Kariéra.

Junior.

S hokejem začínal poblíž svého rodného města Varna, v kanadském Ontariu, kde hrál za Seaforth Stars v lize Ontario Minor Hockey Association. Poté hrál v letech 2005-2006 za Huron-Perth Lakers v dorostenecké lize Minor Hockey Alliance a poté hrál za Toronto Junior Canadiens v lize Greater Toronto Hockey League.  V roce 2007 byl vybrán v draftu OHL na prvním místě týmem Erie Otters. Ve své nováčkovské sezóně v OHL 2007-08 si připsal v 61 zápasech 52 kanadských bodů a byl zvolen nejlepším klubovým nováčkem roku. V následující sezóně si připsal 66 bodů v 68 zápasech a svou všestrannost dokázal tím, že byl jmenován při oslabení nejlépe bránicím hráčem západní konference.

Profesionální kariéra.

Colorado Avalanche.

V draftu NHL 2009 byl vybrán jako 33. celkově týmem Colorado Avalanche a překvapivě za Avalanche nastoupil už v prvním zápase sezóny 2009-10 a stal se nejmladším hokejistou, který kdy za Colorado nastoupil. 1. dubna 2009 si v zápase proti San Jose Sharks připsal svůj první kanadský bod v NHL a první gól vstřelil 15. října 2009 brankáři Carey Priceovi z Montrealu Canadiens. 19. října 2009 vedení Avalanche oznámilo, že O'Reilly a jeho spoluhráč Matt Duchene zůstanou v NHL po celou sezónu a nebudou posláni na farmu. V říjnu vedl kanadské bodování nováčků, později se ale v žebříčku propadl. O'Reilly se postupem času projevil jako defenzivní útočník a vedl týmový žebříček nejvytíženějších hráčů v oslabení. 2. února 2010 vstřelil proti Columbusu Blue Jackets v jednom zápase dva góly v oslabení, což se mu povedlo jako prvnímu hráči v klubové historii. Svou nováčkovskou sezónu dokončil s 26 body na kontě, kterých dosáhl v 81 zápasech. Stejný počet bodů získal i v následující sezóně.  Po dvou letech hraní v převážně třetí formaci jako defenzivní útočník v sezóně 2011-2012 zlepšil svou ofenzívu a povýšil tak do první formace, kde hrál především s Gabrielem Landeskogem. Sezónu dokončil s 55 body, s nejvíce z útočníku Avalanche, a vedl celou NHL ve statistice odebrání puku s 101, jeho tým se ovšem druhým rokem v řadě nedostal do play-off.  Jelikož sezóna NHL 2012-13 kvůli lockoutu nezačala v říjnu, jak je běžné, podepsal 7. prosince 2012 kontrakt s týmem Metallurg Magnitogorsk z ruské KHL. Když 12. ledna 2013 konečně začala sezóna NHL, rozhodl se na rozdíl od většiny hráčů do NHL zatím nevrátit, jelikož stále smlouval o novém kontraktu s Avalanche. V KHL hrál až do 24. ledna, kdy si přivodil úraz kotníku a vrátil se rehabilitovat do Severní Ameriky. 28. února mu nabídl tým Calgary Flames dvouletou smlouvu v hodnotě deset miliónů dolarů, kterou O'Reilly přijal. Jelikož byl ale chráněným volným hráčem, dostal tým Avalanche příležitost nabídku vyrovnat, což udělal, a O'Reilly tak pokračoval ve hře za Avalanche a ve zbytku sezóny odehrál 29 zápasů, ve kterých získal 20 bodů.  V sezóně 2013-14 hrál místo své obvyklé pozice centra na křídle s centrem Mattem Duchenem. V sezóně získal 64 bodů a opět vedl celou NHL ve statistice odebrání puku. V celé sezóně byl také pouze jednou vyloučen, za což získal Lady Byng Memorial Trophy. Před sezónou 2014-15 měl opět problémy s kontraktem a situace došla až k arbitrážnímu soudu, který mu přidělil smlouvu na dva roky za 12 miliónů dolarů. V sezóně pak získal 55 bodů.

Buffalo Sabres.

26. června 2015 byl O'Reilly vyměněn společně s Jamie McGinnem do týmu Buffalo Sabres za Nikitu Zadorova, J. T. Comphera, Mikhaila Grigorenka a volbu v druhém kole draftu 2015. 2. července podepsal se Sabres sedmiletou smlouvu za 52,5 miliónů dolarů, vstupující v platnost od sezóny 2016-17. Ihned byl také jmenován asistentem kapitána.  Získáním O'Reillyho se Sabres zlepšili, když minulou sezónu skončili na úplném spodku tabulky, do play-off se však ani s 60-bodovou sezónou O'Reillyho nedostali. Další sezónu získal 55 bodů a v sezóně 2017-18 61 bodů, ani jednou se však se Sabres nedostal do play-off.

St. Louis Blues.

1. července byl vyměněn do týmu St. Louis Blues za Vladimíra Sobotku, Tage Thompsona, Patrika Berglunda, výběr v prvním kole draftu 2019 a výběr v druhém kole draftu 2021.  V jeho první sezóně pro Blues překonal svůj osobní bodový rekord, když získal 77 bodů. Za svůj defenzivní přínos týmu v základní sezóně získal Frank J. Selke Trophy za nejlépe bránícího útočníka.  12. června získal s Blues Stanley Cup, první v 52 leté historii tohoto klubu. Odehrál všech 26 zápasů play-off a získal 23 bodů, čímž překonal klubový rekord a získal Conn Smythe Trophy za nejužitečnějšího hráče play-off. Ve finálové sérii proti Boston Bruins skóroval ve čtyřech zápasech po sobě jakožto první hráč od Wayna Gretzkyho v roce 1985.

Ryan O'Reilly (* 7. února 1991, Clinton, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník hrající v severoamerické lize NHL v týmu St. Louis Blues, kde plní funkci asistenta kapitána a se kterým v roce 2019 vyhrál Stanley Cup, kdy byl také oceněn trofejí Conn Smythe za nejužitečnějšího hráče play-off. Předtím hrál za týmy Colorado Avalanche, kterým byl draftován v roce 2009 z 33. místa, a Buffalo Sabres.

Ryan O’Reilly (* 7. Februar 1991 in Clinton, Ontario) ist ein kanadischer Eishockeyspieler, der seit Juli 2018 für die St. Louis Blues in der National Hockey League unter Vertrag steht. Mit den Blues gewann der Center in den Playoffs 2019 den Stanley Cup und wurde dabei mit der Conn Smythe Trophy ausgezeichnet. Zuvor verbrachte er sechs Jahre bei der Colorado Avalanche sowie drei Spielzeiten bei den Buffalo Sabres. Mit der kanadischen Nationalmannschaft gewann er jeweils die Goldmedaille bei den Weltmeisterschaften 2015 und 2016.


Historie.

Kanál se poprvé objevil ve Velké Británii v nabídce satelitního operátora Sky, později i dalších, 1. září 2003, tehdy ještě pod názvem "Paramount Comedy 2". K rebrandingu stanice na nový název "Comedy Central Extra" došlo 6. dubna 2009.  Poté, co bylo rozhodnuto o expanzi na další trhy, bylo 1. listopadu 2011 v nizozemské kabelové síti "Ziggo" spuštěno vysílání v nizozemštině. Na místním trhu se jednalo již o třetí kanál pod značkou "Comedy Central", kde již dříve byly spuštěny sesterské stanice Comedy Central a Comedy Central Family.  V červenci 2012 byly zahájeno neveřejné zkušební vysílání české, srbské, slovinské a chorvatské lokalizace formou DVB titulků. K distribuci signálu byl zvolen satelit Thor 6 na orbitální pozici "0.8°W", kde se nachází multiplex provozovatele s názvem "MTV Networks". Stanice "Comedy Central Extra" pro větší část Evropy a Středního Východu vysílá s licencí vydanou českou "Radou pro rozhlasové a televizní vysílání". Pravidelné vysílání bylo spuštěno 1. srpna 2012. Stanice byla od počátku dostupná také v základní nabídce satelitní platformy "Total TV" a kabelových sítích "SBB", "D3 GO" a "B.net" v zemích bývalé Jugoslávie.  V březnu 2013 vstoupil kanál prostřednictvím operátora "Romtelecom" na rumunský trh v plné lokalizaci formou titulků.  Dne 3. října 2014 byl "Comedy Central Extra" zařazen do nabídky "PLUS" slovenského kabelového operátora UPC Broadband Slovakia. O tři dny později byl zařazen také do nabídek satelitních platforem Freesat by UPC Direct v Česku a na Slovensku do balíčku "Freesat PLUS", a do maďarského UPC Direct. V české kabelové síti UPC ČR se kanál objevil až 4. listopadu 2014.  V pondělí 8. července 2015 zařadila chorvatská kabelová televize "VIP TV" kanál do základní nabídky..  Provozovatel MTV Netwoks s.r.o. ve spolupráci s televizí Primou spustil v pondělí 14. prosince 2015 vysílání českého kanálu Prima Comedy Central. Ve stejný den došlo k vyřazení stanice "Comedy Central Extra" z nabídek kabelového operátora UPC Česká republika.  Od 1. dubna 2016 je kanál dostupný v maďarském balíčku "Extra" slovenského operátora Magio Sat. Od stejného dne došlo v nabídce operátora Nová Digi TV SK k přesunutí stanice "Comedy Central Extra" do základního balíčku "Štandard".  Provozovatel "Comedy Central Extra" se rozhodl k 1. červnu 2017 ukončit distribuci kanálu na českém a slovenském trhu.

Dostupnost.

Kabelová televize.

Níže je uveden seznam kabelových sítí, ve kterých je nabízen program "Comedy Central Extra".

IPTV.

Níže je uveden seznam IPTV operátorů, ve kterých je nabízen program "Comedy Central Extra".

Comedy Central Extra je název placeného zábavního televizního kanálu provozovaného společnostmi Paramount UK Partnership ve Spojeném království a Irsku, Viacom International Media Networks v Nizozemsku a MTV Networks s.r.o. ve zbývajících částech Evropy a na Středním Východě. Hlavním jazykem vysílání je angličtina. Lokalizace do místních jazyků, kde kanál vysílá, probíhá formou DVB titulků. Provozovatel nevylučuje na některých trzích lokalizaci formou dabingu či voice-overu. Programová náplň je tvořena komediálními seriály a pořady typu stand-up americké a britské vlastní tvorby.

Comedy Central Extra ist ein Ableger des US-Senders Comedy Central. Bis zum 6. April 2009 hieß der Sender noch Paramount Comedy 2. Vorerst war Paramount Comedy 2 als Timeshift-Version von Paramount Comedy 1. 2007 wurde das Programm umstrukturiert und auf klassische englische Sitcoms umgestellt. Des Weiteren startet am 1. November 2011 ein weiterer Ableger in den Niederlanden.


Život.

Narodil se v zámožné obchodnické rodině, takže nebyl závislý na penězích. Jeho otec Lewis Day byl obchodník s kůží a podnikatel. Matka Anna Smith Dayová byla filantropka, která se věnovala charitativní činnosti. Fred Holland Day byl sociálním cítěním své matky velmi ovlivněn. Byl také vášnivým milovníkem umění, fotografie a literatury. Již ve svých dvaceti letech měl rozsáhlou soukromou knihovnu s pracemi romantického básníka Johna Keatse a francouzského spisovatele Honoré de Balzaca. Day zachovával věrnost tradici estetismu, studoval díla Waltera Patera a Algernona Swinburna. Inspirován stylem Arts and Crafts, založil v roce 1884 s Herbertem Copelandem nakladatelství "Copeland and Day" podle vzoru společnosti Kelmscott Press Williama Morrise. Nakladatelství vydávalo ručně vyráběné unikátní tisky především anglické literatury, například Danteho Gabriela Rossettiho nebo Dayova přítele Oscara Wilda. Nakladatelství "Copeland a Day" zajistilo americké vydání Wildeho "Salome" s ilustracemi významného výtvarníka Aubrey Beardsleyho, dále vydávalo výtvarný a literární magazín "The Chap-Book" a adaptaci britské "Žluté knihy". I přes vydání zhruba sto knih a periodik nebylo nakladatelství obchodně úspěšné a v roce 1899 ukončilo činnost.  Okolo roku 1886 začal Day fotografovat. Pokoušel se také jako spisovatel zkoumat vztah mezi fotografií a malbou a usiloval mnoha výstavami a sympozii o uznání a příslušnost fotografie k výtvarnému umění. Dayovy vlastní práce, s ohledem na jeho sexuální orientaci, obsahovaly často nahé mužské akty a během jeho života byly vnímány velmi kontroverzně.  Přibližně na konci 80. let se setkal s fotografkou Mary Devensovou a významně ovlivnil její kariéru podporováním a obhajobami její práce. Sám osobně předložil pět jejích tisků na londýnském fotografickém Salonu v roce 1898 a také ji seznámil s fotografem Alfredem Stieglitzem, se kterým si pravidelně po mnoho let dopisovala. Holland Day podpořil její umění také na známé přednášce "Fotografie jako umění" v Harvardském fotografickém klubu v roce 1900 a zařadil několik jejích tisků na jeho výstavu "Nová škola americké fotografie" ("The New School of American Photography") v roce 1901.  I když se sám nepřiřazoval k žádné víře, zabýval se v období 1896–1898 křesťanskými otázkami. Návštěva Oberammergau v roce 1890 jej inspirovala k pašijové sérii. Rozruch způsobil v létě roku 1898 při aranžování scény pro sérii ukřižování na kopci. Při tom mu pomáhalo několik jeho sousedů oblečených v šatech římských legionářů a on sám převzal roli Ježíše Krista. Série pojmenovaná "Posledních sedm slov Krista" má představovat poslední slova Ježíše. Day byl za své činy ve své době velmi kritizován.  Jeho dalším tématem byla cestovatelská fotografie. Na jednom snímku s názvem "Portrait of F. Holland Day in Arab Costume" z roku 1901 se nechal zachytit od svého mladšího kolegy Fredericka Evanse v arabských šatech.  Pro svou práci používal výhradně platinotisk (platinotypii), protože kvalitu jiných metod nepovažoval za dostatečnou. Avšak během první světové války, kdy byl obchod s platinou zakázán, skončil Day s fotografií úplně.  Day trávil hodně času podporou dětí přistěhovalců v Bostonu. Dohlížel na ně a učil je číst. Jedním z jeho žáků byl Chalíl Džibrán z Libanonu, který se později stal známým malířem a spisovatelem, autorem románu " Prorok". Do užšího okruhu přátel Hollanda Daye patřili například Aubrey Beardsley, básník Louise Imogen Guiney nebo architekt Ralph Adams Cram. V devadesátých letech jej zaujaly krásné portréty a zátiší kolegyně bostonské fotografky Sarah Choate Sears.  Day zachovával do roku 1916 svůj fotografický ateliér v Bostonu. V pozdějších letech byl upoután na lůžko. Zemřel v roce 1933 v domě svých rodičů v Norwoodu, kde je dnes muzeum "The F. Holland Day House & Norwood History Museum".

