg ist eine ehemalige hochmittelalterliche Adelsburg, die sich hoch über der oberpfälzischen Gemeinde Flossenbürg im Landkreis Neustadt an der Waldnaab in Bayern auf einem nackten Granitfelsen erhebt.


Zbraně vesmír-vesmír.

Během tajného sovětského programu Almaz byla vybavena vojenská vesmírná stanice automatickým 23mm kanónem, určeným k vlastní obraně proti nepřátelským silám.  Sovětská bezpilotní bitevní stanice Poljus byla navržena tak, že mohla být vybavena megawattovým karbon-dioxidovým laserem pro vlastní obranu.

Zbraně Země-vesmír.

Proti-satelitní zbraně, ať už operující ze země nebo ze vzduchu, byly vyvinuty Spojenými státy, SSSR/Ruskem, Čínskou lidovou republikou.

Strategická obranná iniciativa.

V březnu 1983 ohlásil prezident Ronald Reagan spuštění tzv. Strategické obranné iniciativy, výzkumného programu s cílem rozvíjet obranný systém, který by zničil nepřátelské mezikontinentální balistické střely. Obranný systém byl přezdívaný "Hvězdné války", který vymysleli jeho kritici v narážce na známý film. Koncepty systému byly různé, například ničení cílů pomocí kinetické energie, malé rakety vypouštěné z družic směrem k cíli (například na letící mezikontinentální střelu) apod.  Dále třeba vybavení satelitů silnými lasery či částicovými paprsky. Při startu nepřátelské rakety by systém zachytil žhavé výfukové plyny a upozornil příslušný satelit, aby ji eliminoval. I když žádný skutečný systém nedošel nasazení, armáda dnes testuje využití laseru namontovaného na Boeing 747.

Zbraně vesmír-Země.

Orbitální zbraně.

Orbitální zbraň je jakákoliv zbraň, která se pohybuje na oběžné dráze kolem velkého tělesa, jakými jsou planety nebo měsíce. Do roku 2012 nebyly operativně nasazeny žádné orbitální zbraňové systémy. Několik orbitálních zbraňových systémů bylo navrženo Spojenými státy a Sovětským Svazem během studené války. Během druhé světové války mělo nacistické Německo rozpracované plány pro orbitální zbraň s názvem sluneční dělo.  Vývoj orbitálních zbraní byl do značné míry přerušen poté, co vstoupily v platnost smlouvy Outer Space Treaty a SALT II. Tyto dohody zakázaly umísťování zbraní hromadného ničení do vesmírného prostoru.

Orbitální bombardování.

Orbitální bombardování je útokem na cíle nacházející se na planetách a měsících prováděné z oběžné dráhy kolem těchto objektů. Často se vyskytuje v literatuře science fiction, ale bylo navrženo i jako skutečný bojový prostředek, například ve formě kinetického bombardování.

Odkazy v populární kultuře.

Fiktivní nebo skutečné vesmírné zbraně vystupují v různých formách v literatuře sci-fi, ale také ve videohrách s danou tematikou (Call Of Duty: Ghost).

Vesmírné zbraně jsou zbraně pro využití na případném vesmírném bojišti i k útokům na Zemi. Patří mezi ně zbraně, které mohou zaútočit na objekty na oběžné dráze (tj. proti-satelitní zbraně), útočit na cíle na Zemi z vesmíru nebo likvidovat nepřátelské rakety letící vesmírem.

Weltraumwaffen sind Waffensysteme, die im Weltraum stationiert gegen Ziele im Weltraum und auf der Erde einsetzbar sind, oder Waffensysteme, die von der Erde aus gegen Ziele im Weltraum eingesetzt werden können. Neben den Vereinigten Staaten von Amerika unternehmen insbesondere die Volksrepublik China, Japan, Russland und Indien erhebliche Anstrengungen zum Ausbau ihrer im Weltraum stationierten Waffen- und Aufklärungssysteme.


Děj.

Série zachycuje blízkou budoucnost Spojeného království po jaderné válce, která zanechala většinu světa zničenou. V budoucnosti se fašistická strana „Norsefire“ stane vládnoucí stranou, která schválí vyvraždění všech černochů, Asiatů a homosexuálů. „V“, anarchistický revolucionář převlečený do masky za Guye Fawkese, začne propracovanou, násilnou a teatrální kampaň za svrhnutí vlády, v jejímž čele je vůdce Adam Susan. Příběh také sleduje osud ztracené šestnáctileté Evey Hammondové, která ve válce přišla o matku a ve vlně poválečného zatýkání i o otce. „V“ se ji ujme a snaží se ji ukázat v jak lživém a zkaženém světě žije. „V“ také při svém boji s režimem vykonává svou osobní vendetu, která souvisí s jeho pobytem v koncentračním táboře Larkhill. Celý příběh se odehrává mezi listopadem 1997 a listopadem 1998.  Totalitní režim, proti kterému „V“ (jako anarchista) bojuje je založen na klerofašistické, homofobní a rasistické ideologii. Jeho hlavní složky tvoří tzv. Hlavu, jejímž kancléřem je Adam Susan (současně je i vůdcem jediné povolené politické strany „Norsefire“). Další složky tvoří „Uši“, které jsou centrálou odposlechů, které jsou v každém telefonu. Dále „Nos“ – vyšetřovací orgán, „Oko“ – sledovací orgán monitorující skrze všudepřítomných kamer a „Prsty“ – tajná všehoschopná policie. K manipulaci s občany je každý den vysílán program „Hlasu Osudu“, který slouží jako propagandistické a takřka náboženské médium.

Maska.

Aktivisté ze skupiny Anonymous na veřejnosti používají stejnou masku Guye Fawkese. Umělec David Lloyd, autor ilustrací komiksu, k tomu prohlásil: „Maska Guye Fawkese se stala symbolem běžně využívaným v protestech proti tyranii – a mně to dělá radost, zdá se mi výjimečné, že je ikona populární kultury používaná k tomuto účelu.“

Česká vydání.

V České republice vydalo příběh V jako vendeta nakladatelství BB/art ve spolupráci s nakladatelstvím CREW.

V jako Vendeta je původně britská desetidílná komiksová série napsaná Alanem Moorem a převážně ilustrovaná Davidem Lloydem. Originální série byla vydávána černobíle časopisecky od roku 1982 do roku 1985 ve Spojeném království pod nakladatelstvím Quality Comics. Po odkoupení práv americkým nakladatelstvím DC Comics byla série zkompletována a dobarvena. V USA byla vydávána od září 1988 do května 1989.

V wie Vendetta, im Original "V for Vendetta" (von ‚Blutrache‘), ist eine Graphic Novel des Autors Alan Moore, die zum größten Teil von David Lloyd gezeichnet wurde. Sie erschien ursprünglich ab 1982 schwarz-weiß im britischen Comicmagazin "Warrior", konnte dort aber aufgrund der Pleite des Magazins nicht zu Ende geführt werden. Ab 1988 erschien eine kolorierte Fassung bei DC in zehn Folgen, dort wurde auch erstmals das letzte Drittel der Geschichte veröffentlicht. Die Geschichte spielt in einem fiktiven England von 1997, in dem nach einem dritten Weltkrieg eine faschistische Partei die Macht übernommen hat, die von der titelgebenden Figur V, einem mit Guy-Fawkes-Maske verkleideten Anarchisten und Terroristen, im Alleingang bekämpft wird. Zentrales Thema ist die selbstbestimmte Freiheit des Individuums und der Gesellschaft sowie der Gegensatz zwischen Freiheit und Macht.


Pozadí vzniku.

Celá třída byla vyvinuta k posílení protiponorkových sil NATO, hlídkujících proti sovětským jaderným ponorkám na čáře Grónsko-Island-Spojené království. Specializované fregaty původně dokonce ani nenesly kanón hlavní ráže. Britské námořnictvo totiž tehdy rozlišovalo plavidla specializovaná na protiponorkovou a protivzdušnou obranu. Měla být přitom větší a odolnější, než kontroverzní předchozí typ 21 "Amazon".  Celá třída byla stavěna ve třech, postupně zdokonalovaných, skupinách. První skupinu () tvoří jednotky "Broadsword" (F88), "Battleaxe" (F89), "Brilliant" (F90) a "Brazen" (F91). Plavidla byla postavena v letech 1975–1982.  Nejpočetnější druhou skupinu () tvoří fregaty "Boxer" (F92), "Beaver" (F93), "Brave" (F94), "London" (F95), "Sheffield" (F96) a "Coventry" (F98). Původně měla být i tato série čtyřkusová, fregaty "Sheffield" a "Coventry" ale byly objednány jako náhrada za lodě potopené ve falklandské válce. Plavidla byla postavena v letech 1979–1988.  Poslední skupinu () představují čtyři jednotky, pojmenované "Cornwall" (F99), "Cumberland" (F85), "Campbeltown" (F86) a "Chatham" (F87). Postaveny byly v letech 1983–1990. Po nich námořnictvo přešlo na nové fregaty typu 23 Norfolk.  Jednotky typu 22:

Konstrukce.

Třída "Broadsword" (type 22 Batch I).

Hlavní údernou výzbrojí fregat jsou čtyři protilodní střely MM.38 Exocet. Protivzdušnou obranu zajišťují dva šestinásobné kontejnery protiletadlových řízených střel Sea Wolf. Ty mohou ničit letadla, vrtulníky i protilodní střely. Jedinou hlavňovou výzbrojí jsou dva 40mm kanóny (později nahrazené ráží 30 mm). K napadání ponorek fregaty nesou dva trojhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety pro lehká torpéda Mk 46 či Stingray. Protiponorkové schopnosti plavidla umocňují dva vrtulníky Westland Lynx, operující ze zádi. Pro oba mají fregaty hangár.  Pohonný systém je koncepce COGOG. Pro plavbu ekonomickou rychlostí slouží dvě plynové turbíny Rolls-Royce Tyne RM1C, přičemž v bojové situaci jsou použity dvě výkonnější typu Rolls-Royce Olympus TM3B. Nejvyšší rychlost činí 30 uzlů.

