Život před druhou světovou válkou.

Narodil se v roce 1878 (některé zdroje uvádí rok 1879) ve Varšavě v Kongresovém Polsku jako Henryk Goldszmit do sekulární židovské rodiny Józefa Goldszmita (1844–1896) a Cecylie, rozené Gębické (cca 1854–1920). Jeho otec byl uznávaným právníkem, pocházejícím z rodiny zastánců židovského osvíceneckého hnutí haskala z Lublinu, zatímco matka se narodila do prominentní židovské rodiny z Kalisze. Rodina se v rámci Varšavy často stěhovala. V osmi letech nastoupil ke studiu na základní škole Augustyna Szmurła, po níž pokračoval na střední škole Gimnazjum Praskie. Výuka probíhala v ruštině a s výjimkou literatury, které věnoval veškerý svůj volný čas, školu neměl rád (jeden ročník dokonce opakoval). Zhruba ve dvanácti letech mu otec ochořel a byl umístěn do ústavu pro duševně choré, kde v dubnu 1896 zemřel. Mladý Goldszmit si tak musel začít přivydělávat doučováním studentů, aby finančně podpořil matku a sestru Annu. Roku 1896 literárně debutoval v satirickém týdeníku. O dva roky později úspěšně zakončil středoškolská studia a zároveň poprvé použil svůj literární pseudonym "Janusz Korczak" (došlo k tomu v Paderewského literární soutěži). V roce 1898 rovněž nastoupil na lékařskou fakultu Carské univerzity ve Varšavě (:, dnes známá jako Varšavská univerzita), kde mimo jiné studoval anatomii a bakteriologii u Edwarda Przewoského, zoologii u Nikolaje Nasonowa a psychiatrii u Alexandra Szczerbaka. V roce 1899 se poprvé setkal se sionismem během světového sionistického kongresu ve švýcarské Basileji. Téhož roku byl krátce zatčen ruskými úřady; buď pro aktivity ve varšavském charitativním spolku či pro napojení na stávkující studenty Carské univerzity. Během studií byl literárně činný; přispíval články a recenzemi do týdeníku a řady dalších periodik, a v roce 1901 vydal svůj první román s názvem "Děti ulice" (). V devadesátých letech 19. století zároveň studoval na tzv. Létající univerzitě (), kde jej učil mimo jiné Waclaw Nałkowski. Studia medicíny dokončil po šesti letech v roce 1904 (jeden ročník musel opakovat). V závěru studií začal jezdit jako vychovatel na letní dětské tábory. Tuto zkušenost později zúročil jednak ve své pedagogické praxi, a posloužila mu jako základ pro jeho dvě knížky (1910) a  V březnu 1905 získal doktorát a nastoupil do Bersohnsovy a Baumansovy dětské nemocnice ve Varšavě. Po vypuknutí rusko-japonské války byl v červnu 1905 odveden do ruské armády a odvelen na Dálný východ, kde do března 1906 sloužil jako vojenský lékař. V roce 1906 vydal knihu "Dítě z přijímacího pokoje" (), za níž se mu dostalo literárního uznání a stal se vyhledávaným pediatrem. Po válce se vrátil k lékařské praxi. Aby si rozšířil své lékařské znalosti, odjel v roce 1907 na vlastní náklady na roční studijní pobyt do Berlína a v roce 1910 na půlroční studijní pobyt do Paříže, kde se věnoval pediatrii a pedagogice. V roce 1910 nebo 1911 odcestoval za obdobným účelem na několik měsíců do Londýna, kde navštěvoval nemocnice a dětské domovy. Tehdy se rozhodl, že si nepořídí vlastní rodinu, a svůj život zasvětí práci s dětmi. Zároveň se však domníval, že rodina je nejlepším místem pro výchovu dítěte. Paralelně až do roku 1912 pracoval v již zmíněné dětské nemocnici a zároveň provozoval soukromou lékařskou praxi, kde bezplatně ošetřoval chudé, zatímco od bohatých pacientů požadoval poplatek za ošetření.

Práce s dětmi.