Dílo.

Vyvrcholením jeho fotografické kariéry byla v roce 1900 reprezentativní výstava Královské fotografické společnosti. Z celkem 375 prací čtyřiceti dvou fotografů 103 snímků patřilo jemu.  V roce 1899 se v Bostonu Holland Day setkal s fotografkou Zaidou Ben-Yusufovou a v ateliéru pořídil několik jejích portrétních snímků.  Tentýž rok se svým vzdáleným příbuzným Alvinem Langdonem Coburnem odjel do Londýna. Okolo roku 1900 uspořádal pro Královskou fotografickou společnost expozici "The New School of American Photography", kde byla také zastoupena fotografka Zaida Ben-Yusufová. Podporoval a povzbuzoval v malbě Chalíla Džibrána, jehož kresby použil na přebal knihy. Společně s Josephinou Peabodyovou Džibránovi připravili debutovou výstavu, která byla otevřena 3. května 1904 a byla široce uznávána. Džibrán stál fotografovi často modelem – nejznámější jsou fotografie ztvárňující jej jako sv. Šebestiána nebo Ježíše.

Posmrtný osud.

V letech 1990–2000 po významných změnách v akceptování sexuální orientace jeho prestiž pozoruhodně rostla a dnes je považován za jednoho z největších mistrů umělecké fotografie v Americe. V jeho domě v Norwoodu bylo otevřeno muzeum "The F. Holland Day House & Norwood Historie Museum".

Srovnání.

Srovnání kompozic u různých autorů v různých dobách. Podobné kompozice vytvářeli Wilhelm von Gloeden, Fred Holland Day, Hippolyte Flandrin, Wilhelm von Plüschow, Gaetano D'Agata, Tony Patrioli nebo Robert Mapplethorpe.

Fred Holland Day (23. července 1864 South Dedham, dnes Norwood, Massachusetts – 12. listopadu 1933 tamtéž) byl americký malíř, fotograf, vydavatel a filantrop. Společně s Alfredem Stieglitzem a Edwardem Steichenem prosazoval ve Spojených státech výtvarnou fotografii. Se svými patetickými a symbolickými inscenovanými snímky se řadí k piktorialistům.

Fred Holland Day (* 8. Juli 1864 in South Dedham, heute Norwood, Massachusetts; † 12. November 1933 ebenda) war ein amerikanischer Fotograf, Verleger und Philanthrop. Day, Mitglied der Fotografenvereinigung Brotherhood of the Linked Ring, gilt heute als bedeutender Vordenker der künstlerischen Fotografie; er forderte als einer der ersten Fotografen die Zugehörigkeit der Fotografie zu den „Schönen Künsten“. Mit seinen pathetischen und symbolistischen Inszenierungen wird er dem Piktorialismus zugerechnet.


Popis a příčina.

Současný software (ať už operační systém nebo aplikační software) potřebuje čím dál více operační paměti. Paměť RAM je poměrně drahá, zatímco místo na pevném disku je v poměru k ceně RAM výrazně nižší. Nabízí se tedy rozšířit paměť RAM na úkor místa na pevném disku a zajistit, aby právě nepoužívané části paměti byly odsunuty na pevný disk a v paměti RAM byla umístěna jen data nebo programy, které jsou právě zpracovávány. Mechanismus rozšíření paměti o pevné místo na disku využívá správu virtuální paměti, která je obsluhována pomocí jednotky správy paměti v procesoru (MMU) a řízena správcem paměti (memory manager) v jádře operačního systému. Virtuální paměť je řešena buď segmentací paměti nebo stránkováním paměti (modernější a účinnější metoda).  Úkolem memory manageru (MM) je vybrat nepoužívané stránky v paměti RAM a ty odsunout (nakopírovat) na pevný disk. V případě, že je taková stránka paměti později potřeba, je nutné nejprve uvolnit místo v paměti RAM (tj. odsunou jinou stránku na disk) a do uvolněného místa nakopírovat stránku která byla odložena na pevném disku. Této situaci se říká výpadek stránky ("page fault"). Pokud dojde při výměně stránek k situaci, že jsou dokola z paměti RAM na pevný disk vytlačovány stránky, které jsou v následující chvíli potřeba a proto jsou obratem zaváděny z disku zpět do RAM, nastává situace označovaná jako memory trashing.  Cílem tvůrců jádra systému (konkrétně memory manageru) je memory trashingu předcházet, což však není triviální záležitost. Za běžných okolností dochází v systému k malému množství výpadků stránek, protože RAM je zcela zaplněna a je v ní je téměř vše, co je při aktuální činnosti počítače potřeba (tj. optimální stav maximálního využití všech dostupných prostředků). V okamžiku, kdy uživatel například spustí další program, je potřeba nárazově paměť uvolnit (a vytlačit nejméně používané stránky na pevný disk), avšak ne vždy jsou na první pokus vybrány stránky, které nebudou vzápětí potřeba. To vede k tzv. swapové bouři ("swap storm"), která je v nejlepším možném případě velmi intenzivní, ale velmi krátká, protože záhy dojde k nalezení nového rovnovážného stavu. Memory trashing vzniká v okamžiku, kdy ideální stav nelze delší dobu nalézt.

Možné řešení.

Pro vyřešení problému z důvodu nadměrného stránkování uživatel může dělat:

Další případy.

Pojem thrashing se používá i v jiných situacích v rámci práce s pamětí, ne jenom pro stránkování. Pokud je k menšímu množství rychlého úložiště, určené k zrychlení přístupu k většímu, ale pomalejšímu úložišti, přistupováno takových způsobem, že dojde ke ztrátě všech výhod rychlého úložiště. Příkladem toho stavu je "cache thrashing", kde je k hlavní paměti přistupováno tak, že mnoho částí hlavní paměti soupeří o stejné záznamy v cache, což vede k velkému zvýšení latence čtení z cache paměti. Toto je nejvíce problematické pro cache, které mají malou asociativitu. Podobné tomuto je i "TLB thrashing", kde translation lookaside buffer je přetížen více dotazy než dokáže efektivně zpracovat.

Memory thrashing je v informatice označení situace, kdy je v počítači správa operační paměti ve stavu neustálého stránkování paměti (nesprávně "swapování") na pevný disk a zpět, což vede ke zpomalení činnosti počítače nebo až k jeho neschopnosti obsloužit běžné procesy. Memory trashing může pokračovat donekonečna, dokud není příčina problému vyřešena nebo odstraněna.

Das Seitenflattern (engl. ) bezeichnet in der Informatik ein Phänomen, das bei virtueller Speicherverwaltung durch Mangel an verfügbarem Hauptspeicher für ein Computerprogramm entsteht. Hierbei braucht dieses mehr Zeit, Daten aus dem Hauptspeicher auf die Festplatte auszulagern, als um die eigentlichen Berechnungen durchzuführen. Werden also in einem kurzen Zeitraum mehr Daten verarbeitet, als (Haupt-)Speicherplatz zur Verfügung steht, entsteht ein „Flattern“ durch ständiges Auslagern und Wiedereinlesen ebendieser Daten.


Historie.

Národní symbol Běloruska má dlouhou historii. Zpočátku šlo o erb území Běloruska v Polsko-litevské unii, později státní znak Běloruské lidové republiky. Vznik a ustanovení Pahoně na běloruských územích a také jeho přerod v národní symbol nebyl jen pouhým aktem, ale spíše řetězem historických událostí.  Výjev jezdce na koni byl jedním z oblíbených a často zobrazovaných témat v umění, na mincích, pečetích a klenotech v období starověku. Nebyl však pouze příležitostný. Chvíle, kdy si muž dokázal zkrotit koně byla opravdovým obratem v jeho životě. Jezdec znamenal pro muže zjevnou výhodu, protože byl silnější a rychlejší. Tento fakt byl silně vtisknut do mentality muže, kterého od této chvíle v umění a sochařství zobrazovali jako jezdce na koni.  Běloruský symbol Pahoně vznikl v rané historii rozvoje východních Slovanů. Objevoval se již v písemných dokumentech na počátku 13. století. Výjev jezdce na vzpínajícím se koni se začal etablovat jako státní symbol Běloruska někdy v tomto období. Dnes je však jasné, že tento symbol má historické kořeny svého vzniku v dávné minulosti Běloruska. Podle některých zdrojů symbol jezdce na koni poprvé použil již v Litevském velkoknížectví kníže Traidenis (1269–1281) nebo kníže Vytenis (1295–1316).

Pahoňa - slovanský symbol.

Na přelomu 14. a 15. století se pečeť s výjevem Pahoně začala častěji používat jako státní symbol Běloruska. Státní znak zaujal centrální pozici na pečeti knížete Vytautase, ve kterém kníže znak Pahoně drží ve své levé ruce. Mezi jinými státními znaky, které byly vyobrazeny na pečeti byly:  Pahoňa se používala čistě pro vymezení slovanských území, která byla součástí Litevského velkoknížectví (od řeky Neris až na jih k Černému moři). Nemá nic společného s baltským územím Žemaitska, protože se toto území k Litevskému velkoknížectví připojilo až roce 1422. Dříve bylo součástí Livonska. Jeho připojení bylo dobrou vůlí a rozhodnutím, které bylo podpořeno pomocí livonské armády. Připojením tohoto území nastalo zrovnoprávnění žemaitských šlechticů s ostatními, žijícími v Litevském velkoknížectví. Sousedé baltských kmenů - Prusové - se v důsledku asimilace křižáky na více než 200 let vytratili z mapy Evropy. Později se Žemaitům podařilo získat si vedoucí pozici v Litevském velkoknížectví, a tak přepsat jeho historii. Zajistili si vládnoucí pozici v zemi a připsali si tak cizí zásluhu na založení Litevského velkoknížectví. Proto se dnešní Litva a Litevci nespojují s původním významem slova - "lietus", ale s historickým - Žemaitskem a Žemaity. Tento zmatek byl i nadále posílen dalším faktem, když Žemaitové přijali slovanský symbol - Pahoňu. Právě toto přijetí Pahoně je důvodem, proč má dnes Litva ve svém státním znaku vyobrazeného jezdce na bílém koni s mečem v ruce.

Pahoňa v období 18. století.

Po anexi běloruských území Litevského velkoknížectví v letech 1772–1795 Ruským impériem se Pahoňa stala součástí státního znaku Ruského impéria a ve státních dokumentech a na pečetích se začala objevovat spolu s dvouhlavým orlem. Ve druhé polovině 19. století se ze státního symbolu stal oblastní symbol některých běloruských měst. Idea Pahoně jako státního znaku byla zavržena.

Pahoňa v období 20. století.

Idea, aby se Pahoňa znovu stala státním symbolem Běloruska, se znovuzrodila v letech 1917–1918. Jejím nejhorlivějším zastáncem byl běloruský básník Maxim Bohdanovič. V březnu 1918, kdy byla vyhlášena nezávislá Běloruská lidová republika, se idea znovuzrození a použití historického státního znaku v souvislosti s nově vzniklou republikou stala skutečností. Po rozpadu republiky v roce 1922 se však národní symboly země zachovaly.  Mezitím Litva přejala starověký slovanský symbol (Pahoňa) do svého státního znaku. Demonstrovala tím své budoucí zájmy o zisk běloruského území. Během německé okupace Běloruska nacisté povolili použití národních běloruských symbolů. V dokumentu podepsaném 27. června 1942 mezi Německem a Běloruskou lidovou republikou byly stanoveny státní symboly Běloruské lidové republiky - Pahoňa a bílo-červeno-bílá vlajka.  Po vítězství totalitního režimu byla idea zavedení Pahoně jako státního symbolu znovu zavržena. Výměna národních symbolů Běloruska se totiž stala jedním z hlavních cílů sovětských představitelů. Po pádu totality a vyhlášení nezávislosti Běloruska se však znovu ozvali zastánci starého symbolu Slovanů. Po dlouhém čase se jim naskytla možnost znovu uzákonit historické státní symboly, a tak sjednotit územní a státní funkci Pahoně. Dne 19. září 1991 byla tedy znovu prohlášena za státní znak Běloruské republiky.  Dne 14. května 1995 se uskutečnilo referendum, v němž se občané Běloruské republiky měli rozhodnout, zda přijmout státní znak Běloruské sovětské socialistické republiky. Státní propaganda se snažila prosadit spojení Pahoně a bílo-červeno-bílé vlajky se symboly nacistického Německa, které okupovalo území Běloruska v letech 1941–1944.  V duchu stalinských dob ze 49% celkových zúčastněných na otázku ""Souhlasíte se změnou státních symbolů Běloruské republiky?"" 75% odpovědělo kladně, protože se domnívali, že svým hlasem potvrdili setrvání historického státního znaku a vlajky ze září roku 1991. Ale podle běloruské ústavy bylo nutné, aby se referenda zúčastnila minimálně polovina obyvatel Běloruska. I přesto, že následující den po referendu vznikly určité nesrovnalosti v počítání hlasů, prezident republiky Alexandr Lukašenko bez ratifikace referenda běloruským parlamentem zrušil oficiální výsledky referenda a historický státní znak vyměnil.  Další důvod takového rozhodnutí prezidenta byla nepopularita běloruských národních hnutí, která v zemi zastávala radikálně pozice. Pahoňa a bílo-červeno-bílá vlajka se totiž v povědomí Bělorusů více spojovaly s radikálními politickými hnutími, než ze 700letou historií Pahoně v Bělorusku.  Dnes symbol Pahoně sdružuje ty Bělorusy, kteří neztratili národní identitu během dvousetleté dominance Ruska a 70letého sovětského totalitního režimu. Bohužel, v době pokračující vlády prezidenta Alexandra Lukašenka bylo používání Pahoně - 700letého symbolu běloruského národa - a bílo-červeno-bílé vlajky zakázáno a tyto symboly byly vyměněny za nové, prezidentem narychlo vymyšlené, státní symboly.