Třída "Boxer" (type 22 Batch II).

Hlavní rozdíl oproti první sérii představuje nový sonar a modernější elektronika. Lehkou výzbroj tvoří dva 30mm kanóny. Palubní hangár byl zvětšen, aby pojmul dva vrtulníky většího typu Merlin.

Třída "Cornwall" (type 22 Batch III).

Třetí skupina typu 22 byla značně vylepšená na základě zkušeností z falklandské války. Má delší trup, větší výtlak a účinnější výzbroj, umožňující jejich univerzální nasazení. Zesílenou hlavňovou výzbroj tvoří jeden 114mm kanón v dělové věži na přídi, dva 20mm kanóny a jeden 30mm obranný systém Goalkeeper CIWS. Střely Sea Wolf zůstaly zachovány, ovšem protilodní výzbroj tvoří dvojnásobný počet amerických střel Harpoon. Rovněž počet torpédometů zůstal nezměnen.  Pohonný systém byl změněn na koncepci COGAG. Pro plavbu ekonomickou rychlostí slouží dvě plynové turbíny Rolls-Royce Tyne RM3C, přičemž v bojové situaci se připojí ještě dvě turbíny typu Rolls-Royce Spey SM1A. Nejvyšší rychlost zůstala nezměněna – 30 uzlů.

Typ 22 Broadsword (či třída Broadsword) je třída fregat britského královského námořnictva. Celkem bylo ve třech sériích postaveno 14 jednotek této třídy. První dvě série představují primárně protiponorkové fregaty, přičemž třetí sérii tvoří víceúčelové fregaty. Velká Británie již všechny vyřadila. U zahraničních uživatelů (Brazílie, Rumunsko a Chile) jich sloužilo celkem 7 kusů. Roku 2017 ve službě zůstávalo posledních pět.

Die Schiffe der Broadsword-Klasse (Type 22) sind ehemalige Lenkwaffenfregatten der britischen Royal Navy. Sie wurden zwischen 1979 und 1990 für U-Jagd-Aufgaben in Dienst gestellt, später jedoch zu Mehrzweck-Fregatten weiterentwickelt. Das letzte von insgesamt vierzehn gebauten Schiffen dieser Klasse wurde von der Royal Navy 2011 außer Dienst gestellt. Zwei Schiffe der zweiten Baureihe des Typs 22 tun heute Dienst unter rumänischer, ein weiteres unter chilenischer Flagge und drei Schiffe der ersten Baureihe bilden in der brasilianischen Marine die Greenhalgh-Klasse.


Stavba.

Kýl byl založen v loděnicích Fore River Shipbuilding Company v Quincy (Massachusetts) dne 4. listopadu 1912. Na vodu byla spuštěna 11. července 1914 a US Navy si ji převzalo v 11. března 1916.

Pohon a pancéřování.

Pohon zajišťovalo 12 kotlů Yarrow, které poháněly dva lodní šrouby s výsledným výkon až 26 500 koňských sil, které proměňovaly na maximální rychlost lodi 20,5 námořních uzlů (38 km/h).  Na Nevadě byl použit poprvé systém pancéřování "všechno nebo nic", tzn. hlavní a životně důležité části chránil silný pancíř, zatímco méně důležité části byly chráněny slabě.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj sestávala z deseti děl kalibru 356 mm ve čtyřech věžích (dvě vpředu, dvě vzadu) v konfiguraci 3-2-2-3 děla na věž. Pomocnou výzbroj tvořilo 21 děl ráže 127 mm uložených v kasematech po stranách. Tato pomocná výzbroj se však ukázala jako neefektivní (použitelná pouze při klidném moři), proto byla později demontována. Nesla i čtyři torpédomety ráže 533 mm.

Služba.

Od převzetí až do poloviny roku 1918 sloužila loď v Tichém oceánu. Následně byla poslána do Evropy, kde se stihla ještě zapojit do bojů v 1. světové válce. Po skončení konfliktu sloužila v Atlantiku a východním Tichomoří. Podnikla cesty do Brazílie a Austrálie.  Koncem dvacátých let dvacátého století podstoupila rozsáhlou přestavbu, načež sloužila až do japonského útoku v tichomořském loďstvu.  Během útoku na Pearl Harbor, 7. prosince 1941, byla loď schopna pohybu hned na počátku útoku, právě proto se stala hlavním terčem útoků japonských letadel. Byla zasažena jedním torpédem a několika bombami, potopení zabránilo jen to, že najela na mělčinu. Po provizorních opravách byla odeslána na generálku na západní pobřeží USA. Když zastaralá loď ztratila vojenský význam, byla potopena 31. července 1948 u Havajských ostrovů. V roce 2020 ji znovu našli a zkoumali archeologové.

USS Nevada byla první jednotka třídy Nevada. Pojmenována byla v souladu s doktrínou USA po jednom ze států USA, po Nevadě. Měla jedinou sesterskou loď s názvem Oklahoma.

Die USS Nevada (BB-36) war ein Schlachtschiff der United States Navy und Typschiff der Nevada-Klasse. Sie war das dritte Schiff, das nach dem 36. Bundesstaat benannt wurde. Sie diente von 1916 bis 1946 in der US-Marine. Während des japanischen Angriffs auf Pearl Harbor 1941 wurde sie schwer beschädigt, nach Reparaturen nahm sie aber sowohl an der Landung in der Normandie als auch der Schlacht um Okinawa teil.


Historie.

36 Crazyfists vznikli v prosinci roku 1994 v městečku Anchorage na Aljašce. Původní sestava se skládala z Brocka Lindowa (zpěv), Thomase Noonana (bicí), Steva Holta (kytara) a JD Stuart (basa). Než se upsali Roadrunner Records, kapela vydala dvě EP a jedno LP na vlastní náklady. První nahrávka byla "Boss Buckle", EP obsahující 5 skladeb vyšlo v 1995. Jejich další EP, "Suffer Tree", vyšlo v 1997, následováno jejich debutovým LP, "In the Skin", které vyšlo též v 1997.  Kapela se přesunula do Portlandu v Oregonu, kde se dostala do kontaktu se skupinami jako System of a Down, Primus, blink-182 nebo NOFX. Nakonec, uzavřeli smlouvu s Roadrunner Records.  Po vydání jejích debutu pod Roadrunnerem "Bitterness the Star" v roce 2002 se vydali na koncertní turné po USA se skupinami Candiria, God Forbid, Chimaira, Diecast a Hotwire.  Po koncertní štaci po Americe se vydali do Evropy na „European Road Rage Tour“ s Killswitch Engage a Five Pointe O. Ke konci tour se začala kapela věnovat psaní nových materiálu na své druhé album pod taktovkou Roadrunner Records "A Snow Capped Romance", které se dostalo na pulty obchodů v roce 2004, produkováno James Wisnerem, který měl zkušenosti například s Dashboard Confessional a Further Seems Forever.  Na jejich třetím albu "Rest Inside the Flames" spolupracovali Jonah Jenkins z Miltown, Howard Jones a Tom Gomes z Killswitch Engage. Album vyšlo v Evropě 12. června, v USA vyjde až ke konci roku 2006.  První týden album "Rest Inside the Flames" zasáhlo VB a dosáhlo 71. místa v oficiálních UK Album Charts. Album se také dostalo na 2. místo v BBC's Rock Album charts. 36 Crazyfists vyrazí na turné podpořit své třetí album po Evropě a Austrálii s Californians Atreyu.  Kapela sepsala dohodu pro severní Ameriku s DRT Entertainment, kteří vydají "Rest Inside The Flames" v USA na 7. listopadu. Smlouva byla ovšem později rozvázána.  24. října 2006 začalo krátké turné po USA s cílem podpořit vycházející album. První show byla v Little Rock v Arkansasu. Během vystoupení Brock zmínil vydaní nového alba a tak definitivně potvrdil, že veškeré závazky ku Roadrunner Records skončily.  Album zaznamenalo úspěch ve Velké Británii, když se dostalo na 71. pozici v žebříčku alb a dosáhlo 2. místa v žebříčku BBC rockových alb. Nicméně v USA se alba prodalo jen 1 858 kopií v prvním týdnu po vydání.  Kapela se rozjela 1. dubna 2007 na obsáhlou tour po Velké Británii, podpořena Twelve Tribes. Spolu odehrají koncerty na celých 26 akcích po celé zemi.  Zpěvák Brock Lindow oznámil, že nová nahrávka vyjde v dubnu 2008 u Ferret Music. Datum se nakonec posunulo a The Tide and Its Takers vyšlo až 27. května.  36 Crazyfists se vždy vrací na Aljašku a hraje na každoročním Summer Meltdown festivalu. Vynechali pouze jedinkrát, když v roce 2008 byli na své tour.  9. ledna kapela natáčela na Aljašce materiál pro jejich úplně první DVD, které má vyjít na přelomu léta a podzimu. Dále počítá s dvěma koncerty v Japonsku a tour po australských festivalech. Od března sjede kapela spolu s Poison The Well Evropu.  Poslední evropskou zastávku v Londýně natočili Chasing Safety v The Electric Ballroom. Na konci večera Borkc Lindow uvedl, že na konci roku 2009 začnou natáčet nové album, které by mělo vyjít na jaře 2010, doprovázené evropským koncertním turné.