V roce 1912 opustil nemocnici a stal se ředitelem varšavského židovského sirotčince Dům sirotků (: ). Zde pracoval se Stefanií Wilczyńskou, s níž se seznámil v roce 1909 ve Výboru pro sirotky, a která se stala jeho nejbližší spolupracovnicí. V dětském domově Korczak aplikoval jím rozvinuté pedagogické postupy – vytvořil do jisté míry autonomní dětskou společnost s vlastními institucemi (děti měly svůj parlament, soud či noviny), přidělenými povinnostmi a prací, která „podporovala pořádek, aktivní účast a péči dětí o děti.“ Byl zastáncem dětské emancipace a zasazoval se o respektování dětských práv. Chtěl pro děti zorganizovat společnost, založenou na principech spravedlnosti, rovnosti a odpovědnosti. V dětech podporoval nezávislost a pečlivě dokumentoval jejich psycho-fyzický a sociální vývoj. Inspiroval se zejména švýcarským pedagogem Johannem Pestalozzim (jeho práci a pedagogické postupy odjel v létě 1899 studovat do Švýcarska) a německým pedagogem Friedrichem Fröbelem.  K roku 1914 byl členem či příznivcem řady veřejných spolků a sdružení, mimo jiné Varšavské hygienické společnosti (), Společnosti pro studium dětí (), Varšavské lékařské společnosti () či Společnosti pro polskou kulturu (). V témže roce byl po vypuknutí první světové války odveden do ruské armády jako vojenský lékař v hodnosti nadporučíka. Původně sloužil na pozici velitele oddělení polní nemocnice v týlu ukrajinské fronty, v roce 1917 byl po prodělání nemoci převelen do Kyjeva, kde pracoval coby lékař v útočišti pro děti. Zde se seznámil s polskou zdravotní sestrou Marynou Falskou, s níž po návratu do Polska spolupracoval. Během války sepsal několik knih o výchově dětí. Do Varšavy se vrátil v polovině roku 1918 v hodnosti kapitána. Koncem roku 1919 začal spolupracovat s nově otevřeným dětským domovem pro křesťanské sirotky Náš domov () vedeným Marynou Falskou, který navštěvoval jako lékař a pedagog. V průběhu polsko-sovětské války v letech 1919–1921 sloužil v polské armádě coby vojenský lékař v hodnosti majora ve vojenských nemocnicích v Lodži a Varšavě. Během své služby se nakazil tyfem. Jeho matka, která se o něj následně starala, se nemocí rovněž infikovala, a na její následky záhy zemřela, v důsledku čehož se Korczak nervově zhroutil. V roce 1926 inicioval vydávání experimentálního dětského týdeníku, tvořeného dětmi ze sirotčince pro ostatní děti, který vycházel jako příloha polského židovského sionisticky orientovaného periodika. První vydání vyšlo říjnu téhož roku. Sám působil coby šéfredaktor této dětské přílohy do roku 1930, kdy jej vystřídal jeho někdejší tajemník Igor Newerly. Celý projekt byl založen na myšlence, že děti by měly psát pro děti. Ve 20. letech podporoval Židovský národní fond, který vykupoval půdu v britské mandátní Palestině pro židovské osídlení, a v roce 1929 se stal zástupcem člena polské sekce Židovské agentury. Počátkem 30. let náležel ke svobodným zednářům. V roce 1933 mu byl udělen Řád znovuzrozeného Polska. V letech 1935 až 1936 a 1938 až 1939 měl vlastní rozhlasový pořad, v němž podporoval a popularizoval dětská práva, kde vystupoval pod jménem Starý Doktor. V souvislosti s evropskou politickou a ekonomickou krizí, která mimo jiné vedla ke vzestupu nacismu, se Korczak začal více pohybovat v sionistických kruzích (zajímal se zejména o kibucová hnutí v mandátní Palestině a mládežnickou organizaci he-Chaluc). V letech 1934 a 1936 mandátní Palestinu navštívil a v tamních kibucech sledoval pedagogickou praxi při výchově dětí. Jeho cesty jej ovlivnily natolik, že dospěl k přesvědčení, že by se všichni Židé měli přestěhovat do Palestiny.

Druhá světová válka.

Když v září 1939 vypukla druhá světová válka, přihlásil se jako dobrovolník do Polské armády, ale byl pro svůj věk odmítnut (v té době mu bylo 61 let). V témže měsíci naposledy promluvil v rozhlasovém vysílání, v němž na Poláky apeloval, aby zůstali klidní. Od začátku německé okupace se snažil získat podporu pro svůj dětský domov. Přátelé a kolegové jej naopak přesvědčovali, aby opustil Polsko a Evropu, avšak on všechny tyto návrhy odmítal. Na jeden podobný odvětil: „Ty bys neopustil své vlastní dítě v nemoci, neštěstí nebo nebezpečí, že? Tak jak bych mohl opustit dvě stě dětí?“. Na podzim 1940 byl po zřízení varšavského ghetta německou okupační správou donucen přestěhovat svůj židovský sirotčinec z domu v ulici Krochmalna č. 92 do ghetta, a to nejprve do domu Chłodna č. 33, a posléze do domů v ulicích Sienna č. 16 a Śliska č. 9. Ani jeden z těchto objektů nedisponoval tekoucí vodou či ústředním topením. Zároveň byl krátce zatčen za nenošení pásky na ruku s Davidovou hvězdou, kterou museli Židé povinně nosit. Mezi hlavní problémy ghetta patřil nedostatek potravin a epidemie infekčních onemocnění. Zásobování potravinami bylo nedostatečné a i přes riskantní pašování dalších potravin z oblastí mimo ghetto (z tzv. „árijské“ části města) lidé umírali na hladomor. V roce 1941 v ghettu propukla epidemie tyfu, která decimovala místní obyvatelstvo. Před zahájením deportací z ghetta v létě 1942, zahynulo na následky hladomoru a epidemií na 83 tisíc Židů. Smrt se nevyhýbala ani dětem a zároveň v důsledku smrti rodičů nebo příbuzných rapidně přibývalo sirotků. Každou chvíli se u dveří sirotčince objevilo nemluvně nebo dítě s žádostí o jídlo a útočiště a personál podle Korczakových instrukcí všechny přijímal, navzdory faktu, že měl nedostatek potravin a místa už pro stávající děti.  Počátkem roku 1942 převzal vedení útočiště pro sirotky v ulici Dzielna 39, který byl v kritickém stavu. V květnu téhož roku si začal vést deník, v němž zaznamenával život v ghettu. Otevřel rovněž nemocnici a hospic určené dětem žijícím na ulici, a pro podporu projektů pro děti se s prosbou o podporu neváhal obrátit ani na židovské kolaboranty. Zároveň udržoval úzkou spolupráci s židovským odbojem (mimo jiné s Emanuelem Ringelblumem, Cvijou Lubetkinovou nebo Jicchakem Zuckermanem).