Pahoňa (,,, doslova "„pronásledování“") byla státním znakem Litevského velkoknížectví, Běloruské lidové republiky v roce 1918 a Běloruské republiky mezi lety 1991 a 1995. Zobrazuje obrněného rytíře s taseným mečem na (heraldicky) vpravo cválajícím koni. Verze tohoto znaku se také používá jako státní znak Litvy. Ten byl původně obrazem na majestátních jezdeckých pečetích litevských panovníků (podobně jako u vladařů a šlechty celé Evropy) – a tedy osobním erbem – ale postupně (od 15. století) začal být vnímán jako znak země, jíž tito panovníci vládli: Litevského velkoknížectví. Od uzavření Lublinské unie (1569) byl součástí čtvrceného znaku Rzeczipospolité.

Das Pahonja (weißruss. Пагоня, "Pogoń", "Pogonia") ist ein Wappenmotiv von Weißrussland in einem historischen Wappen von besonderer politischer Bedeutung. Der Begriff kann mit „Verfolgung“ übersetzt werden.


Vznik.

Souostroví vzniklo sopečnou činností nad oblastí oslabeného zemského pláště, ve kterém se nachází po milióny let horká skvrna (anglicky též "hot spot") přibližně v hloubce 52 kilometrů. Severozápadní ostrovy jsou starší, jelikož vznikly dříve, což se odráží i na jejich stupni erodovaného povrchu. V dnešní době je aktivní vulkanická činnost v posledních 200 letech pouze na ostrově Havaj a na podmořské štítové sopce Loihi, která zatím nevyrostla nad mořskou hladinu.  Ostrovy jsou štítové sopky, které jsou tvořeny z čedičových láv, což souvisí se složením magmatu v oblasti horké skvrny. Havajské souostroví je tak tvořeno převážně z gabra a diabasu.

Historie.

První obyvatelé nejspíše připluli z Markéz a Tahiti snad ve 2.-5. století n. l. na kánoích s dvojitým trupem. Není vyloučeno, že někdy v 11. století přišla další vlna přistěhovalců a v 17. století se na ostrovy možná dostali Španělé. 18. ledna 1778 ostrovy objevil kapitán James Cook a pojmenoval je „Sandwichovy ostrovy" (na počest tehdejšího britského ministra námořnictva hraběte ze Sandwiche), poté sem začali připlouvat i další Evropané a Američané. Král Kamehameha I. v roce 1810 založil Havajské království vojenským sjednocením všech ostrovů.  V letech 1815-1817 se německý lékař a dobrodruh G. A. Schäffer marně pokoušel obsadit dva severní ostrovy pro Rusko-americkou obchodní společnost a podobně ztroskotaly i britské a francouzské pokusy. Přesto se zachovala ruská pevnost Jekatěrina z poloviny 19. století. Evropané patrně zanesli na ostrovy nové infekční nemoci, které zahubily téměř polovinu obyvatelstva. Od roku 1873 začal mezi nemocnými v leprosáriu na ostrově Molokaʻi působit vlámský kněz a misionář Damien de Veuster, který zde roku 1889 také zemřel. Roku 2009 byl prohlášen za svatého.  25. února 1843 donutil Lord George Paulet havajského krále kapitulovat pod Britskou korunu, ale okupace byla po pěti měsících zrušena jeho velícím důstojníkem a 28. listopadu 1843 uznala Británie a Francie Havajské království jako nezávislý stát. Vztahy s USA byly zpočátku velmi dobré a od roku 1820 začali na ostrovy přicházet američtí misionáři. Také královská rodina se dala pokřtít. Americký vliv ale dále sílil, od roku 1875 byl zaveden bezcelní vývoz cukru do USA, které roku 1887 převzaly přístav Pearl Harbor na ostrově Oahu. Ve státním převratu 17. ledna 1893 povstalci složení převážně z občanů Spojených států svrhli královnu Havajského království Liliuokalani. Moci se chopil „Výbor občanské bezpečnosti" a požadoval připojení k USA. S tím ale nesouhlasil americký prezident Grover Cleveland a 4. července 1894 byla vyhlášena Havajská republika.  V roce 1897 americký prezident William McKinley souhlasil se smlouvou o anexi Havajských ostrovů, která byla sepsána kongresmanem Francisem Newlandsem. Japonské císařství tehdy vyslalo válečné lodě na Havaj na protest proti anexi. McKinley podepsal tuto rezoluci 7. července 1898 a ostrovy byly (nezákonně podle názorů oponentů) anektovány ve prospěch USA. 22. února 1900 byla Havajským ústavním zákonem založena územní vláda v čele s bývalým prezidentem Havajské republiky, Sanfordem Dolem. Japonským přepadením základny Pearl Harbor (1942) začala americká účast ve válce v Tichomoří a Havajské ostrovy byly pak významným bojištěm. Status státu USA získaly ostrovy na základě referenda 20. 8. 1959 a staly se v pořadí 50. státem USA. Roku 1993 odhlasoval americký kongres zákon, jímž se USA omlouvají za státní převrat z roku 1893.  Roku 1968 postavila University of Hawaii pod vrcholkem vyhaslé sopky Mauna Kea na ostrově Havaj ve výšce asi 4200 m n. m. první zrcadlový dalekohled. O deset let později, když se vynikající astronomické podmínky na tomto místě potvrdily, vzniklo tam deset dalších optických a infračervených teleskopů, které dnes patří k největším na světě (Mauna Kea Observatories, Keckovy dalekohledy). V roce 2024 má zde být uveden do provozu dalekohled s primárním zrcadlem o průměru 30 metrů.

Hlavní ostrovy.

Na skupinu osmi hlavních ostrovů navazuje v severozápadním směru v délce 1900 km šňůra ostrůvků, atolů Severozápadních Havajských ostrovů, které jsou jako americká námořní památka Papahānaumokuākea o rozloze přes 1,5 milionu km součástí světového dědictví UNESCO.

Havajské ostrovy je souostroví 95 korálových a sopečných ostrovů a 118 skal a útesů v Tichém oceánu, na kterém se nachází 50. federální stát Spojených států amerických Havaj s hlavním městem Honolulu na ostrově Oahu a Midwayské ostrovy. Rozkládají se přibližně mezi 19° – 29° severní šířky a 154° – 180° západní délky. Havajské ostrovy jsou souostroví s největší rozlohou na celém světě. Na Havajských ostrovech lze najít více rekordních hodnot, jako např. nejvyšší štítovou sopku světa (Mauna Kea na ostrově Havaj), nejvyšší spící sopku světa (Haleakalā na ostrově Maui) a samotné Havajské ostrovy tvořící nejvyšší pohoří světa (měřeno ode dna oceánu).

Die Hawaii-Inselkette besteht aus acht großen Hauptinseln im Südosten des Archipels, im Englischen auch als "Southeastern" oder "Windward Islands" bezeichnet, denen zahlreiche „Satelliteninseln“ (engl. "Offshore Islets") vorgelagert sind. Nordwestlich der Hauptinseln liegen unbewohnte Inseln und Atolle, die sogenannten Nordwestlichen Hawaii-Inseln (engl. "Northwestern Hawaiʻian Islands" oder "Leeward Islands"). Mit Ausnahme der Midwayinseln gehören alle Inseln politisch zum US-Bundesstaat Hawaii.


Pozadí vzniku.

Ponorky typu 039 byly vyvinuty jako náhrada zastaralých ponorek typu 033 (třída "Romeo") a typu 035 (třída "Ming"). Zlepšení vztahů ze Západem umožnilo využít některé zahraniční technologie (francouzské sonary, německé diesely aj.). První čtyři jednotky postavila loděnice Wuchang ve Wu-chanu. Prototypová jednotka (č. 320) byla stavěna od roku 1992, dne 25. května 1994 byla spuštěna na vodu a v květnu 1996 vstoupila do služby. Vážné nedostatky v její konstrukci, mimo jiné snížující rychlost pod hladinou a zvyšující hlučnost, si vynutily úpravu konstrukce následujících plavidel. Neosvědčila se stupňovitá velitelská věž prototypu.  Na ní navázaly tři ponorky vylepšené verze typ 039G. Velitelská věž byla překonstruována, snížila se jejich hlučnost a došlo ke zvýšení výkonů při plavbě pod hladinou. První (č. 321) byla rozestavěna roku 1995, na vodu spuštěna v srpnu 1997 a do služby přijata roku 1999. Druhá (č. 322) byla rozestavěna roku 2001 a třetí (č. 323) roku 2003. V letech 2004–2006 loděnice Wuchang a Jiangnan v Šanghaji na vodu spustily dalších 9 ponorek finální verze typ 039G1.

Konstrukce.

V konstrukci ponorek byly propojeny čínské a západní technologie (například francouzský sonar Thomson-CSF TSM-2233 či německé motory společnosti MTU). Trup ponorky ma kapkovitý tvar a je pokryt materiálem pohlcujícím vlny sonaru. Hlavní výzbroj tvoří šest 533mm torpédometů. Mohou nést akusticky naváděná torpéda typů Yu-3, Yu-4 a Yu-6 či podzvukové protilodní střely YJ-82 s dosahem 80 km. Ponorka pojme až 20 dlouhých zbraní (jiný pramen uvádí 24) či 36 min. Pohonný systém tvoří tři diesely MTU 16V 396SE84 (vyráběné čínskou společností Shaanxi) pohánějící jeden sedmilistý lodní šroub. Dále jsou vybaveny čtyřmi alternátory a elektromotorem. Nejvyšší rychlost dosahuje 15 uzlů na hladině a 22 uzlů pod hladinou. Ponořit se může do hloubky 300 metrů.

Ponorka typu 039 (v kódu NATO třída Song) je třída diesel-elektrických ponorek námořnictva Čínské lidové republiky. Jejich hlavními úkoly jsou ničení nepřátelských ponorek a hladinových lodí. Sekundárně též provádí průzkum, hlídkování a kladení min. Jedná o vůbec první ponorky vyvinuté přímo v ČLR. Celkem bylo postaveno 13 jednotek této třídy. Následně výroba přešla na výkonnější typ "039A" (třída "Yuan").

Die Song-Klasse, (NATO-Klassifikation, chinesischer Name Typ 039), ist ein dieselelektrischer U-Boot-Typ der chinesischen Marine. Das erste Boot der Song-Klasse wurde 1997 in Dienst gestellt.


Provozování dráhy.

Po obnovení provozu na trati se provozovatelem dráhy stala společnost Stavební obnova železnic a.s., která se předtím podílela na opravě povodní poškozených úseků. Od 1. března 2005 je provozovatelem dráhy firma SART – stavby a rekonstrukce a.s.

Provozování drážní dopravy.

Po obnovení sjízdnosti trati byla provozovatelem osobní i nákladní drážní dopravy a také provozovatelem dráhy firma Stavební obnova železnic a.s.  Od 1. října 2002 pak provozování pravidelné osobní dopravy převzala společnost Connex Morava a. s. (v červenci 2008 přejmenovaná na Veolia Transport Morava, v červenci 2013 přejmenovaná na Arriva Morava). Vozidla provozovaná tímto dopravcem na uvedené trati jsou však majetkem Svazku obcí údolí Desné, který je získal současně s převzetím trati. Na těchto tratích platí tarif a smluvní přepravní podmínky integrovaného dopravního systému Olomouckého kraje (IDSOK).  Pravidelnou nákladní dopravu provozují od 1. května 2005 České dráhy, resp. od 1. prosince 2007 ČD Cargo.  V roce 2013 potvrdil předseda Svazku obcí údolí Desné Pavel Žerníček informaci, že stát odsouhlasil projekt elektrifikace tratě v celé délce od Šumperku do Koutů nad Desnou. Elektrifikace nezahrnuje odbočku z Petrova nad Desnou do Sobotína, kde budou i nadále jezdit motorové osobní vlaky. V květnu 2015 započaly stavební práce na trati, které kromě samotné elektrifikace zahrnují také rekonstrukci dvou mostů, výstavbu nových nástupišť ve stanici Petrov nad Desnou a rekonstrukci dalších stávajících nástupišť, výstavbu nové měnírny poblíž stanice Loučná nad Desnou–Filipová, rekonstrukci některých přejezdů nebo osazení nového traťového zabezpečovacího zařízení. Celý projekt za 393 milionů korun by měl být dokončen v listopadu 2015. Poté budou po trati jezdit vlaky RegioPanter a plánovaná jízdní doba se zkrátí ze současných 35 minut na 20 minut.  Podle zprávy z listopadu 2015 se Olomoucký kraj dohodl s Českými drahami, že od června 2016 nasadí na trať své elektrické jednotky v rámci stávající desetileté celokrajské smlouvy. Smlouva s Arrivou Morava platí do konce roku 2016, od června 2016 však bude Arriva zřejmě provozovat dopravu jen na odbočném úseku z Petrova nad Desnou do Sobotína.  V současné době jezdí na trati el. jednotky RegioPanter nebo lokomotiva 163 s dvěma vozy Bdt280 a jedním Bdt262.

Výzkum.

Trať posloužila v roce 2012 jako model pro výzkum možností využití sluneční energie v systémech regionální kolejové dopravy, provedený na dopravní fakultě Univerzity v Pardubicích.

Železnice Desná je marketingový název regionální železniční tratě 293, od 11.12.2016 je součástí tratě 291, o délce 20,8 km ze Šumperka do Koutů nad Desnou s tříkilometrovou odbočkou Petrov nad Desnou - Sobotín. Trať vlastní "Svazek obcí údolí Desné" (jehož členy jsou obce Vikýřovice, Rapotín, Velké Losiny, Loučná nad Desnou, Sobotín, Rejchartice, Hraběšice a Vernířovice). Svazek obcí vznikl po povodni v roce 1997 a obnovení a převzetí poničené železniční tratě bylo jeho nejvýznamnějším počinem. V květnu 2015 započala elektrifikace tratě v celé délce od Šumperka po Kouty nad Desnou, která však nezahrnuje odbočku mezi Petrovem nad Desnou a Sobotínem.