36 Crazyfists je čtyřčlenná hudební skupina hrající post-hardcore/metalcore pocházející z Anchorage na Aljašce. Třetí studiové album, Rest Inside the Flames, vyšlo v Evropě 12. června a v USA vyjde na listopad 2006.

36 Crazyfists (auch bekannt unter dem Kürzel "36CF") ist eine Metalcore-Band aus Anchorage, Alaska, deren Bandname aus dem Jackie-Chan-Film "The 36 Crazy Fists" aus dem Jahre 1977 stammt.


Historie.

První zápas reprezentace sehrála v roce 1939, kdy zastupovala Slovenský stát. Soupeřem jí bylo Německo a Slováci vyhráli 2-0. V období 2. světové války sehrála slovenská reprezentace 16 zápasů, tři z nich vyhrála, ve dvou remizovala a v jedenácti zápasech prohrála.  První oficiální zápas v novodobé historii po rozdělení Československa sehrál slovenský národní tým s reprezentací Spojených arabských emirátů 2. února 1994 a vyhrál v něm 1:0. Autorem gólu a tedy prvním slovenským střelcem byl Vladimír Weiss.  19. listopadu 2013 sehrál slovenský národní tým přátelské utkání proti Gibraltaru, které mělo dějiště v portugalském Algarve ve městě Faro a bylo vůbec prvním oficiálním zápasem Gibraltaru po jeho přijetí za 54. člena UEFA v květnu 2013. V zápase se favorizovaný slovenský celek nedokázal gólově prosadit a zrodila se překvapivá remíza 0:0. Slovenský trenér Ján Kozák ale nominoval na střetnutí (kterému přihlíželo 350 diváků) hráče z širšího reprezentačního výběru a také několik debutantů.

Mistrovství světa.

Seznam zápasů slovenské fotbalové reprezentace na MS

Mistrovství Evropy.

Seznam zápasů slovenské fotbalové reprezentace na ME

Slovensko - Česko.

S Českem se Slovensko utkalo několikrát. První přátelský zápas v roce 1995 skončil remízou 1:1, další dva zápasy už byli v kvalifikaci na MS 1998 – Slováci vyhráli doma 2:1, Češi jim porážku oplatili výsledkem 3:0. Další zápas přišel až v roce 2002, Slováci v něm Česku podlehli 1:4. Následující dva vzájemné zápasy patřily do kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 2008 – Češi v obou případech vyhráli 3:0 resp. 3:1. Další vzájemné zápasy spadaly pod kvalifikaci na MS 2010, skončili domácí prohrou ČR 1:2 a remízou 2:2 v bratislavské odvetě.  Pozn.: vítěz střetnutí je zvýrazněn tučně.

Slovenská fotbalová reprezentace zastupuje Slovensko v mezinárodních fotbalových soutěžích, jako jsou Mistrovství Evropy nebo Mistrovství světa. Dosud se probojovala na MS 2010 v Jihoafrické republice a na Mistrovství Evropy 2016 ve Francii.

Die slowakische Fußballnationalmannschaft der Herren repräsentiert die Slowakei im Allgemeinen sowie den slowakischen Fußballverband im Speziellen im Nationalmannschaftsfußball. Aktuell wird die Mannschaft von Pavel Hapal trainiert, der einen Vertrag bis 2020 hat.


Život.

Vyrůstal ve Filadelfii. Ohledně svého rodinného zázemí byl velmi tajnůstkářský, jména a povolání jeho rodičů nejsou známa. Byl rusko-židovského původu. Během druhé světové války sloužil v Britské armádě a Úřadu pro strategické služby. V prosinci roku 1951 se oženil s Irene Coltman. Rád cestoval a poznával cizí země a kultury. U svých kolegů sklízel velký obdiv za dobrou znalost literatury mnohých kultur a oblastí. Jeho dobrým přítelem byl spisovatel a držitel Nobelovy ceny za literaturu Saul Bellow. Jejich přátelství však skončilo rozepří, jelikož oba byli velmi silné osobnosti. Shils byl také editorem Bellowovy knihy Planeta pana Sammlera. Zároveň byl inspirací pro tvorbu postavy v Bellowě knize Ravelstein. Zemřel v lednu roku 1995 ve věku 84 let, byl pochován svým synem Adamem Shilsem, snachou Carrie Shilsovou a vnukem Samem Shilsem.

Kariéra.

Shils započal svá studia sociologie a sociální filosofie jako sedmnáctiletý student Pennsylvánské univerzitě"." V té době objevil práce německého sociologa Maxe Webera, jehož studiím se posléze celý život věnoval. V roce 1931 obdržel bakalářský titul a v roce 1934 se stal výzkumným pomocníkem na Chicagské univerzitě. Od roku 1938 přednášel na vysokých školách, ačkoli magisterský titul získal až v roce 1961 na Univerzitě v Cambridgi.Byl držitel čestných doktorátů z Pennsylvánské univerzity, "Hebrew University" v Jeruzalémě a "Queen’s University" v Belfastu. Kromě specializace na Maxe Webera, přeložil práce německého sociologa Karla Mannheima do angličtiny. Jeho celoživotní snahou bylo propojit tradici evropské a americké sociologie. Přednášel na London School of Economics"," Harvardově Univerzitě", Université de Paris", na univerzitách v Manchesteru, Kentu, Belfastu, Londýně, Leidenu, Louvainu a na Princetonské univerzitě. Mimo jiné byl zakladatelem a editorem časopisu "Minerva", významného časopisu v oblasti problematiky sociologické, politologické a ekonomické vědy a výzkumu.

Dílo.

Shilsovo dílo je poměrně obsáhlé, a to jak do počtu, tak i do rozsahu témat. Jedna z jeho prvních odborných prací, ve spolupráci s Morrisem Janowitzem, vyšla pod názvem "Cohesion and Disintegration in the Wehrmacht in World War II". ("Soudržnost a rozpad Wehrmachtu za druhé světové války", 1948). Hlavním tématem byla analýza morálky jednotek Wehrmachtu. Během 50. let byl kritikem McCarthismu, například v publikaci "The Torment of Secrecy: The Background and Consequences of American Security Policies" "(1956)", v níž zmapoval vnitřní problémy politického života, konkrétněji problém důvěry ve vědě, státní tajemství, či populismus a následné vyřešení těchto problémů v rámci liberální demokracie. Mezi jeho další známé práce patří "Toward a General Theory of Action (1951)," ve spolupráci s Talcottem Parsonsem, či "Tradition (Tradice, 1981)".  Shilsovy znalosti byly opravdu hluboké (o tom svědčí i fakt, že jeho osobní knihovna obsahovala kolem 15 000 výtisků) a často se zmiňoval o knihách, které ho ovlivnily. Mimo prací klasiků sociologické literatury Maxe Webera či Karla Mannheima, byla jednou z nich například kniha belgického politika Henrika de Mana "The Psychology of Socialism (Psychologie socialismu, 1927)," v níž de Man v kostce odmítá empirické i psychologické chyby Marxistů v pojetí třídního vědomí. V tomto textu je možno najít některé ze základních Shilsových témat, jako je například problém intelektuálů se snahami být „politický“, či problém ideologie, respektive jejího vztahu k běžné morálce a psychologickým předpokladům. Jako další, kdo měl jistý vliv na Shilsovo dílo byl T. S. Eliot, o němž se i vyjadřuje v úvodu k "Tradition," Shilse zaujal především jeho pohled na charisma, či vztah mezi kulturou a třídami ve smyslu centrum a periferie.  Zajimavá je Shilsova koncepce „civility“ (v překladu zdvořilost). Zdvořilost, ve smyslu politická, by se dala vymezit jako naslouchání ostatním, být tolerantní k názorům druhých apod., Shils ji definoval následovně: „"zdvořilost je postoj a způsob, který umožňuje nastolit rovnováhu mezi konfliktními požadavky a zájm"y”. Mezi další známé koncepty patří například faktory změn v tradicích.

Edward Shils (1. července 1910 Springfield – 23. ledna 1995 Chicago) byl americký sociolog. Působil jako profesor na Chicagské univerzitě. Proslul zejména soudržností mezi empirickou tradicí chicagské univerzity a teoretickým přístupem francouzských a německých sociálních vědců, což byl i jeden z důvodů pro udělení Balzanovy ceny v roce 1983.

Edward Albert Shils (* 1. Juli 1910 in Springfield, Massachusetts; † 23. Januar 1995 in Chicago) war ein amerikanischer Soziologe und Sozialphilosoph, der als Professor an der Universität Chicago lehrte.


Biologie.

Strava.

Králík amamský se živí více než 29 druhy rostlin, mezi které patří 17 druhů keřů a 12 druhů bylin, ze kterých konzumuje výhonky a žaludy. Také jí ořechy a kambium široké škály rostlinných druhů. Králík amamský se rovněž živí kůrami stonků a větviček křovitých rostlin.

Morfologie.

Králík amamský má krátké nohy, mohutné tělo a velké zakřivené drápy, které používá pro hrabání a lezení. Ve srovnání s jinými zajíci nebo králíky jsou uši králíka amamského výrazně menší. Jeho srst je hustá a jakoby vlněná, nahoře hnědá a na bocích červeno-hnědá. Má těžké, dlouhé a silné drápy, na předních tlapách jsou téměř rovné, na zadních tlapách zakřivené. Oči jsou malé ve srovnání s běžnějšími druhy králíků a zajíců. Průměrná hmotnost je 2,5–2,8 kg.

Distribuce a stanoviště.

Ideální prostředí pro tyto králíky je v oblasti mezi dospělými a mladými lesy. Králíci amamští obývají dospělé husté lesy kvůli ochraně a přítomnosti stravy. V různých obdobích roku se stravují hustými vytrvalými travinami a bylinami v mladých lesích. Proto je pro jejich život nejlepší stanoviště, ze kterého mají snadný přístup do mladých i dospělých lesů bez překážek mezi těmito dvěma typy lesů.  Počet králíků amamských se na ostrově Amami odhaduje na 2 000–4 800 kusů a 120–300 kusů na ostrově Tokuno.