Deportace a smrt.

Koncem července 1942 zahájily německé úřady tajnou operaci Großaktion Warschau, jejímž cílem byla likvidace Židů z varšavského ghetta ve vyhlazovacích táborech. Každý den vyjížděl transport s 6 tisíci Židy, bez ohledu na pohlaví a věk. První z nich vyrazil 22. července 1942 a směřoval do nově zřízeného vyhlazovacího tábora Treblinka, nacházejícího se asi sto kilometrů severovýchodně od Varšavy.  Dne 5. nebo 6. srpna 1942 obklíčili sirotčinec příslušníci SS. Němečtí vojáci následně Korczakovi oznámili, že sirotčinec bude zlikvidován a že jeho personál a děti eskortují na náměstí Umschlagplatz, odkud z ghetta odjížděly vlakové transporty. Celkem shromáždili 192 sirotků (některé zdroje uvádí číslo 196) a asi 12 pracovníků sirotčince. Żegota, podzemní organizace polské exilové vlády, která měla v ghettu své zástupce, Korczakovi nabídla útočiště v části Varšavy nacházející se mimo ghetto, ale on nabídku opakovaně odmítl s odůvodněním, že nemůže opustit své děti. Existuje několik písemných svědectví o tom, jak Korczak spolu s dětmi pochodoval ze sirotčince na náměstí Umschlagplatz. Jedno z nich zaznamenal historik Emanuel Ringelblum ve svém archivu, zvaném Oneg šabat: „Toto nebyl pochod k transportu – toto byl organizovaný a bezeslovný protest proti vraždě. Děti kráčely v řadách po čtyřech. Vedl je Korczak, který hleděl kupředu, držíc dvě děti za ruku.“ Tyto události ve své autobiografické knize "Pianista" zachytil i Władysław Szpilman, který napsal: „[Korczak] řekl sirotkům, že jedou do přírody, a že by tedy měli být veselí. Konečně by mohli vyměnit hrozivé a dusivé hradby města za louky s květinami, potoky, v nichž se budou moci koupat, a lesy plné lesních plodů a hub. Řekl jim, aby si oblékli své nejlepší šaty, a tak vyšli na dvůr po dvou, hezky oblečení a v dobré náladě. Malý zástup vedl esesák...“.  Když na náměstí dorazili, měl přihlížející německý důstojník v Korczakovi, podle jeho přítele a spolupracovníka Igora Newerleho, rozpoznat autora své oblíbené dětské knížky, a přál si jeho vyřazení z transportu. Korczak však nabídku odmítl a nastoupil do vlaku s dětmi. Ten je následně odvezl do vyhlazovacího tábora Treblinka, kde byli všichni 7. srpna 1942 zavražděni v plynových komorách.  Do 12. září 1942, to jest za méně než dva měsíce, německé úřady z varšavského ghetta deportovaly na 300 tisíc Židů. Celkem 265 tisíc z nich směřovalo do Treblinky, kde byli zavražděni v plynových komorách. Více než 10 tisíc Židů Němci zavraždili při deportacích a 11 850 Židů úřady poslaly do táborů na nucené práce. Po skončení první vlny deportací v polovině září 1942 zůstalo v ghettu zhruba 55 až 60 tisíc Židů.

Památka.

V prosinci 1962 nechala izraelská vláda k uctění jeho památky vydat poštovní známku o nominální hodnotě 0,3 lir. V září 1971 byla na jeho počest pojmenována planetka 2163 Korczak. Rok 1978 vyhlásilo UNESCO u příležitosti stého výročí jeho narození „rokem Janusze Korczaka“. S Korczakem též souvisí řada ocenění. Patří mezi ně například Mezinárodní literární cena Janusze Korczaka (), která je udílena každoročně od roku 1979 za nejlepší literaturu pro mládež a o mládeži. V únoru 2013 došlo v Polsku ke zřízení Ceny za zásluhy při ochraně dětských práv (), udílené za mimořádný úspěch při ochraně dětí. Na přední straně této medaile je vyobrazen Korczakův portrét.  Na jeho počest je též pojmenováno množství ulic (například v Berlíně, Hannoveru, Tel Avivu či Ramle) a škol (například v Beerševě, Bangkoku, Cincinnati či Varšavě). Korczakovi je rovněž věnováno množství památníků a soch. Patří mezi ně například skulptura „Janusz Korczak s dětmi“ od Borise Saktsiera, nacházející se v památníku obětí a hrdinů holocaustu Jad vašem v Jeruzalémě v Izraeli, několik sousoší ve Varšavě (například na židovském hřbitově v ulici Okopowa či při Paláci kultury a vědy) nebo památník v německém Günzburgu.

V kultuře.