Die Bahnstrecke Petrov nad Desnou–Kouty nad Desnouist eine regionale Eisenbahnverbindung in Tschechien,die ursprünglich als landesgarantierte "Lokalbahn Petersdorf–Winkelsdorf" () erbaut und betrieben worden war. Sie zweigt in Petrov nad Desnou ("Petersdorf") von der Bahnstrecke Zábřeh na Moravě–Sobotín ab und verläuft im Tal der Desná ("Teß") nach Kouty nad Desnou ("Winkelsdorf").


Původ a historie.

První biewer teriér se narodil údajně 20. ledna 1984 rodině Biewerů z Hirschfeldu. Z důvodu genetické mutace z otcovy strany se na srsti štěňat objevily bílé skvrny. Manželé Biewrovi, Gertruda a Werner, byli tak nadšení tímto psem, že selekcí začali šlechtit psy jemu podobné. Vytvořené plemeno pojmenovali Biewer Yorkshire á la Pom Pon. Až později plemeno získalo název biewer teriér. První klub biewer teriérů byl založen v březnu 2003.  Známými příbuznými biewer teriérů jsou i skotský teriér, skye teriér, cairn teriér nebo west highland white teriér. V České republice je toto plemeno poměrně rozšířené a nachází se zde i několik chovatelských stanic. Jak lze předpokládat již původu plemene, v Evropě je rozšířen více než v USA. Noví jedinci jsou zde získáváni přikřížením normálních yorkšírů. Naopak, jak ve své domovině, tak v okolních evropských státech jsou sice počty chovů menší, zdejší kluby ale usilují o čistokrevnou rasu a uznání FCI.

Vzhled.

Tříbarevná varianta yorkšírského teriéra. Přítomnost bílé barvy je zásadní, zlaté či hnědé znaky se mohou nacházet pouze na hlavě. Srst je rovná, nikdy se nevlní. Uprostřed těla se nalézá charakteristická pěšinka.  Hlava je poměrně malá a plochá, čelo nesmí být příliš výrazné. Poměrně malé uši jsou vztyčené, ve tvaru obráceného V a velikostí odpovídají celkové velikosti psa. Skus by měl být nůžkový, ale je tolerován i skus klešťový.

Povaha.

Bystrý, energický pes — typický zástupce toy (malých) teriérů. Oddaný, loajální pes, často silně fixován na svého pána. Je hravý a mrštný, ale má sklony k uštěkanosti, stejně jako třeba pudlové. Pokud má možnost, je velmi učenlivý. Základní výchova je nutností – jako ostatní teriéři, i on trpí jistou dávkou tvrdohlavosti a dominantnosti.  Protože je toto plemeno silně společenské, je možné jej chovat ve smečce s jinými psy, avšak díky malému vzrůstu je vhodnější chovat jej s plemeny stejné velikosti. S jinými zvířaty většinou dobře nevychází.  Děti mu nevadí a leckteré dětské hrátky přetrpí, ale je nutné děti seznámit s tím, že se jedná o psa křehké konstrukce, který se lehko zraní. Je to dobrý hlídač, protože na každého nezvaného hosta upozorní štěkotem a dokáže i oddaně bránit svoji rodinu a majetek, i když příliš neimponuje velikostí. K cizím se chová rezervovaně, ale po čase si je oblíbí.

Biewer teriér (původně "Biewer Yorkshire á la Pom Pon") je Mezinárodní kynologickou federací (FCI) neuznané plemeno psa z Německa, které je dnes chováno především ve Spojených státech amerických.

Der Biewer Terrier (ursprünglich "Biewer Yorkshire à la Pom Pon") ist eine nicht von der FCI anerkannte Hunderasse aus Deutschland, die vor allem im Ausland, auch in den USA, gezüchtet wird. Die Rasse wird seit April 2014 vom AKC im Hinblick auf eine mögliche Anerkennung in seinem "Foundation Stock Service" geführt. Die RKF, die Russland in der FCI vertritt, erkennt den Biewer ebenfalls an. Der Rassestandard wurde von ihrem Präsidium am 22. April 2009 verabschiedet.


Historie.

Kolín nad Rýnem byl ve středověku jedním z nejlidnatějších a nejbohatších měst v Německu a proslul luxusním vybavením svých četných kostelů. Nacházelo se zde 36 klášterů a kromě duchovenstva byli objednavateli obrazů také šlechtici a místní buržoazie. Teologové dominikánského řádu jako Mistr Eckhart, Johannes Tauler, Heinrich Suso, nebo členka benediktinského řádu Hildegarda z Bingenu přispěli k vytvoření pojmu Německá mystika nebo Mystika Porýní, která má svoji ozvěnu v konkrétní škole malby. Drobných přenosných oltářů, které vycházejí z francouzských knižních iluminací, bylo objeveno kolem 1300. V registrech města je zaznamenáno sto malířů, ale díla nejsou signována a proto je většina tvůrců pomocně označena podle svého nejznámějšího díla.  Nejstarším dílem je velký "Oltář klarisek" z let 1360–1370, jehož křídla jsou na vnější straně zdobena malbami. Z období kolem roku 1350 pochází také oltář v opatství v Marienstattu a tzv. Zlatý oltář v Oberwessel. Za nejlepšího malíře v německých zemích byl považován po polovině 14. století Mistr Wilhelm. V jeho dílně mohl pobývat Mistr Theodorik, jehož malby mají shodné typy obličejů, gest a postojů, drapérie těsně přimknuté k tělu a modelované světlem a vyznačují se zálibou ve zdobených orientálních textiliích.  Mistr oltáře sv. Vavřince (Meister von St. Laurenz) byl činný v Kolíně před Stefanem Lochnerem a patří ke zlaté éře Kolínské školy. Vrcholným dílem Kolínské školy je "Oltář městských patronů", který vytvořil Stefan Lochner (činný v Kolíně 1430–1451). Představitel „dvorního stylu“ – Mistr Svaté Veroniky (1395–1415) je spolu se Stefanem Lochnerem považován za nejvýznamnějšího malíře Kolínské školy a německého tvůrce Internacionálního krásného slohu. Jeho vliv sahal až do Vestfálska a Dolního Saska.  Třetí perioda kolínské malby byla ovlivněna nizozemskou ranou renesancí, zejména dílem Rogiera van der Weydena a Vlámských primitivů. V Kolíně byli reprezentanty nizozemské malby („kolínští primitivové“) Mistr legendy sv. Jiří (1460–1490) a Mistr Oltáře sv. Bartoloměje (Meister des Bartholomäus-Altars, 1475–1510). Bartholomäus Bruyn starší (1493–1555) a jeho syn (1530–1610) jsou již řazeni k renesančním malířům.  Většina kolínských malířů pracovala v blízkosti "Schildergasse". Stefan Lochner, který díky své práci získal slávu a určitou prosperitu, vlastnil v Kolíně dva domy, jeden poblíž románského kostela St. Pantaleon.

Kolínská malířská škola (Kölner Malerschule) je termín používaný od 19. století pro malíře činné v Kolíně nad Rýnem v období rané až pozdní gotiky (1300–1550). Po sobě následující generace kolínských malířů se navzájem ovlivňovaly a vytvořily osobitý styl gotické malby. Počátky sahají ke knižním iluminacím z doby kolem r. 1300 a vrchol je spojen se jmény Mistr Svaté Veroniky (1395–1415) a Stefan Lochner (1430–1451). Mezi těmito umělci jsou také tvůrci vitráží, kteří pro kolínskou katedrálu vytvořili 43 barevných oken s plochou více než 1350 m2. Nový styl nizozemské malby přinesli do Kolína Mistr Oltáře sv. Bartoloměje a Mistr legendy sv. Jiří.

Zur Kölner Malerschule werden Künstler und Werkstätten gerechnet, die im 14. und 15. Jahrhundert in Köln tätig waren. Jüngst wurde für sie der neutralere Oberbegriff Altkölner Malerei eingeführt, da die Künstler vielfältige und variantenreiche Stile entwickelten und so unterschiedliche Werke wie Buchilluminationen, Wandgemälde, Altäre, Andachtsbilder und Entwürfe für Glasgemälde schufen. Die Altkölner Malerei wird in der kunsthistorischen Wissenschaft wegen ihrer Qualität hoch geschätzt. Die Kölner Meister waren tief in der Bildtradition der Gotik verankert und es gelang ihnen, diese mit den flämischen Bildfindungen des Realismus zu einem genuin kölnischen Malstil zu verschmelzen, dessen Werke zu den Höhepunkten der spätgotischen Kunst gezählt werden.


Historie rodu.

Předkové.

Prvním známým členem rodiny je Hans Georg Klein, domkář. Tomu se 8. ledna 1756 narodil v Přemyslově (část Loučné nad Desnou) syn Johann Friedrich Klein. Johann byl pouhým statkářem, který si příležitostně vydělával obchodováním se střelným prachem (pro generála Laudona). Oženil se v pokročilém věku v roce 1790 s Marií Elizabetou Hamplovou. Narodilo se jim celkem devět dětí, z nichž šest bratrů přežilo do dospělosti. V roce 1815 získal Johann Friedrich zakázku na přeměnu jihozápadního úbočí Petrova v Brně.

Podnikatelské aktivity.

Někdy v letech 1813-1814 získal Franz Klein místo zahradníka v zámeckém parku v Lednici, spolu s ním přišli i bratři Josef a Engelbert. Bratrům byly svěřovány různé zakázky, zejména vodní stavby. Významná byla také jejich úprava zámeckého parku ve Veselí nad Moravou. Jejich dílo v Lednice bylo natolik zdařilé, že vyvolalo vlnu dalších zakázek (vodní a silniční stavby, parkové úpravy atd.).  V roce 1836 získala c. k. privátní společnost Severní dráha císaře Ferdinanda první koncesi na lokomotivní dráhu v Rakousku a bratři Kleinové byli první, kdo se na tuto neznámou půdu odvážili Od tohoto roku se jejich podnikání téměř výhradně na stavbu železničních tratí. První postavili v roce 1837 (Vídeň – Gänserndorf), v průběhu svého působení vybudovali na 3500 km železničních tratí v Českých zemích, Rakousku, Německu, Polsku a Rumunsku. K nejvýznamnějším budovaným úsekům patřila trasa Praha – Olomouc, dokončená v roce 1845 pod vedením Jana Pernera.  V roce 1847 uzavřeli žijící bratři Kleinové smlouvu o společném podnikání – vznikla firma Gebrüder Klein, v níž měl rozhodující podíl Franz. Tato firma se pak podílela na dalším budování železničních tratí.  Po smrti Alberta se nepodařilo podniky rodiny Kleinů dále rozvíjet. Více než 20 potomků rodiny zvolilo rozmařilý život zbohatlé šlechty.

Stavitelé železnic.

Firma bratří Kleinů stála u počátku budování železničních tratí na území rakousko-uherské monarchie. První úsek železniční trati, z Vídně do Gänserndorfu, vybudovali již v roce 1837. V následujících letech pak stavěli nebo se podíleli na stavbě těchto železničních tratí: Celkově vystavěla firma bratří Kleinů přes 3500 km železničních tratí, tedy asi třetinu všech tratí v monarchii. Společně s tím vybudovali řadu nádraží, tunelů, mostů a viaduktů, z nichž některé se jako technické památky zachovaly do dneška.

Železárny v Sobotíně.

Po smrti hraběte Mitrovského (1842) zakoupili bratři Kleinové v roce 1844 panství Loučná nad Desnou včetně železáren v Sobotíně. V roce 1844 začali stavět další železárny ve Štěpánově u Olomouce (výhodou bylo umístění u nové železniční trati). V roce 1849 (spuštění provozu ve Štěpánově) spojili všechny své |železárny do jediného výrobního celku Zöptauer und Stefanauer Eisebau und Eisehütten a. g. Zöptau (Sobotínsko-štěpánovská železářská a hutní akciová společnost se sídlem v Sobotíně). Železárny byly v prvé řadě zaměřeny na výrobu pro železnice, po zakoupení důlních polí na Ostravsku také na výrobu těžebních zařízení. V 60. letech 19. století se staly sobotínské železárny centrem rakouského železářského průmyslu, patřily k největším závodům v rakousko-uherské monarchii. Jen v Sobotíně zaměstnávaly přes 2000 lidí, významně se podílely na budování železniční sítě v monarchii. V roce 1865 byly přeměněny v rodinnou společnost Kleinů, jejímž podílníkem byl i ředitel Alois Scholz. Ve druhé polovině 60. let prožívaly vrchol svého vývoje. Vytěžené zdroje železné rudy v okolí byly nahrazeny dovozem ze vzdálenějších oblastí. Po krachu na vídeňské burze v roce 1873 nastaly těžké časy, navíc se při výrobě kolejnic začala dávat přednost oceli. Kleinové museli omezovat svůj podíl na výrobě kolejnic ve prospěch Vítkovických železáren. K oživení výroby došlo v 80. letech, kdy sobotínské železárny přešly na výrobu litinového zboží, po roce 1890 také železných konstrukcí a mostů. Snahy o záchranu však postupně ztrácely smysl, v roce 1910 byla výroba surového železa zastavena. Kleinové prodali železárny ostravské společnosti Kabelovny a drátovny, která provoz v roce 1921 zastavila definitivně.

Těžba uhlí a další hutě.

Výroba železa vyžadovala pravidelné dodávky velkého množství uhlí. Bratři Kleinové se tedy začali podílet i na jeho těžbě a i zde se v některých regionech stali průkopníky. Klíčový byl rok 1848, kdy začali hloubit první šachty na Ostravsku (v částech Přívoz a Hrušov), Oslavansku i u Kladna. Nejkratší bylo jejich působení na Ostravsku, kde své doly prodali již v roce 1855 Severní dráze Ferdinandově, za níž stála rodina Rotschildů.  Na Oslavansku se Kleinové spojili s dalšími místními podnikateli, především s rodem Herringů. V roce 1869 se spolupodíleli na vzniku Rosické báňské společnosti, která zakoupila také místní železářské hutě. Správcem hutí se stal Bedřich Klein (syn Alberta). Místní hutě pracovaly s proměnlivým úspěchem, většinou však ztrátově. Výroba železa byla zastavena již v roce 1872, veškerý provoz byl zastaven v roce 1902.  Nejvýrazněji se bratři Kleinové zapsali do historie těžby uhlí na Kladensku. V roce 1848 se spojili s místními podnikateli V. Novotným a Vojtěchem Lannou a založili Kladenské kamenouhelné těžařstvo (Novotný společnost později opustil). Po objevu železných rud v okolí vzniklo v roce 1851 samostatné Kladenské železářské těžařstvo, které v roce 1854 vybudovalo první vysokou pec v Čechách. V roce 1857 došlo k opětovné fúzi obou firem a některých menších firem v okolí, čímž vznikla Pražská železářská společnost. Poté, co začalo docházet uhlí na Kladensku, začali Kleinové v roce 1863 těžit také na Plzeňsku. Tradice těžby uhlí a výroba železa pokračovala téměř do současnosti (významný je vznik soukromé Poldiny huti v roce 1889)

Památky.