Chování.

Králík amamský je noční živočich, který se páří od března do května a od září do prosince, vrh mívá jedno nebo dvě mláďata. Během dne matka vyhrabává díru v zemi pro svá mláďata, aby je mohla skrýt. V noci otevře vchod do otvoru, aby ho střežila před predátory (jako jsou jedovatí hadi), a pak mláďata kojí. Potom uzavře otvor tak, že ho předními tlapami utěsní půdou a rostlinným materiálem. Králíci amamští spí během dne na skrytých místech, jako jsou jeskyně. Zvukovými projevy připomínají tito králíci čeleď pišťuchovitých.

Ohrožené druhy.

Hrozby.

Před rokem 1921 byl lov a odchyt příčinou poklesu populace. V roce 1921 Japonsko prohlásilo králíka amamského za přírodní památku, což znemožnilo jeho lov. V roce 1963 byla úroveň ochrany zpřísněna na speciální přírodní památku, čímž byl zakázán i jeho odchyt.  Pro tyto králíky je nejnebezpečnější ničení životního prostředí jako mýcení lesů nebo komerční těžba dřeva. Přesto však byly povoleny projekty na výstavbu golfových hřišť a letovisek, při nichž dojde k odstranění lesů obývaných těmito králíky, protože ochrana speciální přírodní památky zakazuje usmrcení králíka, ale nikoli změnu jeho přirozeného prostředí.  Králík amamský také čelí velkým hrozbám ze strany predátorů, kteří jsou hlavní příčinou poklesu populace. Na ostrově Amami byla vypuštěna promyka malá (Herpestes javanicus), aby omezila populaci jedovatých hadů, jejichž počty se dramaticky zvýšily.

Zachování.

V červenci 2008 vyfotografovali amamští ochránci přírody divokou kočku, jak nese mrtvolu králíka, což vyústilo v diskusi o lepších způsobech, jak kontrolovat domácí zvířata. Byly provedeny pokusy obnovit stanoviště králíka amamského, ale ten vyžaduje, aby se v jejich těsné blízkosti nacházel jak dospělý, tak mladý les, a dojde-li k obnově mladého lesa, aniž by poblíž byl dospělý les, je nepravděpodobné, že jej tento králík osídlí. Návrh na zachování králíka zahrnuje obnovu přírodních stanovišť a kontrolu populace predátorů. Na jižním konci ostrova Amami jsou dospělé a mladé lesy v rovnováze, z čehož vyplývá, že by se měla chránit právě tato oblast.  V roce 1990 navrhl specialista na zajícovce z Mezinárodního svazu ochrany přírody plán ochrany. V roce 1999 bylo založeno na ostrově Amami Amamské Centrum ochrany přírody ministerstva životního prostředí, které v roce 2004 označilo králíka amamského za ohrožený druh.

Králík japonský ("Pentalagus furnessi", jap. アマミノクロウサギ 奄美野黒兔, doslovně "černý divoký amamský králík"), také známý jako králík amamský, amaninský či stromový, je tmavosrstý králík, který se vyskytuje pouze na Amami Óšima a Tokunošima, dvou malých ostrovech mezi jižním Kjúšú a Okinawou v prefektuře Kagošima v Japonsku. Králík amamský je nazýván živoucí fosílií, protože obýval asijskou pevninu, na které vyhynul a zachoval se pouze na těchto dvou ostrovech, kde v současnosti žije.

Das Ryukyu- oder Amami-Kaninchen ("Pentalagus furnessi") ist eine Säugetierart aus der Familie der Hasen (Leporidae) und zählt zu den urtümlichsten Arten seiner Familie. Ryukyu-Kaninchen kommen ausschließlich auf zwei Inseln (Amami-Ōshima und Tokunoshima) der zu Japan gehörenden Inselgruppe der Ryūkyū-Inseln vor, wo sie als "Amami no Kuro-usagi" (jap. oder, deutsch: „schwarzer Hase von Amami“) bekannt sind.


Název.

Pojmenování města vzniklo jako množné číslo předpokládaného osobního jména Úsopek, jež je složené ze dvou částí. Tou první je kmen "Ús-, Úso-" ze starého praslovanského základu "ons-, os-", což nám dalo dnešní slovo vous. Tou druhou je slovesný základ "pek-, péci". Jméno obce by pak znamenalo buď ves rodiny Úsopekovy nebo ves lidí, kteří pekli vousy (posměšný název

Historie.

Hustopeče se nachází v oblasti jednoho z nejstarších osídlení na jižní Moravě, severně od hráze Nových Mlýnů. Předpokládá se pravidelný výskyt „lovců mamutů“ (20–25 000 let př. n. l.), doložena jsou neolitická sídliště (konec 4. a počátek 3. tisíciletí př. n. l.) i keltské pohřebiště (3. století př. n. l.).  První zmínky o sídle pocházejí z roku 1247, kdy byla zmiňována vesnice, jež později obdržela název Česká Ves. Současné Hustopeče na levém břehu Štinkovky byly založeny na přelomu 13. a 14. století. Významnou roli v jejich historii sehrál klášter Králové ("Aula Regia"), kterému Hustopeče patřily od počátku 14. do konce 16. století, a knížecí rod Lichtenštejnů, kterému patřily v 2. polovině 19. století. Na město byly povýšeny v roce 1572. Patřily pak k důležitým střediskům jihu Moravy a do roku 1960 byly sídlem okresu. Gotický dvoulodní kostel sv. Václava, v němž ministroval

Přírodní poměry.

Katastr města Hustopeče spadá z valné části do geomorfologického celku Ždánický les – na severu a východě je tvořen výše položenou Boleradickou vrchovinou, na západě a jihu pak nižší Hustopečskou pahorkatinou včetně tzv. Hustopečské sníženiny. Na severozápadním výběžku však katastr zasahuje dokonce na Dyjsko-svratecký úval, na jižním okraji začíná Dolnomoravský úval.

Geologická stavba, reliéf a půdy.

Hustopeče se od vrcholu Kamenného vrchu (343,4 m n. m.) svažují až k 171,4 m n. m. u železniční trati na hranicích s katastrem Šakvic. Svahy v katastru často směřují k jihu či jihozápadu, což je výhodné pro pěstování vinné révy. Geologické podloží Hustopečí je tvořeno mohutnými usazeninami o mocnosti až 1300 metrů, v nichž se střídají vrstvy pískovce a jílovce. Horniny pochází především z paleogénu, tedy období třetihor; na povrch vystupují písčité slíny prostoupené vápencovými

Vodstvo a podnebí.

Většina území obce je odvodňována do potoka Štinkavka, který v krajině vytvořil nápadné údolí. Nad městem jsou na potoce umístěny Hustopečské rybníky (Přední rybník a Zadní rybník). Jižně od centra města se

Ochrana životního prostředí.

Pozemky jižně od obce jsou zpravidla využívány jako pole, v severní části katastru jsou četné vinice, ale i chráněná území kolem Kamenného vrchu – konkrétně přírodní památka Přední kopaniny a přírodní památka Kamenný vrch u Kurdějova. Předmětem ochrany jsou v obou chráněných územích vzácné suché stepní trávníky, kde převažuje sveřep vzpřímený ("Bromus") či kostřava walliská ("Festuca valesiaca"), místy též

Obyvatelstvo.

V roce 2015 žilo v Hustopečích přes 5 850 obyvatel a byly třetím největším městem v okrese po Břeclavi a Mikulově. Zdejší obyvatelstvo tvořilo 5 % populace okresu. Průměrný věk činil 41,3 let. V roce 2011 se podle sčítání lidu hlásilo 2 610 (45,4 %) obyvatel hlásilo k české národnosti, 1 349 (23,5 %) k moravské, 60 ke slovenské, 9 k vietnamské, 7 k ukrajinské, 6 k polské a 3 k německé. 1 371 (23,9 %) obyvatel svou národnost neuvedlo. Ve městě bylo 1 160 domů, z toho 946 rodinných.  Podle sčítání 1930 zde žilo v 726 domech 3 719 obyvatel. 1 715 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 1 862 k německé. Žilo zde 3 360 římských katolíků, 145 evangelíků, 65 příslušníků Církve československé husitské a 103 židů.  Podle prvních sčítání lidu za Rakouska-Uherska byly Hustopeče velkou většinou (z 80-90 %) německým městem (ležely na výspě německého osídlení jižní Moravy, v jejich zázemí se nacházely německé i české vesnice). Za Československa se poměr Němců a Čechů začal rychle vyrovnávat (roku 1930 Němci 50 % a Češi 46 %). Roku 1945 byli Němci vystěhováni a počet obyvatel dočasně klesl o více než čtvrtinu. Teprve během 70. let počet obyvatel překonal předválečnou úroveň a vystoupal k necelým 6 tisícům.

Struktura.

Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části

Náboženský život.

Zatímco počátkem 16. století byla patrně většina obyvatel katolického vyznání, na přelomu 16. a 17. století byla většina protestantského nebo utrakvistického vyznání a město bylo z popudu Karla z Lichtenštejna do roku 1628 rekatolizováno. V květnu 1671 byla hustopečská katolická fara povýšena na děkanát. Jednota bratrská měla od 16. století sbor v České Vsi, ale po roce 1624 bratři patrně odešli. Od roku 1528 sídlili v Hustopečích novokřtěnci, ve druhé polovině století však o nich prameny mlčí, počátkem 17. století se zde začali pod ochranou Lichtenštejnů znovu usazovat, ale nejpozději po roce 1621

Obecní správa a politika.