Kromě divadelních, operních, televizních a filmových adaptací Korczakových děl, vznikla celá řada děl jím inspirovaných či o něm pojednávajících.  V případě literatury jde například o romány "Milkweed" (2003) amerického spisovatele Jerry Spinelliho, "Moshe en Reizele" (2004) nizozemské spisovatelky Karlijn Stoffels, "Once" (2005) australského spisovatele Morrise Gleitzmana, "Kindling" (2011) italského spisovatele Alberto Valise či dětskou knížku "Kingdom of the Children" z knižní série "The Time Tunnel" izraelské spisovatelky Galily Ron-Feder Amit.  V divadelním prostředí se jedná například o muzikály "Korczak" (2011) britských autorů Nicka Stimsona a Chrise Williamse a "Facing the wall – Janusz Korczak" (1997) německých autorů Klaus-Peter Rexe a Daniela Hoffmanna či divadelní hry "Dr Korczak and the Children" (1957) od Erwina Sylvanuse, "Korczak's Children" (2003) od Jeffreyho Hatchera, "Dr Korczak's Example" (2001) od Davida Greiga, "The Children's Republic" (2008) od Eleny Khalitov, "Loving Every Child: Wisdom for Parents" od Sandry Joseph či "The Children's Republic" (2009) od Hannah Moscovitch.  Korczakův životní příběh byl rovněž několikrát zfilmován. V roce 1974 jej v německém snímku "Sie sind frei, Dr. Korczak" ztvárnil herec Leo Genn, v roce 1990 ho v polském filmu "Korczak" zahrál herec Wojciech Pszoniak. V americkém televizním filmu "Vzpoura" z roku 2001 o povstání ve varšavském ghettu jej ztvárnil herec Palle Granditsky. V americkém filmu "The Zookeper's Wife" z roku 2017 jej ztvárnil herec Arnošt Goldflam.

Dílo.

Během své spisovatelské kariéry napsal 24 knih a více než 1400 dalších textů (článků, esejí, fejetonů atd.). Jako novinář se věnoval sociální a pedagogické problematice. Jeho nejvýznamnější pedagogickou tvorbu patří knihy z roku 1920 a z roku 1929. Mezi jeho přední dětské knížky patří a, které byly obě vydány v roce 1923. Za jeho života byla přeložena pouze některá z jeho děl, a to do hebrejštiny, jidiš, angličtiny, češtiny, slovenštiny, němčiny, litevštiny, ruštiny a esperanta. Po druhé světové válce se jeho knihy dočkaly překladů do nejrůznějších jazyků.

Janusz Korczak (vlastním jménem Henryk Goldszmit, 22. července 1878, Varšava – 7. srpna 1942, vyhlazovací tábor Treblinka) byl polský židovský autor literatury pro děti, pediatr, pedagog a publicista, známý také pod přezdívkami Pan Doktor nebo Starý Doktor. Od roku 1912 vedl židovský sirotčinec ve Varšavě, o který se staral i během druhé světové války, kdy se musel s dětmi přesunout do varšavského ghetta. Když německé úřady počátkem srpna 1942 nařídily transport dětí do vyhlazovacího tábora Treblinka, Korczak se rozhodl, že půjde s nimi, přestože nemusel. V Treblince byli všichni zavražděni v plynových komorách.

Janusz Korczak, eigentlich Henryk Goldszmit (* 22. Juli 1878 oder 1879 in Warschau; † nach dem 5. August 1942 vermutlich am 6. oder 7. August im deutschen Vernichtungslager Treblinka, amtliches Todesdatum 7. August 1942), war ein polnischer Militär- und Kinderarzt sowie Kinderbuchautor und bedeutender Pädagoge. Bekannt wurde er vor allem durch seinen Einsatz für Kinder, insbesondere in einem Waisenhaus. So begleitete er die Kinder seines Waisenhauses bei der Deportation durch die deutschen Besatzer in ein Vernichtungslager, obwohl das auch für ihn selbst den Tod bedeutete.


Ustanovení císařství a regentství.

Po Napoleonově pádu zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství. V Lisabonu následně kortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro, jenž byl vždy nakloněn liberálním myšlenkám. Dom Pedro nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Petr I. prohlášen císařem Brazílie.

Vláda.

Již v roce 1831 byl Petr I. donucen brazilským parlamentem k abdikaci a císařem se stal jeho teprve pětiletý syn Pedro II. Brazilský (1825-1891), který se ovšem vlády oficiálně ujal až v roce 1840, kdy byl brazilským parlamentem prohlášen za plnoletého. 18. července 1841 byl Petr II. korunován brazilským císařem.

Brazilský císař.

Pedro II. vládl jako brazilský císař 49 let. Jako císař přinesl Brazílii ekonomickou stabilitu a pokrok. Na konci jeho vlády bylo v Riu de Janeiru 118 škol. Pedro také podnikal kroky na ukončení otrokářství. Neočekávaně dlouhá a nákladná Paraguayská válka z let 1865-1870 zmenšila jeho popularitu. Vojenský převrat 15. listopadu 1889 svrhnul monarchii. Císař se svou rodinou odešel do exilu v Evropě. Nová brazilská vláda utvořila novou federativní Brazílii po vzoru USA.  Císař Pedro II. zemřel 5. prosince 1891 v Paříži ve Francii. Brazilská vláda cenzurovala detaily ohledně jeho smrti a pohřbu. Pedrovy ostatky a ostatky jeho ženy byly přivezeny roku 1920 do Brazílie a byly umístěny v kapli ve městě Petrópolis.

Petr II. Brazilský nebo také Dom Pedro II. (2. prosince 1825 – 5. prosinec 1891) byl v letech 1831 – 1889 druhým a posledním brazilským císařem. Narodil se jako pátý syn císaře Petra I. (krále Pedra IV.) v Brazílii. Brazílii vládl více než půl století, resp. 58 let.