Pivovarnictví  Silesia Brauerei und Malzerei – aktien gesellschaft  Hennersdorf, Schlesien  " (Slezský pivovar a sladovna, akciová společnost Jindřichov, Slezsko)."  "Dr. Adalbert Klein během rekonstrukce pro pivovar vybudoval samospádový vodovod s přívodním potrubím v délce asi 3 km. Ječmen a brambory sklízel na vlastních polích, čímž získával lacinou surovinu, jak pro výrobu piva, tak lihovin. Vodu využíval z místního Svinného potoka. Roční produkce tvořila 12 000 hl piva. Vařilo se tu 10°, 12° a tmavé 18° pivo. Dr. Adalbert Klein učinil z pivovaru akciovou společnost. Rod Kleinů z Wiesenberga vlastnil panství, zámek a pivovar až do roku 1945, kdy jim byl celý majetek se 400letou tradicí na základě Benešových dekretů zkonfiskován."  "Po válce od roku 1948 – 1952 byly majitelem Moravskoslezské pivovary n.p. V roce 1951 převzal pivovar od Augustina Novotného první jindřichovský sládek pan František Jiřík. Poté byly majiteli Opavské pivovary, n.p. a Ostravské pivovary n.p., které vařily 12° Slezovar nebo 14° Silesia Porter a později i Ostravar 12° světlý ležák. Do sedmdesátých let se tu také vařilo nošovické pivo. Po ukončení tradičního pivovarnictví spěl celý areál k zániku. Vybavení bylo převezeno do pivovaru Golčův Jeníkov a bývalý pivovar začal sloužit místním Státním statkům Bruntál, Odštěpný závod 02 Jindřichov např. jako sklad brambor a hnojiv. Nakonec byl celý komplex přebudován na mísírnu krmiv. Ústav sociální péče pro mentálně postiženou mládež sídlící v bývalém zámku, který s bývalým pivovarem tvořil jeden celek, se pokoušel areál účelově využít. Pozemkový fond ČR věnoval pivovar Ústavu sociální péče bezúplatně. Bohužel nedostatek finančních prostředků přinutil Ústav sociální péče budovu Pozemkovému fondu ČR vrátit a od té doby celý objekt chátrá. Nedochoval se ani vzácný erb pánů z Wiesenberga - dva páry tisknoucích se rukou s latinským nápisem „Concordia et Labore“ neboli „Svorností a prací“ nade dveřmi v bývalé varně."

Krajina.

Nejvýrazněji zasáhl do vzhledu oblasti Sobotína a Loučné nad Desnou baron František (III.) Klein. Za něj byla vybudována vyhlídková zpevněná cesta na hřebeni Kamenitého kopce s tzv. Baronskou vyhlídkou, nechal vystavět loveckou chatu "Františkova myslivna". Kleinové měli odpor k umělé krajině, proto na svém panství bránili vysazování kleče. Dodnes tak na části hřebene Hrubého Jeseníku, patřící dříve k jejich panství, tento jehličnan neroste. Rodina Kleinů stála také u vzniku prvních horských chat. Uhlí se do sobotínských železáren dopravovalo mimo jiné ze Slezska přes horské průsmyky, v nichž bylo nutné vystavět hostince a přepřahcí stanice pro formanská spřežení. Tak vznikly první chaty v Červenohorském sedle a sedle Skřítek, které na přelomu 19. a 20. století od Kleinů získaly německé turistické spolky.

Kleinové byla podnikatelská rodina, pocházející z Loučné nad Desnou. Největší slávy dosáhli v 19. století budováním železničních tratí v Rakousku-Uhersku, s využitím železáren v Sobotíně. Několik členů rodu bylo za své zásluhy povýšeno do šlechtického stavu.

Die Familie Klein von Wisenberg war eine altösterreichische Unternehmerfamilie, deren Wurzeln in das ausgehende 18. Jahrhundert zurückreichen und die die größte Bekanntheit während des 19. Jahrhunderts hatte. Sie war hauptsächlich in Mähren beheimatet.


Vítězové.

Mužskou dvouhru popáté vyhrál Španěl Rafael Nadal, který se tak v žebříčku ATP vrátil na pozici světové jedničky. Na rekordní počet šesti vítězství Švéda Björna Borga mu schází jediná výhra.  Ženskou dvouhru vyhrála Francesca Schiavoneová, pro niž to byl první grandslamový titul. Díky tomu se posunula na 6. místo žebříčku WTA. Stala se tak první Italkou v historii, která turnaj vyhrála.  V mužské čtyřhře triumfoval kanadsko-srbský pár Daniel Nestor a Nenad Zimonjić. Pro Nestora se jednalo o druhý titul (první v roce 2007), pro Zimonjiće to bylo první vítězství. Svůj druhý titul ve čtyřhře žen získaly sestry Venus Williamsová a Serena Williamsová (první titul v roce 1999).  Ve smíšené čtyřhře vyhrál slovinsko-srbský pár Katarina Srebotniková a Nenad Zimonjić. Pro oba to byl celkově čtvrtý grandslamový titul ve smíšené čtyřhře.

Junioři.

Dvouhra juniorů.

Agustín Velotti – Andrea Collarini 6–4, 7–5

Dvouhra juniorek.

Elina Svitolinová – Ons Jabeurová 6–2, 7–5

Čtyřhra juniorů.

Duilio Beretta / Roberto Quiroz – Facundo Argüello / Agustín Velotti 6–3, 6–2

Čtyřhra juniorek.

Tímea Babosová / Sloane Stephensová – Lara Arruabarrenaová-Vecinová/ María-Teresa Torrová-Florová 6–2, 6–3

Další soutěže.

Legendy ve čtyřhře pod 45 let.

Jevgenij Kafelnikov / Andrij Medveděv – Goran Ivanišević / Michael Stich 6–1, 6–1

Legendy ve čtyřhře nad 45 let.

John McEnroe / Andrés Gómez – Mansour Bahrami / Henri Leconte 6–1, 6–1

Legendy – ženská čtyřhra.

Martina Navrátilová / Jana Novotná – Iva Majoliová / Nathalie Tauziatová 6–4, 6–2

Vozíčkáři – mužská dvouhra.

Shingo Kunieda – Stefan Olsson 6–4, 6–0

Vozíčkáři – ženská dvouhra.

Esther Vergeerová – Sharon Walravenová 6–0, 6–0

Vozíčkáři – mužská čtyřhra.

Stéphane Houdet / Šingo Kunijeda – Robin Ammerlaan / Stefan Olsson 6–0, 5–7, [10–8]

Vozíčkáři – ženská čtyřhra.

Daniela Di Torová / Aniek van Kootová – Esther Vergeerová / Sharon Walravenová 3–6, 6–3, [10–4]

Hráči - udělení divokých karet (WC).

Zde jsou uvedeni hráči, kteří obdrželi od turnaje divokou kartu ("Wild Card", /WC/) s právem účastnit se příslušné soutěže, tj. přímo hlavního turnaje nebo kvalifikace na tento turnaj.

Kvalifikanti.

Zde jsou uvedeni kvalifikanti, kteří se do hlavní soutěže probojovali z kvalifikace:

Prize Money.

Finanční odměny hráčům jsou v Eurech (€); částky ve čtyřhrách jsou uváděny celkově na pár.

Druhý grandslamový tenisový turnaj sezóny French Open se v roce 2010 konal ve dnech 23. května až 6. června. Hrál se tradičně na antukových dvorcích Rolanda Garosse v Paříži. Kvalifikace před hlavním turnajem probíhala již od 18. května.

Die 109. French Open fanden vom 23. Mai bis zum 6. Juni 2010 in Paris, Frankreich statt. Titelverteidiger im Einzel waren Roger Federer bei den Herren sowie Swetlana Kusnezowa bei den Damen. Im Herrendoppel waren Lukáš Dlouhý und Leander Paes, im Damendoppel Anabel Medina Garrigues und Virginia Ruano Pascual die Titelverteidiger. Liezel Huber und Bob Bryan waren die Titelverteidiger im Mixed.


Princip.

Spinové echo bylo vysvětleno Erwinem Hahnem v jeho publikaci z roku 1950, dál bylo rozvinuto Carrem a Purcellem, kteří ukázali výhody využití 180° refokusačního pulsu.  Pro lepší pochopení rozdělíme celý děj do několika kroků:  Sekvence spinového echa. A) Vertikální červená šipka znázorňuje průměrný magnetický moment skupiny spinů, např. protonů. Všechny směřují vertikálně ve směru magnetického pole a rotují podél delší osy, zobrazeny jsou v rotující souřadné soustavě, takže jsou stacionární. B) 90° puls sklopí spiny do horizontální (x-y) roviny. C) Vlivem nehomogenit lokálního magnetického pole (změny magnetického pole v různých částech vzorku) dojde ke zpomalení precese některých spinů, zatímco jiné zrychlí. To způsobuje vyhasínání signálu. D) Po aplikaci 180° pulsu dojde k obrácení pořadí. Pomalejší spiny se dostanou před rychlejší. E) Postupně dochází k tomu, že rychlejší spiny se začnou přibližovat k pomalejším. F) Kompletní refokusace nastane v čase T2. Návrat spinů do vertikálního směru (není zobrazeno) nastane v čase formula_4. 180° puls se často označuje jako formula_5-puls.  V animaci je několik zjednodušení: není uvažována dekoherence a na každý spin působí ideální puls a jeho okolí neovlivňuje vývoj magnetizace systému. V animaci je zobrazeno šest spinů, kterým není umožněno výraznější rozfázování. Technika spinového echa je velmi užitečná, v případě kdy dochází k výraznějšímu rozfázování jak je ukázáno v animaci dole.

Vyhasínání spinového echa.

Měření vyhasínání Hahnova echa lze využít k měření spin-spinového relaxačního času, jak je ukázáno v animaci dole. Velikost echa je měřena pro různé prodlevy mezi pulsy, tím získáme dekoherenci, která není refokusována formula_5-pulsem. V nejjednodušším případě pozorujeme exponenciální vyhasínání, které je dáno časem formula_3.

Stimulované echo.

V Hahnově publikaci z roku 1950 je ukázána další metoda, jak generovat spinové echo pomocí tří následujících 90° pulsů. Po prvním pulsu dojde ke sklopení magnetizace do roviny x-y, stejně jako v prvním případě. Po pulsu dochází k postupnému rozjíždění spinů a vzniku tzv koláče. Ten je druhým pulsem sklopen do roviny x-z. Po časové prodlevě formula_8 je pomocí třetího pulsu získáno stimulované echo v čase formula_9 po posledním pulsu.

Fotonové echo.

Hahnovo echo lze také pozorovat v optice, když působíme rezonančním světlem na materiál s nehomogenně rozšířenou absorpční rezonancí. Místo dvou spinových stavů v magnetickém poli, využívá fotonové echo dvě energetické hladiny materiálu.

Spinové echo je, v magnetické rezonanci, pulsní sekvence tvořená dvěma radiofrekvenčními pulsy s fází 90° a 180°. Účelem této sekvence je refokusace spinové magnetizace. Tuto sekvenci využívá jak NMR spektroskopie, tak i MRI.

In der Physik ist das Spin-Echo ein Effekt der Quantenmechanik, der in den Bereichen der kernmagnetischen Resonanz (NMR) und Elektronenspinresonanz (ESR) insbesondere zur Messung von magnetischen Relaxationszeiten verwendet wird.


World Wrestling Entertaiment / WWE.

Ohio Valley Wrestling (2006).

V roce 2006, zatímco Kelly pracovala jako modelka, si jí všimnul John Laurinaitis, oficiální vedoucí společnosti WWE, kontaktoval její modelingovou agenturu a pozval Kelly do svého vývojového střediska Ohio Valley Wrestling (OVW), aby si to vyzkoušela. Přesto, že neměla žádné zkušenosti s wrestlingem, tak jí byla nabídnuta smlouva, kterou podepsala v květnu 2006. I poté co byla přidána do hlavního rosteru, létala tam a zpět do střediska OVW. Později se začala v show objevovat pravidelně jednou týdně, nejdříve jako ringová hlasatelka a rozhodčí a pak jako profesionální wrestlerka. Jeden z jejich prvních zápasů proběhl 6. září 2006 na televizi OVW, kde se účastnila Divas battle royalu který pak vyhrála wrestlerka ODB.

ECW (2006–2008).