Karel z Lichtenštejna udělil Hustopečím městské zřízení v roce 1600. Až do správních reforem roku 1848 město vedl purkmistr s městskou radou a městským rychtářem. Město mělo i výsadu hrdelního práva a popravního mistra, jež bylo josefinskými reformami podstatně omezeno a roku 1830 zrušeno. V roce 1783 bylo prohlášeno ochranným městem s regulovaným magistrátem, což jej výrazně vyvázalo ze závislosti na vrchnosti. Byly také zrušeny čestné funkce konšelů a správy se chopili placení úředníci-byrokraté. V roce 1825 se staly municipiálním městem, jímž zůstaly do roku 1848. Odznakem města byla pečeť, jež od roku 1572 nesla podobu městského znaku uděleného císařem Maxmiliánem, doplněného o nápis, který se v průběhu času měnil (zprvu latinský, od 19. století německý).

Starostové.

Seznam uvádí starosty města (resp.

Hospodářství.

Zemědělství a ostatní prvovýroba.

Hustopeče si udržovaly tradici největší vinařské obce na Moravě a význam vinohradnictví ještě vzrostl za Karla z Lichtenštejna, když město získalo právo horenského soudu, který rozhodoval pře ohledně vinic. Na rozvoj vinařství měli od druhé poloviny 16. století nemalý vliv i novokřtěnci jako zkušení viniční hospodáři. Před třicetiletou válkou měly Hustopeče 3953 měřic obdělaných vinic, po vleklých nepokojích však do roku 1673 klesl tento rozsah jen na 396 měřic, zatímco 3557 měřic bylo pustých. V klidném období první poloviny 18. století se vinice obnovovaly a i když výměra nedosáhla předválečného stavu, s 3843 měřicemi převyšovala výměru polí (2806 měříc) a Hustopeče se opět získaly moravský primát. Daleko za nimi byly druhé Dolní Dunajovice s 1740 měřicemi vinic, dále Kurdějov, Mikulov a Horní Bojanovice. Kolem roku 1784 se zde pěstoval především zelený veltlín a sylván, vzácněji ryzlink rýnský.

Průmysl.

Průmyslový rozvoj města byl urychlen elektrifikací ve 20. letech 20. století. Rozvinutý je zejména potravinářský průmysl a dále cihelny. Potravinářský průmysl zahrnoval výrobu vína a později zpracovávání mandlí. Výroba cihel však po první světové válce upadala. Průmysl se opět rozvíjel v 50. letech 20. století díky „dělnickému předsedovi“ Jaroslavu Markovi; vznikly závody Plynokov (propan-butanové lahve), Jihokov (lehký kovodělný průmysl a radiátorové články), Plnírna PB a Mostárna Hustopeče. V roce 1961 byla zahájena výroba ocelových konstrukcí a jeřábových drah v prostoru šakvického nádraží, jednalo se o pobočku

Doprava.

Silniční doprava.

Městem ve směru od severozápadu k jihovýchodu procházejí dvě paralelní komunikace. Po východní straně Hustopečí město obchází dálnice D2, otevřená na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let 20. století. Na dálnici se na jejím 25. kilometru nachází na severním okraji města nájezd nazvaný „Hustopeče“. Podél této dálnice prochází přímo skrz město silnice II/425 (Rajhrad – Židlochovice – Velké Němčice – Hustopeče – Starovičky – Břeclav – Lanžhot), vytvářející Brněnskou a Bratislavskou ulici. Jedná se o někdejší státní silnici č. 2 (Jihlava

Železniční doprava.

Na jižním okraji katastrálního území Hustopeče se nachází železniční stanice Šakvice. Tou prochází dvoukolejná elektrifikovaná trať číslo trať Břeclav–Brno. Trať vybudovala a provoz na části v okolí Šakvic 7. července 1839 zahájila společnost Severní dráha císaře Ferdinanda. Dnešní stanice Šakvice byla původně nazvána právě podle o něco vzdálenějšího, ale významnějšího města Hustopeče. Roku 1907 trať zestátnily Rakouské státní dráhy a o jedenáct let později (1918) železnici převzaly Československé státní dráhy (ČSD). V září roku 1967 proběhla elektrifikace tratě a

Veřejná doprava.

Na území města se nachází vedle autobusového nádraží ještě dalších celkem osm zastávek. Jsou to „Hustopeče, cihelna“, „Hustopeče, farma“, „Hustopeče, Mostárna“, „Hustopeče, Nádražní“, „Hustopeče, Nemocnice“, „Hustopeče, Plnírna“, „Hustopeče, Strojírny“ a „Hustopeče, U stadionu“. Autobusové linky do města zajíždějí jak z měst a vesnic v okolí (například z Břeclavi, Pohořelic, Moravského Krumlova, Mikulova, Dolních Dunajovic, Strachotína či Velkých Pavlovic),

Společnost.

Školství.

V Hustopečích jsou dvě mateřské školy, dvě základní školy (ZŠ Komenského a ZŠ Nádražní) a Mateřská škola, Základní škola a Praktická škola (Šafaříkova 24). Středoškolskou výuku zajišťuje Gymnázium T. G.

Kultura.

Se vznikem Československa roku 1918 se významně rozvíjel spolkový život, zejména české spolky, neboť česká menšina nabyla sebevědomí. Působila zde Národní jednota, jež se starala o českou obecní knihovnu. Sokolská jednota se zaměřovala na tělovýchovnou činnost, ale pořádala i ochotnická a loutková divadelní představení a podporovala českou knihovnu. Rovněž Společenský a sportovní klub pořádal vedle své hlavní činnosti kabaretní večírky nebo koncerty, taneční kurzy a ochotnické divadlo. Dosavadní silné postavení německých spolků bylo oslabeno nutností reorganizace (ztratily organizační napojení na Vídeň). Působil zde mužský pěvecký sbor Der Männergesangsverein i s německým městským orchestrem. Členové tělocvičného Der Deutscher Turnverein (DTV) Auspitz také hráli ochotnické divadlo, později ve spolupráci s orchestrem i

Folklór.

Jižní a východní okolí Hustopečí náleží do národopisného regionu Hanácké Slovácko, k němuž se od konce minulého století obyvatelé města začínají hlásit. Původní kroj z Hustopečí byl německý a již v 19. století vymizel. Po vzniku Československa si obyvatelé zvolili kroj kyjovský, který zde byl donedávna (r. 2006) nošen. Objevují se také snahy uvést hustopečský kroj do souladu

Sport.

V roce 1922 byl ve městě založen český Sportovní klub, v roce 1926 přejmenovaný na Společenský a sportovní klub (SSK). Předsedou klubu byl Josef Vavroušek. Agilní byl již v počátcích jeho fotbalový klub. Místní německý fotbalový klub ACF Auspitz zanikl roku 1937, zatímco SSK až do okupace hrál v I. B třídě. Po obnovení klubu po 2. světové válce stál v jeho čele Jarolím Tomášek.  V 50. letech sportovní aktivity postupně zastřešila Tělocvičná jednota Sokol, následně uváděná pod názvem TJ Slavoj či Dobrovolná sportovní organizace (DSO) Slavoj. Fotbalisté hráli v roce 1955 v meziokresní

Pamětihodnosti.

Stavby na Dukelském náměstí.

Dukelské náměstí je hlavní historické náměstí, kolem něhož jsou soustředěny i mnohé z nejhodnotnějších památek ve městě. Svažitému náměstí dominuje:  Kostel svatého Václava a svaté Anežky České – Novodobý farní kostel stojící na Dukelském náměstí je jednou z dominant města. Byl postaven v letech 1992–1994 podle návrhu architekta a výtvarníka Ludvíka Kolka. Nahradil původní pozdně gotický kostel svatého Václava, zbořený v roce 1962. Kostel svatého Václava a svaté Anežky České je dvoupatrová stavba s půdorysem otevřené spirály. V jejím středu se nachází podzemní kaple svaté Anežky České, která leží na místě mariánské kaple původního kostela. Severní polovina vnější spirály tvoří půlkruhovou kostelní loď. Lavice pro věřící seskupené do podoby amfiteátru se svažují k půlkruhovému kněžišti. Menší, jižní část spirály obsahuje sakristii, klubovny a učebny. Kromě toho se v suterénu nacházejí další prostory farního centra (sál, jídelna, učebna a další).  Pseudorenesanční budova radnice na Dukelském náměstí byla postavena roku 1906 podle projektu profesora německé techniky v Brně

Ostatní památky.

Kaple svatého Rocha se nachází pod Křížovým vrchem, v sadech Kpt. Jaroše u jižního okraje města. Původně barokní kaple vznikla koncem 17. století, postupem doby byla přestavovaná a rozšiřovaná. Současná novorománská podoba pochází z roku 1901. Malá kaplička stojí také v poli na Kravím vrchu jihozápadně od města. Obě kaple jsou kulturními památkami.

Další stavby.

Obřadní síň s

Osobnosti.

S městem nebo jeho okolím jsou spjaty tyto osobnosti:

Hustopeče (německy "Auspitz") jsou město v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji, 30 km jižně od Brna, v národopisné oblasti Hanáckého Slovácka. Žije zde obyvatel. Oblast je osídlená už od prehistorických dob, první zmínka o Hustopečích je z 1. poloviny 13. století. Dnes leží na dopravním tahu mezi Brnem a Bratislavou v úrodné a klimaticky teplé oblasti s tradicí pěstování vína a ovocných stromů. Hustopeče byly v 18. století největší vinařskou obcí na Moravě. V 50. letech 20. století došlo i k rozvoji průmyslu: významným podnikem byla Mostárna Hustopeče, která však již ukončila činnost a průmyslový areál převzaly nové podniky.