Dom Pedro II. (portugiesisch "Dom Pedro de Alcântara João Carlos Leopoldo Salvador Bibiano Francisco Xavier de Paula Leocádio Miguel Gabriel Rafael Gonzaga de Bragança e Habsburgo") ([]; * 2. Dezember 1825 in Rio de Janeiro, Brasilien; † 5. Dezember 1891 in Paris, Frankreich) war von 1831 bis 1889 Kaiser von Brasilien.


Použití a účinky.

Má silné anxiolytické, amnestické, hypnotické, antikonvulzivní, myorelaxační a sedativní účinky. Midazolam má krátký čas zotavení a je nejčastěji používaným benzodiazepinem pro účely sedativní premedikace. Méně často se používá k vyvolání a udržování anestezie. Flumazenil je benzodiazepinový antagonista používaný při předávkování a také pro odstranění sedace. Může však iniciovat vznik křečí při předávkování směsí a u osob závislých na benzodiazepinech, proto se příliš často nepoužívá.  Podávání midazolamu nosem nebo bukální cestou (absorpce dásněmi a sliznicí tváří) jako alternativa rektálně podávanému diazepamu se stává čím dál populárnější pro první pomoc při křečích u dětí. Používá se pro sedaci při endoskopii a při intenzivní péči. Anterográdní amnezie u midazolamu je užitečná při premedikaci před chirurgickými výkony, protože potlačuje nepříjemné vzpomínky. Midazolam, podobně jako jiné benzodiazepiny, má rychlý nástup účinku, vysokou účinnost a nízkou toxicitu. Mezi nevýhody patří interakce s jinými léčivy, vypěstování tolerance, abstinenční syndrom a nežádoucí účinky včetně sedace a poruch vnímání. U dětí, starších osob a zvláště při nitrožilním podání se mohou občas objevit paradoxní reakce.

Popravy.

V Oklahomě ve Spojených státech amerických je midazolam používán ve směsi s dalšími látkami k popravám smrtící injekcí. Od dubna 2014 je ale tato metoda poprav pod ostrou palbou kritiky. Tehdy odsouzený Clayton Lockett při vykonání rozsudku trpěl křečemi, zatínal zuby a pokoušel se zvedat hlavu z lehátka. Nakonec zemřel asi po 40 minutách na infarkt. Metodu potom napadli u soudu tři jiní odsouzení čekající na popravu s tím, že midazolam nevyvolává potřebnou úroveň bezvědomí u operací, natož při popravách. 29. června 2015 rozhodl nejvyšší soud USA, že tato poprava neodporuje osmému dodatku americké ústavy, kde jsou zakázány kruté a neobvyklé tresty. Vězni podle konzervativního soudce Samuela Alita mimo jiné neprokázali existenci alternativního a méně bolestivého způsobu popravy, podle liberálního soudce Stephena Breyera by se měl zase soud zamyslet nad tím, jestli není protiústavní samotný trest smrti.

Midazolam (INN) je krátkodobě působící léčivo ze třídy benzodiazepinů, používané pro léčbu křečí a pro vyvolání sedace a amnezie při lékařských zákrocích. V anglicky mluvících zemích se prodává pod obchodními značkami Dormicum, Hypnovel, a Versed. V Česku je registrována řada léčivých přípravků s obsahem midazolamu.

Midazolam ist ein Arzneistoff aus der Gruppe der kurzwirksamen Benzodiazepine. Midazolam wirkt schlaffördernd, beruhigend, angstlösend (anxiolytisch) und entspannend (relaxierend) auf die Skelettmuskulatur. Es gibt Darreichungsformen zur bukkalen, oralen, rektalen und parenteralen Verabreichung.


Dobývání.

Železné rudy se zpravidla těží hornickým způsobem. Jsou to jednak hlubinné doly nebo mnohem častěji povrchová těžba. Železné rudy jsou vždy doprovázeny dalšími horninami a hlinitými sloučeninami. Úpravárenskými pochody jako drcením v čelisťových a válcových drtičích, praním a flotací se takto vytěžená surová ruda zbavuje hlušiny a dosáhne se vyššího obsahu železa. Takto upravená a obohacená ruda se dopravuje do hutních podniků, kde slouží jako vsázka do vysokých pecí k výrobě surového železa.  Nejvýznamnější naleziště železné rudy jsou v Brazílii, Austrálii a Číně, další potom v Rusku, Indii, Ukrajině a USA (viz tabulka). Největší těžba železné rudy hlubinným způsobem probíhá v současnosti ve Švédsku (státní koncern LKAB).

Typy ložisek železných rud.

Sedimentární železné rudy.

Prekambrické páskované rudy.

Největší ložiska železných rud vznikla z hornin takzvaných páskovaných železných formací. Těmto horninám se také běžně říká jaspility nebo železité křemence. Horniny bohaté na SiO a železo vznikaly usazováním v mořském prostředí z hydrotermálních roztoků. Vzniku ložisek předcházelo koncentrování snadno rozpustných železnatých iontů v mořské vodě, která se jimi v důsledku absence kyslíku v tehdejší atmosféře postupně nasytila. Později v důsledku změn ve složení atmosféry zapříčiněných zvyšováním koncentrace kyslíku produkovaného zejména sinicemi na počátku proterozoika, byly železnaté ionty oxidovány na méně rozpustné trojmocné ionty, které později sedimentovaly jako proužkovaná hornina bohatá na hematit. Tvorba velkých ložisek železných rud v důsledku těchto nevratných změn postupně přestala. Většina těchto ložisek se nachází v asi 3,8 – 1,8 miliardy let starých (prekambrických) souvrstvích.