Barbie Blank debutovala v ECW pod jménem Kelly Kelly. Původně se měla jmenovat jenom "Kelly" ale Vince McMahon to změnil na "Kelly Kelly". Debutovala 13. června 2006 a stala se tak nejmladší divou v historii WWE. Měla charakter exhibicionistky a předváděla striptýz pro publikum, který přerušil její televizní přítel Mike Knox. Mike Knox přišel na pódium, zakryl jí ručníkem a odtáhl do zákulisí. Kelly ve svých segmentech pokračovala pod názvem "Kelly Exposé" dokud vše Mike Knox opět nepřerušil. Knox donutil Kelly chodit s ním na jeho zápasy ho podporovat, aby na ni mohl dávat pozor. Tak se stala jeho manažerkou. V důsledku toho byla zapojena do rozvíjejícího se sporu mezi jejím přítelem a Tommym Dreamerem se Sandmanem. Svůj ringový debut udělala v ECW 22. srpna 2006 v tag teamovém zápase s Mikem Knoxem proti Dreamerovi, Sandmanovi a Torrie Wilsonové.  Po tomto sporu byli Kelly a Knox přesunuti do feudu s CM Punk kdy se Kelly přiznala, že se jí Punk líbí. Ukázala se ale opět Knoxova žárlivost. Kelly s Punkem neustále flirtovala a sledovala jeho zápasy z davu dokud jí Knox nezastavil. To vedlo k zápasu Mike Knox vs CM Punk. V prosinci na show Dismember měla Kelly s Mikem tag teamový zápas proti Ariel a Kevin Thorne při kterém Mike dal Kelly květiny, ta mu je ale hodila do obličeje. Tímto skončil jejich vztah a kvůli zranění (špatně provedený chvat od Ariel) odklizení ze show po dobu šesti týdnů.  Na televizní obrazovky se vrátila 16. ledna 2007 a oznámila že bude pokračovat v "Kelly Exposé". Následující týden spojila své síly s Laylou a Brooke Adamsovou a vytvořily společně "Extreme Exposé". V červnu 2007 se do děje přidal The Miz který si vyžádal představení od Extreme Exposé. Když Kelly obrátila pozornost k Balls Mahoney tak ji Layla, Brooke a Miz zesměšňovali a zakázali jí jít na rande s Mahoneym a jestli to poruší, bude z WWE Universe vyhozena. Dne 1. listopadu byla Brooke Adams z WWE propuštěna což vedlo k tomu, že se skupina rozpadala a Kelly začala mít zápasy proti Layle. 23. října v epizodě Raw vyhrála Kelly zápas proti Women's šampionce Beth Phoenix.

Raw (2008–2010).

V roce 2008 byla na návrh WWE přesunuta do Raw. Spojila se s Mickie James a v zápase společně porazily Laylu a Jillian Hall. Kelly byla rychle zapojena do feudu s Beth Phoenix a v nějakých příležitostech spolu měly i zápas. Mezitím co se Beth spojila s Jillian Hall začala mít Kelly spor i s ní. Na pay-per-view show Survivor Series v listopadu byla Kelly součástí vítězného týmu Raw Divas které porazily ty ze SmackDownu. Během zápasu eliminovala Victorii ale ona sama byla eliminována Maryse. Následující měsíc na show Armageddon se spojila s Mariou Kanellis, Michelle McCool a Mickie James v zápase proti Jillian, Maryse, Victorii a Natalya.  Dne 5. dubna 2009 se Kelly účastnila 25-diva royal battle na WrestleManii XXV, zápas ale vyhrál Santino Marella. 18. května v epizodě Raw v dalším battle royalu eliminovala Beth Phoenix a Mickie James a stala se tak první kandidátkou pro zápas o titul. Následující týden napadla Maryse a vyhrála tím, že byla Maryse diskvalifikována. Tím ale Maryse titul zůstal. Následnou odvetu Kelly prohrála. O tři týdny později se zápasilo v o další kandidátku o titul, vyhrála to ale Mickie James. Po zbytek poloviny roku 2009 Kelly neúspěšně zápasila o zápas o titul. Na show Bragging Rights v říjnu se spojila s Gail Kim a Melinou (team Raw), prohrály ale opět nad týmem SmackDown složeného z Beth, Natalya a Michelle McCool. O měsíc později na Survivor Series se Kelly se svým týmem zúčastnila eliminačního zápasu který vyhrály.  V lednu 2010 získala vysněný Divas šampionat proti Melině, ta ale musela kvůli zranění zápas vynechat ale v prvním kole byla eliminována Aliciou Fox. V průběhu začátku roku 2010 byla Kelly zapojena do několika zákulisních segmentů s hosty Raw. Na WrestleManii XXVI se Kelly spojila s Beth Phoenix, Gail Kim, Mickie James a Eve Torres a prohrály zápas proti LayCool, Maryse, Alicia a Vickie Guerrero. Následující večer na Raw se uskutečnila odveta s opačným výsledkem.

Rok 2010 a současnost.

V průběhu roku 2010 byla Kelly přesunuta do rosteru SmackDown. Debutovala tam 30. dubna společně s Beth Phoenix a porazily LayCool (Michelle McCool a Layla). Kelly měla spor s LayCool ale našla spojence v Tiffany. Poté co porazila obě divy z LayCoolu získala zápas o titul na show Money in the Bank, ten skončil ale neúspěšně. 31. srpna Kelly oznámila že se stane trenérkou pro rookie z třetí sezóny NXT, Naomi. V druhé polovině roku 2010 Kelly pokračovala ve sporu s LayCool a v říjnu se spojila s Natalya. V listopadu bylo Noemi postoupila do finále, celou sezónu ale vyhrála Kaitlyn.  V prosinci začal Kellyino storyline s Drew McIntire který měl o ní zájem. Ona ho odmítla kvůli tomu, že je "agresivní a hrubý". 30. ledna na show Royal Rumble měla Kelly tag teamový zápas o heavyweight titul s Edge proti Dolph Ziggler a LayCool (handicap zápas). Po utkání byla Kelly slovně napadena Vickie Guerrero, která jí ze show vyhodila. Zpátky byla Kelly najata generálním ředitelem SmackDownu, Teddym Longem. Ten její návrat udělal tak, že mohla napadnout Vickie. Sama Kelly byla ale napadena LayCool, které zastavila Trish Stratus. V následující epizodě SmackDown se chtěla Kelly Vickie pomstít v tag teamovém zápase.  26. dubna 2011 byla K2 přesunuta zpět do Raw. Během show Over The Limit se jí konečně podařilo získat Divas titul a to poražením Brie Bella. Později vyhrála i ocenění za nejlepší moment ve Slammy Awards. Potom pokračovala v úspěšném obhajováním titulu proti Beth Phoenix na SummerSlamu. Takhle pokračovala úspěšně v tomto sporu, dokud si od ní Beth v říjnu 2011 na show Hell in a Cell titul nevzala. 14. října v epizodě SmackDown Kelly prohrála znova. Svojí pomstu udělala Beth tak, že jí na show napadla.

Rok 2012.

28. září 2012 byla Kelly Kelly propuštěna z WWE.

Ostatní media.

V dubnu 2007 si Kelly společně s Ashley Massaro, Laylou El, Brooke Adams, Torrie Wilson a Maryse Ouellet zahrála v hudebním videoklipu pro píseň od Timbalanda "Throw It On Me" (feat. The Hives). 11. dubna 2008 se objevila s Mickie James, Melinou Perez a Laylou El v epizodě show. 14. června 2011 hostovala s Bella Twins v televizním pořadu The Price is Right.  V srpnu 2007 všechny tři členky Extreme Exposé nafotili fotky pro web FHM Online. V roce 2011 se Kelly umístila na 82. místě v žebříčku Maxim Top Hot 100. Později, v prosinci 2011 se objevila na titulní straně tohoto časopisu.

Osobní život.

Narodila se v Jacksonville na Floridě židovskému otci a matce křesťance. Už jako dítě byla wrestlingová fanynka a říká že Stone Cold Steve Autin byl její oblíbený. Jako malá se věnovala gymnastice, později ale tento koníček musela kvůli zranění opustit a začala dělat roztleskávání. Studovala žurnalistiku a chtěla se stát televizní hlasatelkou. Také se účastnila soutěže Hawaiian Tropic a Venus Swimwear jako bikini modelka. Při tréninku v OVW žila Kelly v Kentucky. V roce 2010 se přestěhovala do Tampy na Floridě. Popisuje Trish Stratus jako svůj wrestlingový vzor.  Barbie Blank měla dva roky vztah s wrestlerem Andrew Martinem který ale skončil v březnu 2009 jeho smrtí. Také předtím krátce chodila s Dave Batistou.

Ve wrestlingu.

Zakončovací chvaty  Ostatní chvaty  Jako manažerka  Theme song

Barbara Jean „Barbie“ Blank (* 15. ledna 1987) je americká modelka a profesionální wrestlerka nejvíce známa pro svou práci s WWE pod jménem Kelly Kelly.

Barbara Collins Blank (* 15. Januar 1987 in Jacksonville, Florida), besser bekannt unter ihrem Ringnamen Kelly Kelly, ist eine US-amerikanische Wrestlerin, Tänzerin und ein Model. Sie war bei der WWE unter Vertrag und trat regelmäßig in deren Wrestlingshows auf. Ihr größter Erfolg ist der einmalige Gewinn der "Divas Championship".


Legální kartely.

Některé kartely jsou vládami podporované, nebo přímo chráněné. Jejich účelem je udržení stability trhu, nebo zajištění odbytu například zemědělských výrobků. Příkladem takového legálního kartelu je Organizace zemí vyvážejících ropu.

Vznik kartelu.

Kartelovou dohodu uzavírají soutěžitelé, kteří vyrábějí stejné nebo podobné výrobky, případně nabízejí stejné nebo podobné služby, a kteří jsou si vědomi toho, že když společně všichni sníží svůj výstup, zvýší se tím cena produktů a tím se zvýší i jejich zisky. Poškozeni naopak jsou soutěžitelé neúčastnící se kartelu a předevsím spotřebitelé. Soutěžitelé uzavírají dohodu například o stanovené ceně, nebo o stanovených podílech na výstupech na trhu, nebo o rozdělení trhu. V posledním případě si firmy nekonkurují a každá firma se na svém trhu chová jako monopol. Ke kartelovým dohodám jsou náchylnější oligopolní trhy. Ty jsou charakteristické tím, že je na ně těžké vstoupit. Převládá na nich několik firem dodávajících většinovou část produkce.  Na oligopolním trhu je chování firem velmi provázané, jednotlivé firmy musí proto při plánování strategie brát v úvahu i strategie ostatních. Občas ale mají firmy tendenci si soutěžení ulehčit, proto mezi nimi mohou vzniknout tajné dohody. Díky takové dohodě se pak tyto firmy mohou chovat jako firma s monopolním postavením.

Porušení kartelové dohody.

Vzhledem k tomu, že kartel je většinou ilegální, je dodržování dohody právně nevymahatelné. Soutěžitelé jsou možným ziskem motivováni k tomu, aby dohodu porušili. Jejich chování je příkladem vězňova dilematu. Soutěžitel může porušit dohodu například tím, že sníží ceny nebo zvýší produkci. Pokud by to soutěžitel udělal, zvýšil by tak svůj zisk. Zisk ostatních členů kartelu se tím naopak sníží. Pokud se ale takto zachovají všichni soutěžitelé v kartelu, všichni si pohorší.

Typy kartelů.

V České republice jsou kartelové dohody podle § 3 zákona č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže, děleny takto:

Dohody o určení cen.

Nejčastěji se jedná o situaci, kdy si firmy stanoví prodejní nebo nákupní ceny, tím je narušeno přirozené konkurenční prostředí, znevýhodněny jsou nezúčastněné firmy a především spotřebitelé.

Restrikční nebo kontrolní kartely.

Tato kategorie dohod zahrnuje dohody o omezení nebo kontrole výroby, odbytu, výzkumu a vývoje nebo investic. Omezování výroby nebo odbytu se typicky projevuje jako dohoda o kvótách výroby nebo odbytu. V důsledku regulace výroby se přestává nabídka chovat závisle na poptávce a je tedy uměle limitována, čímž dochází k deformaci soutěžního prostředí.

Dohody o rozdělení trhu (segmentační kartely).

Jedná se o dohody rozdělující trh podle určitých hledisek. Může se jednat o rozdělení zákazníků podle určitých kriterií, nebo o rozdělení trhu podle lokality. Firma pak na své části trhu získává monopolní postavení.

Junktimační kartely.

Tento typ kartelů je v zákoně popsán jako dohody o tom, že uzavření smlouvy bude vázáno na přijetí nějakého dalšího plnění. Jde o případy, kdy neexistuje žádná souvislost mezi tímto plněním a předmětem smlouvy a z žádných obchodních zvyklostí ani ze zásad poctivého obchodního styku nevyplývá, že by se tato dvě plnění měla poskytovat současně. Odběratel je pak nucen odebírat i zboží, o které neměl zájem a kterým mu jsou zbytečně navyšovány náklady.

Diskriminace soutěžitelů.

Jedná se o dohodu, která určuje uplatňování odlišných podmínek pro různé soutěžitele.

Bojkoty.

V této situaci se účastníci kartelů dohodnou, že nebudou spolupracovat s konkurenty, kteří se dohody neúčastní.

Bid-rigging.

Dalším typem kartelové dohody, avšak nezmiňovaným v tomto zákoně, je takzvaný Bid-rigging. Jedná se o dohodu mezi uchazeči o veřejnou zakázku, kteří úmyslně nepodávají konkurenční nabídky. Důsledkem je poškození zadavatele veřejné zakázky.

Dovolené kartely.

ZOHS však také obsahuje výluky ze zákazu a výjimky ze zákazu, které dovolují existenci některých kartelů.

Výjimky ze zákazu.

Výjimky ze zákazu pak dovolují existenci kartelů, které mají positivní vliv na trh.

Kartel je forma obchodní dohody mezi soutěžiteli, která narušuje hospodářskou soutěž. Cílem kartelu je omezení, nebo vyloučení konkurence a maximalizace zisku celého odvětví. V České republice jsou tyto dohody zakázané a neplatné, pokud zvláštní zákon nestanoví jinak nebo pokud výjimku z takového zákazu nepovolí Úřad pro ochranu hospodářské soutěže.

Kartell ist ein mehrdeutiger Begriff, der in der Regel einen "Zusammenschluss" oder eine "Vereinbarung" zwischen Konkurrenten bezeichnet, aber – davon abgeleitet – auch abwertend für "organisierte Kriminalität" steht. Die Hauptverwendung von "Kartell" ist die eines Kartells in der Wirtschaft. In der Politik bezeichnet es ein befristetes Bündnis mehrerer Parteien etwa im Wahlkampf. Die wissenschaftliche Analyse von Kartellen geschieht in der Kartelltheorie.


Historie.