Hustopeče (deutsch "Auspitz") ist eine Stadt in Tschechien. Die südmährische Weinstadt liegt 25 Kilometer nordwestlich von Břeclav und ist das Zentrum der Mikroregion Hustopečsko. Sie gehört dem Okres Břeclav an.


Kariéra.

Ben Carson úspěšně ukončil studium psychologie na Yaleově univerzitě v roce 1973 a v roce 1977 úspěšně ukončil studium lékařství na Michiganské univerzitě. Po studiích nastoupil do prestižní nemocnice Johnse Hopkinse v Baltimoru, kde se stal v roce 1984 primářem dětské neurochirurgie (v té době byl nejmladším primářem v rámci celých Spojených států amerických). Vedoucím tamního oddělení dětské neurochirurgie byl pak 29 let. Mimo to vydal několik knížek, tematicky většinou o své kariéře a životních hodnotách a postojích.  Během 90. let se vypracoval a se svým příjmem se zařadil mezi milionáře. Od roku 1999 do léta 2015 byl členem představenstva obchodního řetězce Costco Wholesale Corp, mimo to jeho jméno figuruje v seznamu vedení potravinářského konglomerátu Kellogs Co. Dle veřejných dokumentů spolu se svou ženou zaznamenal mezi lednem 2014 a květnem 2015 příjem v intervalu mezi 8,9 a 27 milionů dolarů, z toho 4 miliony za placené přednášky a projevy, 1,1 až 6 milionů za poplatky na knihách, které vydal; 0,2 a 2 miliony za sloupky a politické komentáře a 2-10 milionů coby finanční ohodnocení za členství v představenstvech Kellogs a Costco.  Kariéru chirurga se rozhodl ukončit v roce 2013, kdy přijal místo sloupkaře pro "The New York Times".  V květnu 2014 oznámil, že se zúčastní kampaně pro nominaci na kandidáta Republikánské strany na post prezidenta USA. Jistý čas se podle průzkumů pohyboval na 2. místě za Donaldem Trumpem. Počátkem března po volebním superúterý ale ohlásil konec své kampaně o republikánskou nominaci, když nedokázal v primárkách zvítězit v žádném státě a byl v té době na posledním místě z pěti zbývajících republikánských kandidátů.

Osobní život.

Jeho bratr Curtis je o tři roky starší, sloužil u námořnictva a stejně jako Ben hrál na klarinet. Ve svých 15 letech Curtis předobjednal časopis "Psychologie dnes" Benovi, čímž ho nasměroval k lásce k psychologii. Curtis naučil Bena poslouchat vážnou hudbu. Jak sám Ben Carsen říká ve své knize: "Ben nebyl jen skvělý bracha, ale i kamarád."  Ben Carson je ženatý, mají tři syny s manželkou Lacenou "Candy" Rustin, kterou potkal v roce 1971 na Yale a vzal si ji v roce 1975. Oba jsou vegetariáni. Carson vstoupil do církve Adventistů sedmého dne.

Aranjuez je město nacházející se 42 km jižně od Madridu v nejjižnější části Madridského společenství. Leží na soutoku řek Tajo a Jarama. Město je známé díky renesančnímu královskému paláci, který byl roku 2001 zapsán na seznam světového dědictví UNESCO. Stejnou slávu městu přinesl i kytarový "Aranjuezský koncert" Joaquína Rodriga.

Aranjuez ist eine Stadt in der Autonomen Gemeinschaft Madrid in Spanien. Sie liegt rund 50 km südlich von Madrid am Südufer des Tajo. Der Jarama fließt im Norden an der Stadt vorbei und mündet zwei Kilometer westlich von ihr in den Tajo. Die Einwohner werden "Ribereños" oder "arancetanos" genannt.


Stavba.

Projekční práce na nové bitevní lodi, která měla pomoci zmírnit japonskou převahu na Dálném východě, probíhaly od roku 1939. K realizaci byl přijat projekt označený 15E. Výsledné plavidlo mělo výtlak okolo 40 000 t, rychlost 30 uzlů, přičemž k jeho vyzbrojení byly využity dělové věže s 381mm kanóny pocházející z lehkých bitevních křižníků HMS "Courageous" (50) a HMS "Glorious" (77), které byly ve 20. letech přestavěny na letadlové lodě. Loď konstrukčně navazovala na předchozí třídu "King George V", zároveň u ní byly reflektovány válečné zkušenosti. Její stavba byla objednána 14. března 1941 u britské loděnice John Brown & Co. v Clydebanku. Kýl "Vanguardu" byl založen 2. října 1941. V průběhu stavby však došlo ke zničení britského Svazu Z japonským letectvem, což znamenalo velké úpravy původního projektu (především zvětšení ochrany proti torpédům a zesílení protiletadlové výzbroje) a následně zdržení stavby. Plavidlo tak bylo na vodu spuštěno 30. listopadu 1944 a do služby bylo přijato až po skončení války 9. srpna 1946.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořilo osm 381mm kanónů BL Mk I ve čtyřech dvoudělových věžích. Sekundární výzbroj představovalo šestnáct dvouúčelových 133mm kanónů ve dvoudělových věžích. Doplňovaly je čtyři 47mm kanóny a sedmdesát tři 40mm kanónů. Pohonný systém tvořilo osm tříbubnových kotlů Admiralty a čtyři turbíny Parsons, o výkonu 130 000 hp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 30 uzlů. Dosah byl 8250 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Služba.

V roce 1956 byla loď převedena do rezervy, přičemž byly odstraněny všechny 40mm kanóny. Přechodně byla zvažována její přestavba na nosič řízených střel. V roce 1960 byla prodána do šrotu.

HMS Vanguard byla bitevní loď britského královského námořnictva. Ve službě byla v letech 1946–1960. Byla to poslední postavená britská bitevní loď a ve své době též největší válečná loď britského námořnictva.

HMS "Vanguard" (23) war ein Schlachtschiff der britischen Royal Navy. Sie wurde im Jahre 1946 in Dienst gestellt und ist damit das weltweit letzte gebaute Schlachtschiff. Sie war außerdem das größte und schnellste Schlachtschiff im Bestand der Royal Navy.


Pojmenování.

Původní jméno sítě bylo OICQ ("Open ICQ" nebo "Oh, I Seek You"). Protože ale název porušoval obchodní známku programu ICQ a také proto, že ani program ani protokol nejsou „open“, přejmenoval se na QQ.  QQ může symbolizovat dvě plačící oči, pro něž je tato dvojice písmen používána v japonských emotikonách. Dalším možným důvodem vzniku bylo, že písmena QQ v mandarínské čínštině znějí podobně jako mandarínský výraz pro tučňáka, který byl původně ve znaku.

Používání.

QQ má odhadem na 160 miliónů uživatelů v Číně. Rekordu v počtu současně přihlášených uživatelů bylo dosaženo 5. března 2005, kdy bylo na hlavním čínském serveru najednou přihlášeno 9 miliónů uživatelů.  Používání mimo Čínu je velmi omezené, jedinou výjimku tvoří Jihoafrická republika, kde je QQ používáno poslední dva až tři roky a dokonce inspirovalo místní hudební skupinu The Finkelsteins k napsání písně „QQ Me“. Dále je QQ používáno lidmi, jež z nějakého důvodu chtějí komunikovat s lidmi žíjicími v Číně. Příkladem mohou být zahraniční studenti, kteří se učí čínštinu.  V roce 2006, poté co došlo k zemětřesení poblíž Hengchunu a byly poškozeny podmořské kabely, došlo k dalšímu upevnění pozice tohoto instant messagingu v Číně.

Vývoj.

QQ bylo vyvíjeno od února roku 1999 firmou Tencent Inc. Jako historicky první instant messangin obsahoval nejen samotný chatovací program, ale i chatovací místnosti, hry, avatary, seznamku a další. Většina z těchto služeb byla zdarma, což byl společně s jednoduchým používáním také jeden z důvodů, proč se QQ stalo během krátkého času nejpopulárnější im službou v Číně.  Aktuální verze klienta se jmenuje QQ2007. Tencent uvolňuje nové verze pravidelně při různých významných příležitostech, jako jsou čínský nový rok nebo Olympijské hry.  Oficiální QQ klient běží pouze pod operačním systémem Microsoft Windows, uživatelé Linuxu mohou využívat například klienta Pidgin s pluginem QQ, také pro Mac OS X existují klienti. Webové rozhraní, které je založeno na AJAXU, se v současné době nachází v beta verzi.  Jako odpověď na soutěžení s Windows Live Messangerem, Tencent vydal Tencent Messenger, který je zaměřen především na bussines sféru. Tato verze nabízí rozšíření služeb, které jsou nabízeny pro prémiové členy normálního QQ klienta, ale pro ty je použití pouze v omezené podobě.

Členství.

QQ dovoluje registraci. V roce 2002 ale, díky přeplněnosti a z toho plynoucím problémům, jako například nutnosti několikanásobného opakování registrace, byla registrace zpoplatněna. Znovuotevření volné registrace proběhlo v roce 2003, a to zejména díky tlaku ostatních instant messangerů. V současné době je tedy registrace zdarma, ale za poplatek 10 jüanů je možno zakoupit tzv. prémiové členství, které původní služby rozšiřuje například o klienta pro mobilní zařízení, stahování vyzváněcích tónů nebo možnost přijímání a odesílání SMS.

Polemika a kritika.

QQ čelí vlně kritiky a polemiky

Filtrování slov.

V srpnu 2004 začalo být v hrách v QQ filtrováno několik klíčových slov.

Plagiátorství.