Ostatní sedimentární a zvětrávací železné rudy.

Ostatní typy železných rud představují hlavně fanerozoické oxidické rudy obsahující hlavně hematit, limonit nebo siderit a pelosiderit, případně silikáty jako chamozit a thuringit. Jde sedimenty spojené se vznikem při různých procesech jako jsou Vulkano-exhalační procesy, sedimenty redukčních pánví nebo syndiagenetického původu. Zatím nevyužívaným zdrojem jsou i železno-manganové konktécie dna Tichého a Indického oceánu.  Mezi další lze zařadit pobřežní rýžoviště minerálů železných rud, případně oblasti rozsáhlé zvětrávané v tropických oblastech, kde se v půdě koncentruje lateritový horizont goethitového složení.

Vulkanosedimentární ložiska (typ Lahn-Dill).

Vznikají v oceánské zemské kůře, asociují s výlevy bazaltů, ryolitů případně jejich tufů. Někdy jsou k nim řazeny i sedimentární ložiska typu Algoma, která jsou obyčejně považována za páskované železné rudy.

Magmatická ložiska.

Magmatické rudy železa jsou většinou spojeny s velkými bazickými (nejčastěji gabrovými) a ultrabazickými (peridotity, karbonatity) vrstvenými intruzemi. Kromě oxidů železa a titanu jako jsou magnetit a ilmenit, obsahují ve větší míře i apatit. Kromě železa mohou sloužit jako zdroje vanadu, titanu, fosforu, zirkonia, ceru, niobu a dalších.

Kontaktně metasomatická ložiska.

Vznikají na kontaktech žulových intruzí a nejčastěji karbonátových hornin jako jsou vápence nebo dolomitu. Typickou horninou těchto ložisek jsou železné skarny. Jde o poměrně rozšířená ložiska.

Hydrotermální ložiska.

Hydrotermální ložiska jsou tvořena akumulací sideritu. Lze je rozdělit na dvě kategorie. Metasomatická ložiska vznikla zatlačením starších karbonátů hydrotermálními roztoky a mají většinou čočkovitého tvaru. Jejich dobrým příkladem je slovenské ložisko u Nižné Slané. Žilnatá ložiska vznikla vysrážením hydrotermálních roztoků v puklinách.

Druhy železných rud.

Podle toho, jakou chemickou sloučeninu železa ruda obsahuje, rozlišují se následující typy rud:

Sloučeniny železa s kyslíkem.

Jsou to následující sloučeniny: oxid železnato-železitý – FeO, oxid železitý – FeO, vodnatý oxid železitý – FeO·"n"HO

Sloučeniny uhličitanové.

Zde je železo vázáno jako uhličitan železnatý FeCO.

Železná ruda je hornina – minerál, který obsahuje železo v takové chemické formě, která umožňuje jeho hospodárné získání hutnickými metodami. Vedle obsahu samotného železa (minimálně 22 %) rozhoduje o použitelnosti chemické složení, které je podmíněno mineralogickou stavbou, jež určuje i její fyzikální stav. Pro posouzení kvality rudy je, vedle obsahu železa, stejně důležitý také obsah oxidu křemičitého, který ovlivňuje index zásaditosti rudy.

Eisenerze sind Gemenge aus natürlich vorkommenden chemischen Verbindungen des Eisens und nicht- oder kaum eisenhaltigem Gestein. Die natürlichen Eisenverbindungen werden als "Eisenerzminerale" bezeichnet und das übrige Gestein wird Gangart oder auch taubes Gestein genannt. Die Eisenerzminerale sind bei den wirtschaftlich bedeutenden Lagerstätten meist Eisenoxide oder Eisenkarbonate. In geringen Mengen werden auch Eisenerze abgebaut und verhüttet, in denen das Eisen mit Schwefel (z. B. bei Pyrit) oder anderen Elementen verbunden ist.


Princip.

Arithmometr pracoval na principu Leibnizova ozubeného válce s devíti zuby odstupňované délky, který zabíral do sběrného kola, jehož pohyb se přenášel na příslušný kotouček střadače. Jednotlivé číslice se zadávaly posunutím ozubeného válce podél jeho osy pomocí páčky na panelu arithmometru. Když byl celý operand zadán, pracovník otočil kličkou a každé z kol pootočilo odpovídající kotouček střadače o příslušný počet zubů. Ve střadači byl ošetřen i přenos jednotky do vyššího řádu, kdykoli kotouček přešel z 9 na 0, takže otočením kličky se zadané číslo skutečně přičetlo nebo odečetlo od obsahu střadače.  Zároveň se v dolní řadě čítacích kotoučků na vozíku počítal počet otočení kličkou. Násobení potom probíhalo tak, že pracovník zadal násobenec a otočil kličkou tolikrát, kolik byla nejnižší číslice násobitele. Pak vozík ručně zvedl, posunul o jednu pozici doprava a postup opakoval pro vyšší číslice násobitele. Nakonec se na čítači otáček objevil celý násobitel a ve střadači součin. Podobně (s odčítáním) probíhalo i dělení. Černé knoflíky na obou koncích vozíku sloužily ke zvedání vozíku a k vynulování obou čítačů.

Produkce.