Pevnost stála na místě telu, osídleného od rané doby bronzové (od 3300 př. n. l.) až do rané doby arabské (7. století). Byl zde brod hlavní cesty z Egypta do Mezopotámie (pozdější Via Maris). Římané tu postavili kamenný most, jehož zbytky jsou dodnes patrné.  V roce 1178 požádali Templáři krále Balduina IV., aby na tomto strategickém místě dal postavit pevnost. Ten se zprvu zdráhal, neboť podle smlouvy se Saladinem měl být brod přístupný oběma stranám. Ale nakonec sem v říjnu 1178 přijel se svou armádou a začal pevnost stavět. Saladin mu nabídl nejdříve 60 tisíc zlatých dinárů a potom dokonce 100 tisíc, aby se stavbu přestal. Balduin však nepochopitelně odmítl. V dubnu 1179 byla vnitřní pevnost dokončena, ale vnější opevnění nebylo zatím vůbec vystaveno. Koncem srpna nedokončenou pevnost Saladin oblehl, protože mu bylo jasné, že plně dokončená pevnost by byla pravděpodobně nad jeho síly, v průběhu dobývání dal stavět tunel k hlavní věži (donjon), která se následně zřítila, když ji zachvátil požár od lampy. Saladin tehdy nabízel každému vojáku dinár za vědro vody donesené do štoly, aby zachránil její výdřevu – přístup do štoly byl pod silnou palbou lukostřelců.  30. srpna 1179 byla pevnost dobyta. 800 křesťanů padlo nebo bylo zabito, dochované prameny hovoří o tom, že přeživší měli možnost volby – vzdát se nebo zemřít, 700 křesťanů bylo zajato a tisíc muslimských zajatců, zde vězněných, osvobozeno. Pevnost nechal Saladin zbořit, cisterny zasypat, aby se křižáci zde neměli čas rychle znovu opevnit či se pokusit pevnost obnovit.

Geologická pozoruhodnost.

Pevnost stojí na zlomu pevninských desek Velké příkopové propadliny a na jižní a severní hradbě lze vidět pohyb těchto desek od roku 1179 dodnes.

Chastelet ( „Malá pevnost“ nebo Chastelet du Gué de Jacob „Malá pevnost na Jákobově brodu“; מצד עתרת (Mecad Ateret); Vadum Jacob, Qasr al-'Atra, Bajt al-Áḥzán (بيت الاحزان)) byla křižácká pevnost u řeky Jordánu.

Das Chastellet oder "Chastellet du Gué de Jacob" („Burg an der Jakobsfurt“; lateinisch: "Vadum Jacob", hebräisch: "Metzad Ateret" (מצד עתרת), arabisch: "Qasr al-'Atra", "Bayt al-Ahzan" (بيت الاحزان)) ist eine ehemalige Kreuzfahrerburg im heutigen Israel.


Historie.

Historie samoobslužných pokladen sahá do roku 1992, kdy byla první z nich nainstalována v prodejně řetězce Price Chopper Supermarkets v New Yorku. Tento systém byl vymyšlen a vytvořen doktorem Howardem Schneiderem a je též od roku 1992 patentován ve Spojených státech. Schneider své pokladny nazýval „roboty“ a předpokládal, že se stanou novým druhou služebních robotů s umělou inteligencí. V roce 1991 byla v Montrealu (ve Schneiderově garáži) založena společnost Optimal Robotics, která se měla zabývat právě návrhem a designem těchto robotů.  Samoobslužné pokladny společnosti Optima Robotics fungovaly v síti řetězce Price Chopper Supermarkets natolik dobře, že se během devadesátých let rozšířily i do prodejen mnoha dalších obchodních řetězců, převážně v Kanadě a Spojených státech. Po svém vstupu na burzu a odchodu doktora Schneidera ze společnosti prodala společnost Optimal Robotics svou technologii společnostem NCR a Fujitsu a stáhla se z tohoto trhu. První prototyp samoobslužné pokladny NCR spatřil světlo světa v roce 1997. Od té doby se rozšířily po celém světě. V roce 2008 bylo nainstalováno celkem 92 600 pokladen. Do roku 2014 se očekává, že jejich počet vzroste na celkových 430 000.  Od devadesátých let došlo pouze k nepatrným změnám v technologii. Například v roce 2009 si společnost IBM patentovala své pokladny jakožto systém obsahující více kontrolních zařízení, hlídajících, že zákazník opravdu kupuje dané zboží. Tuto schopnost ale mají i pokladny NCR a Fujitsu a měly ji i pokladny Optimal Robotics.

Popis.

U samoobslužné pokladny si zákazník sám naskenuje čárové kódy zboží. V případě ovoce, zeleniny, pečiva, či jiných produktů neobsahujících čárový kód, je na zákazníkovi, aby vybral dané zboží. K tomuto účelu má především dotekovou obrazovku, kterou s pokladnou komunikuje. Zvolené nebo naskenované zboží se musí zvážit na kontrolní váze a následně musí být přesunuto do taškové zóny. Tašková zóna obsahuje také váhu, která kontroluje, že váha zde odloženého zboží odpovídá očekávané váze, jakou by zboží mělo mít. K tomuto účelu mají pokladny přístup do databází obsahující průměrné váhy a odchylky jednotlivých produktů.  Za úspěchem samoobslužných pokladen stojí i některé použité technologie, například použití jistého druhu umělé inteligence. Již od dob prvních zařízení společnosti Optimal Robotics jsou pokladny schopny se samy učit. Nemusely být od začátku naprogramovány na určitou váhu či barvu zboží. Místo toho si parametry jednotlivých produktů samy zjišťovaly a upravovaly. Pokud zákazník úspěšně a bez nutnosti zásahu obsluhy nakoupil pokladně dosud neznámé zboží, uložila si pokladna jeho váhu, barvu a jiné parametry. Jak bylo toto zboží postupně nakupováno znovu a znovu, upravovala si pokladna uloženou váhu podle odchylek jednotlivých kusů tohoto zboží. Tyto informace pak posílala i na další pokladny. To vše bylo založeno na tom, že zákazník je čestný a neoznačí jiné zboží a zároveň na tom, že zákazník neví, zda se již pokladna s tímto zbožím setkala, nebo je to pro ni poprvé. Kdyby totiž označil jiné zboží, než které opravdu kupuje (např. váha zboží by neodpovídala předpokládané váze), pokladna by přivolala zaměstnance prodejny, který by pokus o podvod odhalil.  I samoobslužné pokladny však v některých případech vyžadují zásah zaměstnance prodejny. Například při koupi alkoholických či tabákových výrobků musí věk zákazníka potvrdit zaměstnanec, jelikož pokladna nemá možnost si toto ověřit. Stejně tak je zásah zaměstnance vyžadován například při stornování položek či neodpovídající váze vybraného zboží.  Pokladny akceptují různé možnosti platby od plateb mincemi, bankovkami či kreditními kartami. Na přání majitele pokladny mohou také akceptovat stravenky nebo slevové poukázky. Též dokážou rozpoznat věrnostní karty a například na ně přičíst odpovídající počet bodů.

Výhody.

Výhodou pro zákazníka je především mnohem kratší čekání. Samoobslužné pokladny jsou menší a místo dvou až tří normálních pokladen s obsluhou se vejde i šest samoobslužných pokladen. Další výhodou, převážně pro prodejce, je úspora personálu. Stačí jeden zaměstnanec na čtyři až šest samoobslužných pokladen. Někteří nakupující mohou taktéž uvítat možnost, že nemusí s nikým komunikovat a mají vše ve svých rukou. Další výhodou může být taktéž zdání anonymity, kdy má zákazník pocit, že nikdo nesleduje, co kupuje. Toto je ovšem pouze zdání, jelikož zaměstnanec vidí všechny probíhající transakce na odděleném terminálu, označovaném jako RAP.  Tyto výhody jsou nejlépe zužitkovány při menších nákupech a pro ty také bývají samoobslužné pokladny většinou vyhrazeny, například do 10 ks zboží.

Nevýhody.

Pro plné a efektivní využití všech výhod samoobslužných pokladen jsou nezbytné jisté schopnosti a zkušenosti zákazníka. Nezkušený zákazník potýkající se s mnoha problémy může způsobit větší zpoždění, než jaké by způsobil nezkušený pokladní na běžné pokladně.  Problémem může být také nutnost odkládání zboží do taškové zóny. Do této zóny totiž nesmí přijít nic jiného než zakoupené zboží, jelikož by změnilo váhu. Nelze si zde tedy odložit košík nebo tašku. Tento problém však může být vyřešen tím, že je váha nastavena na použití tašek a tašky jsou zde přítomny, ještě než začne zákazník odkládat zboží.  Problémem může být i chybná činnost váhy, kdy špatně vyhodnotí váhu odloženého zboží. Zde je pak ale na vině špatná kalibrace. Problémový také může být nákup více kusů zboží, u kterého se může výrazněji lišit váha jednotlivých kusů, například ovoce, zelenina. Celková odchylka od předpokládané váhy pak může být větší, než je přípustné, a je vyžadováno potvrzení výjimky od zaměstnance.  Někteří lidé také mohou cítit pocit veřejného ponížení, pokud se jim nákup nedaří a pokladna stále hlásí chybu. Pokladny mohou být také náchylné k některým pokusům o krádež, ale s velkým množstvím z nich si dokážou poradit. Například v roce 2007 byl zadržen muž, který se pokusil obejít systém tím, že na plazmové televizi vyměnil čárový kód za kód disku DVD za $4,88.

Alternativní systémy.

Alternativním systémem k samoobslužné pokladně je systém čteček čárových kódů. Zákazník si při vstupu do prodejny vezme bezdrátovou čtečku čárových kódů a zboží, které kupuje, si naskenuje přímo u regálu, místo toho aby tak provedl až u pokladny. Čtečku na konci nákupu vloží do pokladního kiosku a ten si z ní stáhne naskenované kódy, podle kterých rozpozná nakoupené zboží. Stejně tak může čtečka naskenovat i věrnostní karty. Na kiosku pak zákazník zaplatí a obdrží účtenku. K zamezení krádeží je do obchodu omezený přístup, tedy nemohou zde nakupovat všichni bez omezení, a na základě náhodného výběru je nákup zákazníků překontrolován na běžné pokladně.

Open-source-self-check.

V roce 2010 byl oznámen projekt open-source-self-check, který by měl za použití běžného hardwaru a volně dostupného opensource softwaru poskytnout dostupné samoobslužné pokladny za desetinu ceny nynějších komerčních zařízení.

Samoobslužné pokladny jsou zařízení umožňující zákazníkovi zaplatit za zakoupené zboží bez asistence zaměstnance prodejny. Jako náhrada za běžné pokladny obsluhované zaměstnancem prodejny jsou nasazovány především ve velkých supermarketech a hypermarketech.

Eine Selbstbedienungskasse (kurz SB-Kasse, in der Schweiz oft als "self-scanning" bzw. "self-checkout" bezeichnet) ist eine Kasse im Einzelhandel, bei der kein fester Kassierer arbeitet, sondern die Kunden selbst die Waren einscannen und bezahlen. Meist steht ein Mitarbeiter in der Nähe, der bei Problemen hilft.


Příklady.

Relevance může být v určité situaci objektivní: pro člověka trpícího kurdějemi je léčení vitaminem C relevantní (náležité, vhodné, účinné), protože významně zvyšuje pravděpodobnost, že se uzdraví, kdežto léčba například penicilinem nikoli.  Obvykle však relevance závisí ještě na tom, jaký záměr nebo cíl člověk právě sleduje. Pro člověka, který čeká na vlak, je informace o zpoždění relevantní (významná, důležitá), pro náhodného kolemjdoucího naopak irelevantní.  Relevance však může záviset i na názorech a hypotézách, a je pak výrazně subjektivní. Pro člověka, který věří na horoskopy, může být přesný údaj o hodině narození jeho partnerky relevantní, pro ostatní spíše irelevantní. Při vyšetřování úmrtí pana X budou různé okolnosti a informace relevantní podle toho, jakou hypotézu vyšetřovatel sleduje. Pokud je přesvědčen, že X byl zavražděn, může být relevantní téměř cokoli, co se v jeho okolí událo, jeho styky, minulost a podobně. Pokud je přesvědčen, že jde o nešťastnou náhodu, bude za relevantní pokládat daleko méně okolností.

Relevance v informační vědě.

Pro informační vědu a vyhledávání informací je relevance klíčový pojem. Při vyhledávání informací se relevancí rozumí významnost či přiměřenost nalezených (vybraných) dokumentů vzhledem k zadanému dotazu či rešerši. Může se měřit tak, že se jednotlivým vyhledaným dokumentům přiřadí dílčí relevance a ty se pak statistickými metodami mohou vyhodnotit, porovnávat atd. Počítačové vyhledávací systémy často měří relevanci jako míru shody mezi zadaným klíčem a nalezenou referencí.  Také v informační vědě lze relevanci chápat dvojím způsobem: buďto jako (objektivní) relevanci dokumentu vzhledem k tématu dotazu (rešerše), anebo jako významnost dokumentu pro uživatele, na níž se bude podílet celá řada dalších okolností (novost informace, aktuálnost, srozumitelnost atd.).

Relevance (z lat.) znamená významnost či důležitost, obvykle ve vztahu k nějakému cíli nebo záměru. Informace, okolnost nebo prostředek je vzhledem k danému cíli relevantní, pokud významně zvyšuje nebo snižuje pravděpodobnost jeho dosažení. V opačném případě je vůči tomuto cíli irelevantní. Relevance tedy silně závisí na kontextu a co může být v jednom kontextu relevantní, může být v jiném kontextu zcela nevýznamné.

Relevanz (lat./ital.: "re-levare" „[den Waagebalken, eine Sache] wieder bzw. erneut in die Höhe heben“) ist eine Bezeichnung für die Bedeutsamkeit und damit sekundär auch eine situationsbezogene Wichtigkeit, die jemand etwas in einem bestimmten Zusammenhang beimisst. Das Wort ist der Bildungssprache zugeordnet und bezieht sich auf Einschätzungen und Vergleiche innerhalb eines Sach- oder Fachgebietes. Das Antonym Irrelevanz (Adjektiv: "irrelevant") ist entsprechend eine Bezeichnung für Bedeutungslosigkeit im gegebenen Zusammenhang, umgangssprachlich vereinfacht auch für allgemeine Sinnlosigkeit oder Unwichtigkeit. Das Fremdwort für eine allgemeine, qualitativ messbare Wichtigkeit ist Importanz.


Život a dílo.