Jako ostatně většina im klientů, i QQ kopíruje některé z rysů svých konkurentů. Vzhled původního QQ klienta kopíroval vzhled ICQ, ale nyní v důsledku vývoje připomíná vzhledově víc uživatelské rozhraní Windows Live Messanger. Uživatelské rozhraní využívá Luna theme, což je uživatelské rozhraní operačního systému Windows XP. Navíc je QQ známo kopírováním celých zdrojových kódů a textů z konkurenčních klientů. Například jedna verze obsahuje text licence Skype EULA, údajně ale pouze jako aprílový žert.

Q mince.

Q mince je virtuální měna používána k „zakoupení“ některých služeb jako avatary nebo blog. QQ mince je možno směnit za reálné peníze nebo ze používání jedné z mobilních služeb. Díky popularitě QQ je nyní možno používat Q mince nejen k nákupům služeb pro samotné QQ, ale i na mnoha jiných místech, jako je například e-shopy nebo herní centra k nákupům především drobnějších předmětů. Díky tomu také dochází k obavám, aby nedošlo k nahrazení reálné měny při platbách a tím ke zvýšení inflace. Čínská lidová banka, hlavní čínský bankovní úřad, už pohrozil prošetřením celé kauzy, neboť lidé začínají za tyto mince nakupovat už i reálné zboží. Tencent tvrdí, že Q mince je pouze druh komoditního zboží, a že se v žádném případě nejedná o měnu.

Open source a cross-platformoví klienti.

Díky reverznímu inženýrství se podařilo rozlousknout QQ protokol a implementovat jej do různých klientů, již jsou často na rozdíl od originálního multiplatformní, zdarma a bez reklam. Implementace protokolu však není dokonalá, tudíž veškerá funkcionalita není vždy plně podporována.

Tencent QQ (často zkracováno pouze na QQ) je program pro instant messaging, nejvíce používaný v Asii. Celosvětově se jedná o jeden z nejoblíbenějších služeb instant messanging s více než 800 miliony uživatelů v roce 2016. Program je vyvíjen firmou Tencent, a jeho uživatelská základna většinově migrovala na novější aplikaci WeChat.

Tencent QQ (ehemals OICQ) ist ein in Ostasien weit verbreiteter, kostenloser Instant-Messaging-Dienst. Die Domain Qq.com gehört zu den zehn meistbesuchten Webseiten weltweit.


Technologie a vývoj.

Při vývoji architektury NetBurst se Intel zaměřil především na hlubší pipeline, tedy postupné zpracování dat, které v případě NetBurstu nazval Hyper Pipelined Technology. U většiny procesorů byl pipeline 20-fázový, u některých procesorů až 31-fázový. Pro srovnání, předchozí architektura P6 měla 10-fázový pipeline.  Rapid Execution Engine byla další technologie, která měla výrazně zrychlit procesor. V podstatě umožňovala zdvojnásobit rychlost dvou ALU jednotek.  Quad-Pumped Front-Side Bus byla technologie, která některým NetBurst procesorům umožňovala přes datovou sběrnici přenášet čtyřikrát více dat při stejné frekvenci RAM.  Execution Trace Cache umožňovala ukládat instrukce dekódované na mikroinstrukce do L1 mezipaměti, takže nemusely být těsně před spuštěním znovu dekódovány, což znatelně šetřilo čas. Nevýhodou však byla výsledná hardwarová složitost a poněkud vyšší provozní teploty. Podobná, ale mnohem jednodušší technologie se objevila u procesorů architektury Sandy Bridge.  Od těchto a dalších technologií, jako byl hyper-threading u výkonnějších modelů, si Intel sliboval vyšší takt procesoru, který měl podle původních předpokladů dosáhnout až 10 GHz. Na jeden GHz taktu ale procesory NetBurst dosahovaly nižšího výkonu než procesory P6 na jeden GHz taktu. Poslední Pentia 4 navíc dosahovala tepelného výkonu 130 W při taktu 3,8 GHz. Především z tohoto důvodu se Intel roku 2006 rozhodl upustit od této architektury a pokračovat architekturou Core, která se více podobala architektuře P6.

Vývoj modelů.

Původní jádro "Willamette" bylo v lednu roku 2002 nahrazeno jádrem "Northwood". Toto jádro využívalo 130-nanometrový výrobní proces, větší mezipaměť a hyper-threading, který byl v první várce deaktivován pro jádra s taktem nižším než 3.06 GHz.  V únoru roku 2004 Intel představil jádro "Prescott", které využívalo 90-nanometrového výrobního procesu, ještě vyšší mezipaměti, hlubšího pipelinu, nových SSE3 instrukcí a dalších technologií. Některé procesory s tímto jádrem také podporovaly 64-bitovou verzi architektury x86, tedy x86-64. U silnějších procesorů "Prescott" se brzy začaly projevovat problémy s přehříváním a spotřebou energie.  Později byly vydány dvoujádrové procesory Pentium D s kódovým označení "Smithfield", který byl tvořen dvěma jádry "Prescott", a "Presler", skládající se ze dvou jader "Cedar Mill" (65-nanometrová verze jádra "Prescott").  Levnější procesory architektury nesly označení Celeron. Celerony s jádry "Prescott" a "Cedar Mill" nesly označení Celeron D, což u nich však na rozdíl od Pentií D neznačilo dvě jádra.

NetBurst, interně označovaný P68, je kódové označení mikroarchitektury vyvinuté společností Intel jako nástupce mikroarchitektury P6. První procesor této architektury, vydaný 20. listopadu 2000, bylo Pentium 4 s jádrem "Willamette". Všechny další procesory Pentium 4 a Pentium D byly také založeny na této architektuře. Původně bylo využíváno 180-nanometrového výrobního procesu, postupně došlo k optimalizaci až na 65 nm.

Die NetBurst-Architektur ist eine von Intel für den Pentium 4 neu entwickelte Mikroarchitektur, die bei mehreren CPU-Familien zum Einsatz kam.


Životopis.

Gulbenkian studoval ropné inženýrství na King's College v Londýně. Poté se odjel seznámit s fungováním ruského ropného průmyslu v Baku. V roce 1896 Gulbenkian a jeho rodina uprchli z Osmanské říše před pogromy známými jako arménské řeže. Dostali se do Egypta, kde se Gulbenkian seznámil s Alexandrem Mantaševem, předním arménským ropným magnátem a filantropem, který jej představil vlivným lidem v Káhiře. Gulbenkian se poté přestěhoval do Londýna, kde dojednával dohody týkající se ropy. Britským občanem se stal v roce 1902.  V roce 1907 pomohl dojednat např. fúzi Royal Dutch Petroleum Company a „Shell“ Transport and Trading Company Ltd. V nových firmách, na jejichž vzniku se podílel, si nechával pětiprocentní podíl, což mu vyneslo přezdívku „"Mr. Five Percent"“.  Vzhledem k tomu, že těchto pět procent se týkalo obchodů s ropou, nashromáždil Gulbenkian v průběhu času obrovské bohatství. Ve velkém nakupoval umělecká díla, která přechovával ve svém domě v Paříži.  V době vypuknutí druhé světové války získal diplomatickou imunitu jako irácký vyslanec v Paříži. Když francouzská vláda přesídlila do Vichy, pracoval pro ni jako vyslanec v Íránu. V důsledku toho byl přes své vazby na Spojené království britskou vládou dočasně prohlášen za „nepřátelského cizince“ a jeho majetek v Británii byl obstaven. Po válce jej však získal zpět i s odškodným.  Ke konci roku 1942 odjel z Francie do Lisabonu, kde v luxusním hotelovém apartmá žil až do své smrti v roce 1955. Zemřel ve věku 86 let. Je pohřben v arménském kostele sv. Sarkise v Londýně, jehož byl mecenášem.  V době Gulbenkianovy smrti se hodnota jeho jmění pohybovala podle odhadů mezi 280–840 miliony dolarů. Část majetku odkázal svým potomkům, druhou část včetně umělecké sbírky pak Nadaci Calouste Gulbenkiana. Částka ve výši 300–400 tisíc dolarů přitom byla rezervována na opravy katedrály sv. Matky Boží v arménském Ečmiadzinu. Posláním nadace se stalo naplňování charitativních, vzdělávacích, uměleckých a vědeckých účelů. Nadace, stejně jako Muzeum Calousta Gulbenkiana, v němž je vystavena jeho umělecká sbírka, má sídlo v Lisabonu.

Osobní život.

Gulbenkian měl dvě děti, syna Nubara a dceru Ritu. Jeho manželka byla rovněž Arménka, zemřela v roce 1952.

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článku na anglické Wikipedii".

Calouste Gulbenkian (23. března 1869, Istanbul, Osmanská říše – 20. července 1955, Lisabon, Portugalsko) byl arménský podnikatel a filantrop. Sehrál zásadní roli ve zpřístupnění ropných zásob Středního Východu firmám v západní Evropě. V závěru svého života se stal jedním z nejbohatších lidí na světě a zároveň vlastníkem jedné z největších soukromých sbírek uměleckých děl.

Calouste Sarkis Gulbenkian [] (, * 23. März 1869 in Scutari (Konstantinopel); † 20. Juli 1955 in Lissabon) war ein vermögender armenischer Ingenieur, Erdölhändler, Geschäftsmann, Finanzexperte, Philanthrop und Kunstsammler, der in Istanbul, London, Paris und Lissabon lebte und tätig war. Gulbenkian starb als reichster Mann der Welt.


Projekční teorém (centrální řezový teorém).