Přístroje byly precizně zpracované, jednoduché a spolehlivé, ovšem také poměrně nákladné: arithmometr podle provedení stál v roce 1855 od 250 do 500 franků. Přesto se jich do roku 1915 prodalo přes pět tisíc kusů. Po vynálezcově smrti roku 1870 výrobu vedla vdova, syn a další dědicové.  Koncem 19. století dostal arithmometr konkurenty: počítací stroj švédsko-ruského vynálezce Odhnera a dalších, takže kolem roku 1900 už podobné strojky vyrábělo několik výrobců v Německu, v USA a ve Velké Británii a na arithmometr připadala jen polovina celkové produkce.

Arithmometr byl mechanický počítací stroj, který si dal roku 1820 patentovat francouzský vynálezce a podnikatel Thomas de Colmar. Po různých zdokonaleních jej začal roku 1851 vyrábět a až do roku 1887 neměl konkurenta. Arithmometr se vyráběl v řadě variant a uměl sečítat a odečítat šesti- nebo osmimístná čísla, střadač měl deset až dvacet míst. Posuvný vozík se střadačem umožňoval i poloautomatické násobení a dělení.

Ein Arithmometer ist eine mechanische Rechenmaschine, auf die der Franzose Charles Xavier Thomas de Colmar (1785–1870) im Jahre 1820 ein Patent erhielt. Der Arithmometer basiert auf dem Prinzip der Leibniz-Maschine. Mechanische Rechenmaschinen waren bis Ende der 1970er Jahre im Gebrauch.


Společnost.

Archeologické nálezy vypovídají o společnosti, která není lehce odlišitelná od svých gaelských a britských sousedů a také Anglosasů na jihu Británie. Určitým vodítkem mohou být znalosti o ostatních keltských společnostech.  Piktové, podobně jako jiné národy severní Evropy pozdního starověku, byli zemědělci žijící v malých komunitách. Hovězí dobytek a koně byly znakem bohatství, ve velkém množství byla chována prasata a ovce. Zvířata byla podle dnešních měřítek malá, ačkoliv koně byli dovezeni z Británie do Irska jako chovný materiál pro zvětšení irských zvířat. Z irských záznamů vyplývá, že tamější elita soutěžila ve šlechtění větších zvířat. Podobná situace mohla být i u Piktů. Vyřezávané lovecké scény ukazují lov se psy a, na rozdíl od Irska, se sokoly. Pěstovalo se obilí včetně pšenice, ječmene, ovsa a žita. Zeleninu představovala kapusta, zelí, cibule, pórek, hrách, mrkev a vodnice. Rostliny jako česnek, kopřivy a řeřicha byly sbírány v přírodě. Pastevectví poskytovalo kůže a kožešiny. Hlavním zdrojem přadného vlákna byla ovčí vlna, obvyklý byl také len, ačkoliv není jisté, zda byl pěstován pro vlákna, olej, nebo jako potravina. V řekách a u pobřeží byl provozován rybolov. Význam domestikovaných zvířat naznačuje, že jejich maso a mléko bylo důležitou částí stravy obyčejných lidí. Naopak elita jedla především maso, jak z domácích, tak i z divokých zvířat.  Staří Piktové jsou spojováni s pirátstvím a nájezdy na římskou část Británie. Dokonce ani během pozdního středověku nebyla hranice mezi obchodníky a piráty zcela jasná, takže piktští piráti byli pravděpodobně za jiných okolností obchodníky.  S Pikty jsou také spojovány brochs (kamenné věže). Ačkoliv byly budovány již dříve v době železné a přestaly se stavět kolem roku 100, byly později používány i Pikty. Nejčastějším typem obydlí byly kruhové nebo obdélníkové domy ze dřeva. Ačkoliv většina kostelů byla stavěna ze dřeva, od 8. století byly budovány i z kamene.  O Piktech se často tvrdí, že se zdobili tetováním. Důkazy pro toto tvrzení prakticky neexistují. Na kamenných rytinách jsou zobrazováni piktští šlechtici, lovci, válečníci, muži i ženy, ale bez známek tetování. Na některých kamenech byly nalezeny i nápisy v latince a ogham, ale některé ještě nebyly rozluštěny. Význam dobře známého piktského symbolu, nalézaného zejména na kamenech, nemá jednoznačný výklad. Podle jednoho výkladu se jedná o symbol jmen těch, co kameny vztyčili. Piktské umění je možné klasifikovat jako keltské a později se vyvíjelo izolovaně.

Náboženství.

Rané náboženství Piktů se pravděpodobně podobalo keltskému polyteismu, ale z tohoto období se dochovaly pouze místní názvy. Přesné datum, kdy Piktové konvertovali ke křesťanství, není jasné. Křesťanství přivezli irští misionáři a pravděpodobně se během 6. století rozšířilo po většině piktského území.

Jazyk.

Jazyk Piktů se nedochoval. Známá jsou pouze místní jména a jména lidí vytesaná na kamenech. S největší pravděpodobností šlo o keltský jazyk z p-keltské (britonské) větve, vzdáleně příbuzný dnešní velštině.

Piktové (z latinského "picti" – pomalovaní) byl národ, žijící ve středním a severním Skotsku v období prvních pokusů Římanů o nadvládu Kaledonie, resp. Skotska, až do 9. století. Jejich etnicita není jasná, dříve se předpokládalo, že jde o národ příbuzný Keltům, moderní výzkumy však ukazují, že šlo spíše o samostatný národ, či o původní obyvatele Británie. Poprvé se o Piktech zmiňuje římský spisovatel Eumenius v roce 297, který je popisuje jako národ stále divošský, jehož válečníci se nebojí armád Říma.