Bibó se narodil ve středostavovské vzdělané rodině, studoval práva v Szegedu a v letech 1933-1935 ve Vídni a v Ženevě a absolvoval stáž na Mezinárodní právní akademii v Haagu. Od roku 1938 byl členem Maďarské filosofické společnosti a levicově liberální strany, od roku 1940 byl docentem práva na univerzitě v Szegedu a od roku 1941 v Kološváru (dnes Kluž v Rumunsku). 1944 byl zatčen, protože pomáhal pronásledovaným Židům a brzy propuštěn, ale do konce války žil v ilegalitě.  Po válce vstoupil do Malorolnické strany a krátce pracoval na Ministerstvu vnitra, kde připravoval zákony na demokratizaci místní správy. Od roku 1946 byl korespondentem Maďarské akademie věd a profesorem práva v Szegedu. Publikoval řadu knih a statí o evropské politice, o potřebě evropské integrace a o nebezpečích nacionalismu. Roku 1950 musel přestat učit a pracoval pak jako knihovník Univerzitní knihovny v Budapešti.  Pro maďarské povstání 1956 připravil programový text a jako člen obnovené „Petöfiho strany“ byl jmenován do vlády Imreho Nagye. Když sovětská intervence vládu 4. listopadu 1956 svrhla, zůstal jako jediný na místě a napsal důležitý manifest „Za svobodu a pravdu“, kde vyzýval k nenásilnému odporu a bojkotu nového režimu Jánose Kádára. Bibó byl zastáncem maďarské neutrality po rakouském vzoru, nepodporoval však navrácení velkostatků dřívějším majitelům, ale spíše družstevní organizaci zemědělství. V květnu 1957 byl zatčen a odsouzen na doživotí, roku 1963 amnestován a do roku 1971, kdy byl penzionován, pracoval jako knihovník statistického úřadu. 1972 vyšla v Maďarsku jeho práce o paralyzování mezinárodního společenství a potřebě účinnější regulace vztahů, zejména v Evropě.  Od roku 1980 vycházely v Maďarsku jeho sebrané spisy, v Budapešti mu byl postaven pomník a pojmenována po něm střední škola.

István Bibó ["ištván bibó"] (7. srpna 1911 Budapešť – 10. května 1979 tamt.) byl maďarský právník, historik a politický filosof, liberální teoretik středoevropské politiky a po roce 1956 politický vězeň.

István Bibó (* 7. August 1911 in Szeged, Österreich-Ungarn; † 10. Mai 1979 in Budapest) war ein ungarischer Rechtsanwalt, Rechtswissenschaftler und Politiker während der Regierungszeit Miklós Horthys und nach dem Zweiten Weltkrieg.


Obsah.

Prorok je velká opera o pěti jednáních. Děj se odehrává roku 1536 v Münsteru a okolí.

První jednání.

U Dortrechtu v Holandsku žije klidně Jan, majitel malého hostince, se svou matkou Fides. Připravují se na jeho svatbu s Bertou, nevolnicí hraběte Oberthala, ten však odmítne propustit hezké děvče z poddanství. V té době propuklo v Nizozemí povstání anabaptistů, náboženské sekty, jež současně s obrodou náboženství prohlašovala rovnost a evangelickou chudobu všech lidí. Vesnický lid, trpící nejkrutějším panským útlakem, se k novokřtěncům houfně přidává a táhne s nimi proti pánům. Hrozí také hraběti Oberthalovi, jenž vyšle proti lidu své vojsko a zmocní se při tom Berty a Fides.

Druhé jednání.

V Janově hostinci je živo, jen Jan trne obavou o svoji matku a nevěstu, tím více, že měl divný sen. Vypravuje jej třem novokřtěncům - stál uprostřed chrámu a lid jej označoval za Mesiáše, on však současně slyšel proklínání a zatracování. Novokřtěnci, kteří ve tváři Janově poznávají podobu s králem Davidem z obrazu v münsterském dómu, žádají, aby s nimi odešel jako prorok, vůdce nového náboženství i celé země. Jan odmítá, jeho srdce touží jen po Bertě. Ta právě zděšeně vybíhá. Vyrvala se z rukou Oberthalových pochopů, kteří ji však sledují až sem a Oberthal staví Jana před rozhodnutí - nevydá-li mu Jan jeho nevolnici Bertu, bude Janova matka ihned usmrcena. V zoufalství volby mezi smrtí matky a zajetím Berty se Jan rozhoduje a vydává Oberthalovi Bertu. Když pak matka usne, odchází na nový nátlak novokřtěnců s nimi, hnán touhou po pomstě na Oberthalovi.

Třetí jednání.

Ve vestfálském lese přivlékají novokřtěnci do svého tábora zajaté panstvo. Vojenskému tažení vzbouřenců se daří, jen město Münster stále odolává, neboť jeho velitel, starý hrabě Oberthal, za to, že lid rozbořil synův hrad, odmítl město vydat. A přece je nutno, aby Münster padl, jinak by vzbouřenci zůstali v kleštích mezi ním a vojskem císařským. Tu přivádějí do tábora muže, jenž se vydává za přívržence vzbouřenců, aby se s nimi vloudil do města. Je však brzy poznán jako hrabě Oberthal. Je za to odsouzen k smrti, ale zachráněn Janem, když mu zjeví, že Berta uprchla a že je nyní v Münsteru. Jan vydává rozkaz k útoku na Münster.

Čtvrté jednání.

Nápor na Münster se zdařil a vzbouřenci jsou ve městě pány. Objevuje se tu Fides jako žebračka i Berta jako poutnice. Fides se domnívá, že je její syn mrtev a když to sdělí Bertě, přísahá Berta pomstu a smrt "prorokovi", kterého považuje za vinného vším proléváním krve po celé zemi i smrtí Janovou. - Proměna: V münsterské katedrále je korunován Jan císařskými odznaky. Když odchází ke korunovaci, zastaví jej Fides a oslovuje jej jako svého syna. Ale Jan, jenž nesmí dopustit, aby lid jím vedený zapochyboval o jeho božském původu, matku zapírá, a Fides, aby syna nezničila, svůj výrok odvolává. Hluboce je raněna tím, že ji syn zapřel, ale přece vzpomíná na přísahu Berty, že "proroka" zavraždí, a spěchá tedy za ní varovat ji.

Páté jednání.

Do Münsteru pronikne zpráva, že skutečný císař táhne s velkým vojskem proti vzbouřencům. A tu se tři z nich smluví, že Jana zradí, vydají jej císaři, a tak vykoupí svůj život a majetek. Mezitím se Jan setká s matkou, jež těžce bojuje mezi svou láskou k němu a zlobou, že ji zapřel. Vyčítá mu, že stále jen prolévá krev a jen v tom vidí smysl povstání. Jan je konečně ochoten vzdát se vedení lidu. Přichází však Berta, připravena vykonat pomstu tím, že vyhodí do povětří celý Münster, v jehož sklepích je mnoho střelného prachu. Šťastna se setkává s Janem, když se však dozvídá, že on je nenáviděným prorokem, probodne se sama.- Proměna: Zrada je dokonána. Münster je vydán císaři a jeho vojsku. Jan zařídí ještě potrestání zrádců: až vniknou do pevnosti, dá uzavřít mříže. Sotva se tak stane, zazní výbuch a vše, celý Münster se řítí a hoří a pod jeho sutinami nalézá smrt i Jan se svou matkou.

Charakteristika opery.

Opera obsahuje vše, co patří k tzv. velké opeře. Vzrušené davové scény, průvody a balet na kolečkových bruslích, který byl zřejmě zamýšlen jako reklama na tehdejší nový vynález. Dalším efektem bylo použití umělého slunce v závěru 3. jednání. Opera působila již na dobové kritiky jako podivná směs bez jasné konstrukce. Také Robert Schumann posoudil premiéru opery v Drážďanech v únoru 1850 v tomto smyslu. Ohromný úspěch opery "Prorok" v Paříži se však rychle šířil po Evropě, a "Korunovační pochod" se stal oblíbenou součástí slavností po celou druhou polovinu 19. století.

Prorok ("Le prophète") je grand opera o pěti dějstvích od Giacoma Meyerbeera z roku 1849. Libreto napsali Eugène Scribe a Émile Deschamps.

Le prophète (deutsch: Der Prophet) ist eine Grand opéra in fünf Akten von Giacomo Meyerbeer. Das Libretto entstand in Zusammenarbeit von Eugène Scribe und Émile Deschamps.


Životopis.

Začátky a SS-Begleitkommando.

Bruno Gesche původně snil o vojenské kariéře, jeho plány však zkazila Versailleská smlouva, která omezila počet německé armády na 100 000. Proto roku 1922 vstoupil jako mladík do NSDAP, a působil zejména v SA.  V roce 1927 Gesche SA opustil, a vstoupil do oddílu SS. Gesche to odůvodnil tak, že do SS již dříve vstoupili jeho přátelé, a on je chtěl následovat. Roku 1932 se stal členem Hitlerovy osobní stráže SS-Begleitkommanda.

Střet s Himmlerem.

Spor mezi Geschem a jeho nadřízeným Himmlerem vypukl roku 1932, kdy Gesche zkritizoval vedení SS. Himmler to považoval za osobní urážku a požadoval Gescheho okamžitou degradaci a vyloučení z SS-Begleitkommanda, Hitler však Gescheho jen pokáral. Když byl roku 1934 vyloučen z postu velitele SS-Begleitkommanda Kurt Gildisch, Hitler jmenoval Gescheho Gildischovým nástupcem.  Himmler roku 1938 využil Gescheho největší slabosti – závislosti na alkoholu – a donutil ho podepsat sdělení, že se tři roky nedotkne alkoholu, jinak bude z SS vyloučen. Po několika měsících Himmler na nátlak Hitlera zákaz zrušil.

Válečné roky.

Gesche si však nevzal ponaučení, a roku 1942, po dalším opilství ho Himmler propustil. Tentokrát Geschemu nepomohl ani Hitler. Gesche byl propuštěn z SS-Begleitkommanda, dostal další zákaz pití alkoholu a bez jakýchkoli bojových zkušeností byl poslán na východní frontu. Byl připojen k 5. tankové divizi SS „Viking“, která měla namířeno na Kavkaz k tamním bohatým zásobám ropy.  Na začátku října roku 1942 byl Gesche zraněn a převezen zpět do Třetí říše. Hitler byl nadšen z jeho válečných výkonů, a pověřil ho opětovným velením SS-Begleitkommanda.  V roce 1944 byl Gesche pro opilství a výtržnosti zbaven velení SS-Begleitkommando, tentokrát navždy. Mimo to byl degradován o jedenáct hodností. V lednu roku 1945 byl Gesche opět vsazen na frontu do 16. divize tankových granátníků SS „Reichsführer SS“  Ke konci války byl Gesche zajat Američany a v zajetí strávil dva roky.

Reference.

<refernces /

Bruno Gesche (5. listopadu 1905, Berlín, Německé císařství – 1980) byl Obersturmbannführer-SS v nacistickém Německu a velitel Hitlerovy tělesné osobní stráže SS-Begleitkommanda v letech 1934–1942 a 1942–1944.

Hans Bruno Arthur Gesche (* 5. November 1905 in Berlin; † 1980) war ein deutscher SS-Offizier. Von 1934 bis 1944 war Gesche Kommandant des Führerbegleitkommandos, der Leibwache Adolf Hitlers.


Hráčská kariéra.

Jeho hokejová kariéra začala ve Vlašimi a v dorostu Mladé Boleslavi. Základní vojenskou službu začal v HC Tábor, následně pokračoval v HC Dukla Jihlava, kde zůstal i další dvě sezóny. Odměnou mu byl titul mistra ligy. Během své kariéry vystřídal nezvykle vysoký počet klubů (bližší výčet ve vedlejším infoboxu), hokejové soutěže hrál v Československu/Česku, Finsku, Švédsku, Švýcarsku, Slovensku, Německu a Itálii, kde zakončil kariéru. V sezóně 1993–1994 zkoušel své štěstí i za oceánem, v soutěži AHL, ve farmářském týmu St. John's Maple Leafs.  Dle jeho vlastních slov se nejraději na klubové úrovni ohlíží za třemi etapami. ""První byla ta jihlavská. Pak je to pobyt ve Slavii. A nakonec Finsko,"" vysvětluje. ""Slavia tehdy pomalu stoupala vzhůru. Nebyl to klub, který by tehdy myslel na titul. Ale šli jsme postupně. Vždycky mi vyhovovaly týmy, kde panovala spíš klidnější atmosféra. Kde neměli nastavené ty nejvyšší cíle. To jsem zažil jenom počátkem 90. let v Jihlavě. Slavia dávala dohromady silný kádr a mně se tam dařilo. Z mého hlediska to bylo zajímavé období,"" přidává. V létě 2000 přestoupil do Finska. Jednu sezónu působil v Ässät Pori, tři sezony pak v Hämeenlinně. ""Ve Finsku se nám s rodinou líbilo po všech stránkách. Vyhovoval mi hokej, hodně si mě získalo chování lidí. Celá tamní společnost. Když jsme jezdili na léto domů, býval to někdy dost trpký návrat do reality. Finové jsou srdeční a milí lidí. Sice žijí v tvrdším přírodním prostředí, ale možná i proto mají k sobě víc respektu."" [1] Za československou reprezentaci odehrál 6 zápasů, ve kterých vstřelil 2 góly. Za českou reprezentaci přidal dalších 55 zápasi, ve kterých vstřelil dalších 10 gólů.

Reprezentace.

Statistiky reprezentace:

Trenérská kariéra.

V posledních letech, mimo sezónu, se zapojoval jako trenér do projektu HokejoveTreninky.cz. Trénoval mladé hokejisty při nedělních trénincích na ZS Hasa, tak i amatérské hobby hráče na pravidelných dopoledních trénincích ve všedních dnech v letňanské IceAréně.  Od roku 2013 je trenérem hokejové mládeže v HC Slavia Praha.

Tomáš Kucharčík (* 10. května 1970 Vlašim, Československo) je český hokejový útočník (centr), mistr světa z z roku 1999. Absolvent střední průmyslovky.

Tomáš Kucharčík (* 10. Mai 1970 in Mladá Boleslav, Tschechoslowakei) ist ein ehemaliger tschechischer Eishockeyspieler, der im Laufe seiner Karriere unter anderem für den HC Slavia Prag und HC Škoda Plzeň in der tschechischen Extraliga aktiv war. 1999 gewann er die Goldmedaille bei der Eishockey-Weltmeisterschaft.