Radonova transformace je úzce spjata s Fourierovou transformací.  Projekční teorém říká, že Fourierova transformace projekce dvourozměrné funkce "f" na přímku je rovna řezu dvourozměrné Fourierovy transformace této funkce "f" skrz počátek, která je rovnoběžná s přímkou projekce.  V řeči operátorů:  kde "F" a "F" jsou jedno- a dvourozměrné Fourierovy operátory, "P" je operátor projekce, který provádí projekci dvourozměrné funkce na jednorozměrnou přímku a "S" je operátor řezu, který vybírá jednorozměrný řez počátkem dané funkce.  Toto je přímý vzorec pro inverzní Radonovu transformaci, čímž se ukazuje, že Radonova transformace má inverzní transformaci na vhodně zvolených prostorech funkcí. Tento způsob výpočtu ale není vhodný pro numerické řešení.

Filtrovaná zpětná projekce.

Ve dvou rozměrech existuje pro Radonovu transformaci přímý a výpočetně efektivní inverzní algoritmus, který se nazývá filtrovaná zpětná projekce. Je založen na původní prosté zpětné projekci pomocí tzv. zpětného promítání.  Algoritmus každou jednotlivou projekcí naplní celou rovinu (prostor) v původním směru, pod kterým tato projekce vznikla, a tyto prostory poté sečte. Takto získaná rekonstruovaná funkce nebude totožná s původní. Rekonstrukce Diracovy delta funkce bude například vypadat jako hvězdice.  Toto zkreslení se dá vyloučit vhodným filtrováním, které se aplikuje na jednotlivé projekce ještě před zpětným promítáním. Tato metoda se poté nazývá filtrovaná zpětná projekce. Filtry, které splňující požadavky na toto filtrování, se nazývají ramp-filtry. Ideální ramp-filtr není v praxi fyzikálně realizovatelný, proto se používají jeho aproximace. Navíc je nutné spojit tento filtr s nějakým filtrem pro filtraci šumu, protože ramp-filtr je filtr typu HP(horní propust). Mezi používané filtry patří Shepp-Loganův nebo Ram-Lak.

Radonova transformace je matematická transformace pojmenovaná po Johannovi Radonovi. Jedná se o integrální transformaci, která spočívá v integrálu funkce přes přímky. Inverzní Radonova transformace se v teorii používá pro rekonstrukci obrázků z počítačových tomografů (v lékařství i průmyslu).

Die Radon-Transformation ist eine Integraltransformation einer Funktion in zwei Variablen. Es wird das Linienintegral der Funktion formula_1 längs aller Geraden der formula_2-formula_3-Ebene bestimmt. Für jede dieser Geraden kann man sich die Radon-Transformierte formula_4 als eine Projektion der Funktion formula_1 auf eine dazu senkrechte Gerade vorstellen. Die Radon-Transformation ist mit der Fourier-Transformation verwandt und stellt in zwei Dimensionen eine Verallgemeinerung der Abel-Transformation und einen Spezialfall der Hough-Transformation dar. Die auf komplexe Zahlen erweitere Variante wird als Penrose-Transformation bezeichnet.


Život.

Rodina.

Rod Grabů patří k nejstarším česko-německým židovským rodům. Jejich rodina vybudovala v druhé polovině 19. století v pražské Libni na Pelc-Tyrolce v okolí usedlosti Košinky největší rakousko-uherskou továrnu na voskované a pogumované plátno, tapety a barviva i s malou obytnou čtvrtí. Firma "Synové Moritze Graba" ("M. Grab Söhne") brzy expandovala také do Brna, Liberce a Vídně a v dalších městech měla své sklady. Grabové založili pro své zaměstnance důchodový fond, zřejmě první nadaci toho druhu v celé monarchii. Hermannův dědeček Hermann starší (* 1843) byl původní profesí lakýrník a přišel z Drahelčic do Libně se svým otcem Moisesem Moritzem (1812-1895) a dvěma bratry Danielem a Emanuelem. Syn Hugo Grab (1872-1937) v rodinné továrně nejprve pracoval jako technik, než dostudoval na pražské univerzitě filozofii a oženil se s Elly (1882-1941), dcerou velkoprůmyslníka Maxmiliána Blocha. Za první republiky nadále zůstával podílníkem firmy. Hermann mladší byl jejich prvorozený syn, jeho bratr Leo byl o pět let mladší. Rodina byla za zásluhy o rozvoj průmyslu, kulturní mecenášství, humanitární a další zásluhy povýšena do rytířského stavu císařem Františkem Josefem I. Hermannův otec Hugo Grab nechal v roce 1929 přestavět stavení sousedící s vilou Košinka na reprezentativní rodinnou vilu, kde se Hermann setkával např. s tchánem své sestřenice Richardem Straussem či svými přáteli: filosofem Theodorem Adornem, Maxem Brodem či Klausem Mannem.

Mládí.

Jeho rodiče byli formálně židé israelitského vyznání a německé národnosti. Hermann a jeho bratr Leo byli vychováni a vzděláni jako Němci a římští katolíci, v roce 1919 se dali pokřtít. Hermann studoval německé piaristické gymnázium Na Příkopech a už jako dítě projevoval hudební nadání. Poté odešel studovat na univerzity do Berlína, Vídně, Heidelbergu (doktorát z filozofie) a zpátky do Prahy, kde získal roku 1928 doktorát na právnické fakultě německé univerzity. Celou dobu během studií se věnoval hře na klavír.

Kariéra.

V letech 1932–38 přispíval do německojazyčného časopisu Bohemia a působil jako hudební redaktor Prager Montagsblattu. Zde také v roce 1934 vyšla jeho první povídka, o rok později vydal svou první knihu – Městské sady. Pro toto dílo mu bývá přezdíváno "pražský Proust". V psaní i nadále pokračoval a na konci února 1939 mu bratr Leo, který po Mnichovu se svou rodinou prozíravě emigroval do Paříže, vyjednal klavírní turné po Francii, odkud pak bezmocně sledoval i březnovou okupaci zbytku ČSR. Matka Elly byla deportována do ghetta v Lodži, kde roku 1941 zahynula. Když Německo obsadilo i sever Francie a jižní Francii ovládl Vichistický režim, musel Hermann Grab z Hermannswörthu i tento azyl narychlo opustit; v Paříži zanechal cennou sbírku hudebních nástrojů i veškeré své dosud nevydané literární dílo. Přes Španělsko a Portugalsko emigroval do USA. Od roku 1941 v New Yorku vyučoval hře na klavír na Mannes College of Music, o rok později se oženil s učitelkou hudby Blankou Kotikovou (1905–2006). Po konci války Hermannovi zdravotní komplikace nedovolily návrat do vlasti a v roce 1946 mu lékaři diagnostikovali rakovinu, jíž po třech letech nakonec podlehl.  Posmrtně vyšla sbírka jeho povídek Svatba v Brooklynu, které ještě za svého života uspořádal, ale již nestačil vydat.

Hermann Grab, celým jménem Hermann Grab rytíř z Hermannswörthu (6. května 1903 v Praze – 2. srpna 1949 v New Yorku), byl česko-německý klavírní virtuos pražského původu, německy píšící spisovatel a právník z židovské rodiny, římsko-katolického vyznání.

Hermann Grab (geboren 6. Mai 1903 in Prag, Österreich-Ungarn; gestorben 2. August 1949 in New York) war ein deutschsprachiger katholischer österreichischer Schriftsteller und Musiker jüdischer Abstammung. Sein voller Name lautete "Hermann Grab von Hermannswörth" (tschechisch "Heřman Grab z Hermannswörthu").


Dějiny hradu.

Hrad byl postaven v roce 1119 na místě starší saské pevnosti z devátého století na ostrově ležícím uprostřed jezera vytvořeného řekou Len východně od vesnice Leeds.  V roce 1278 se stal královským sídlem Eduarda I. a Eleonory Kastilské. V téže době byl významně dostavěn, přibyl trojdílný barbakan s třemi vchody, padací most a padací mříž.  V roce 1321 dobyli hrad 31. října vojáci Eduarda II. Ten nechal hrad oblehnout poté, co jeho držitelé odmítli vpustit dovnitř Izabelu, jeho manželku, a zastřelili osm osob z její družiny.  V roce 1381 strávila na hradě zimu Anna Lucemburská předtím, než se stala manželkou Richarda II. Ten zde v roce 1395 přijal francouzského kronikáře Jeana Froissarta, což tento popsal ve svém díle Kroniky stoleté války.  Jindřich VIII. Tudor nechal v roce 1512 hrad přebudovat pro svoji manželku Kateřinu Aragonskou. Dodnes zda také visí obraz připomínající jeho setkání s Františkem I. Francouzským.  Později zde byla nějaký čas vězněna Jindřichova dcera Alžběta.  Anglickou občanskou válku přečkal hrad bez úhony, neboť jeho současný majitel Cheney Culpeper byl vlažným stoupencem parlamentaristů. Hrad byl používán během války jako věznice a sklad zbraní.  Jiní členové Culpererovy rodiny stáli v konfliktu na druhé straně a tak se do majetku rodiny dostalo více než 20 000 čtverečních kilometrů půdy ve Virginii jako odměna za pomoc při útěku Karla II. Stuarta. Později v devatenáctém století se z prodeje majetku ve Virginii rodině povedla zaplatit rozsáhlou rekonstrukci a přestavbu hradu víceméně do dnešní podoby.

Leeds Castle je středověký vodní hrad ležící v anglickém Kentu. Dnes se jedná zejména o významnou turistickou atrakci – v roce 2010 sem přišlo přes půl milionu návštěvníků. Kromě zámku samotného je zde pro ně například bludiště a muzeum obojků.

Das Wasserschloss Leeds Castle liegt etwa sechs Kilometer südöstlich von Maidstone und damit mitten im Herzen der englischen Grafschaft Kent. Das Schloss und seine Ländereien wurden nach dem kleinen Dorf Leeds benannt, an das sie angrenzen. Dieses Dorf sollte nicht mit der etwa 300 Kilometer nördlicher gelegenen Großstadt Leeds verwechselt werden.