Pikten (lat. "" latinisierte Form des altgr. πύκτις „die Bemalten“) ist der römische Name für Völker in Schottland. Der Name wird auf die bei den Pikten verbreitete Sitte zurückgeführt, sich zu tätowieren. Als Herkunftsbezeichnung nicht in Frage kommen die Piktensteine, da diese zwischen dem 5. und 9. Jahrhundert entstanden. Bei den von den Römern als Pikten bezeichneten Völkern handelt es sich wahrscheinlich nicht um ein Volk (Ethnie), sondern um verschiedene Völker mit sich unterscheidenden kulturellen Traditionen, die jedoch angesichts gemeinsamer Feinde (Römer, Skoten, später auch Wikinger) politische und militärische Allianzen eingingen.


Rušení zahraničního rozhlasu v Československu.

V Československu docházelo k rušení zejména za doby komunismu (1948–1989), kdy byly po celém území československého státu instalovány rušičky, tedy vysílače signálu rušícího příjem a šíření vln rozhlasových stanic ze zahraničí. Tento způsob obcházeli zájemci o poslech rušených stanic hledáním jiných frekvencí vysílání, například na krátkých vlnách, kde rušení nebylo tak jednoduché. V dobách největšího rozsahu rušení bylo zřízeno (stav k 3. 3. 1964) 14 středisek rušení:  Instalace technických prostředků pro rušení příjmu zahraničního rozhlasu na území Československa započalo nařízením ÚV KSČ z roku 1952.  K zamezení příjmu Svobodné Evropy z Mnichova na střední vlně mělo každé krajské město svůj místní středovlnný rušící vysílač, kromě dalších 6 výkonných vysílačů pro pokrytí celého území státu (v Čechách např. Mělník a Litomyšl). V 70. letech se přes den používaly pro tzv. Interprogram. Ostatní vysílače pracovaly na krátkých vlnách, viz tabulka. Rušeny byly stanice Radio Canada International, Radio Luxembourg, BBC, Svobodná Evropa, Radia Vatikán, Radia Madrid a Hlas Ameriky. Na základě reciprocity bylo rušeno vysílání Rádia Svoboda směrem na území SSSR. Zvláštním obdobím bylo v roce 1968 rušení okupační stanice Vltava vysílající z DDR v prvních dnech jejího působení po obsazení Československa vojsky Varšavské smlouvy, a naopak dočasné pozastavení rušení relací Svobodné Evropy.  Rušení bylo provozováno do 16. prosince 1988, kdy bylo ukončeno s ohledem na politickou situaci, nákladnost provozu, a perspektivu pokrytí evropského území satelitním vysíláním. Většina rušiček byla přelaďena na normální vysílače nebo byla zbourána. Ale rušičky nemuseli vždy být jenom na stožárech. Někdy se instalovali přímo do domů a kanceláří aby rušení bylo opravdu účinné. Malé rušičky tak mohly být i na domech.

Problematika rušení krátkovlného vysílání.

Mezi dva hlavní způsoby šíření krátkých vln patří jednak povrchová vlna, která však pokrývá území v řádu desítky km okolo vysílače, a hlavně prostorová vlna vznikající odrazem od ionosféry, jejíž dosah je stovky km (tisíce km při vícenásobném odrazu, viz obrázek).  Proto již od počátků rušení ve státech Varšavské smlouvy docházelo k mezinárodní spolupráci v oblasti tzv. dálkového rušení mezi státy východního bloku, které využívalo specifik šíření radiových vln, protože rušení signálu na krátkých vlnách je nejúčinnější z větší vzdálenosti od místa vysílání. Též v ČSSR pracovaly pod patronací StB výkonné krátkovlnné vysílače (35÷100kW) v režimu rušení vysílání Radia Svoboda směrem do SSSR například ze středisek Poděbrady, Litomyšl, Rimavská Sobota.  Možnost příjmu rušených stanic také bývala ovlivněna i politickým vývojem v okolních zemích, kdy po dělnických bouřích v Polsku padesátých let došlo k vypovězení dvoustranných dohod dálkovém rušení.  Účinnost rušení může být zhoršena ionosférickými poruchami, které např. v dubnu 1953 zhoršily účinnost vysílání Svobodné Evropy na 22 %. Další možností jsou různé úpravy přijímačů či vylepšení na přijímacích anténách (směrové, smyčkové antény).

Rušení rozhlasu ve světě.

Čína.

Rušení radiového signálu je forma cenzury v Čínské lidové republice, která zahrnuje záměrné pokusy státu nebo orgánů komunistické strany o znemožnění příjmu zahraničních rozhlasových, ale i TV stanic. Na krátkých vlnách je rušení docíleno vysíláním přibližně hodinové smyčky čínské folkové hudby, známé jako "The Firedrake", která překrývá rušené vysílání. Mezi rušené stanice patří např. Voice of America Tibetan, BBC World Service a Sound of Hope (SOH). Zajímavostí je technické řešení distribuce signálu pro rušičky pomocí satelitu Chinasat 6B, vyrobeném evropskou společností Thales Alenia Space. Satelit byl vynesen nosičem Dlouhý pochod 3B 5. července 2007. Nahrávky efektu rušení jsou dostupné na sigidwiki.

Další příklady.

Německá demokratická republika provozovala síť malých středovlnných vysílačů u každého většího města, aby zamezila příjmu stanic Sender Freies Berlin a RIAS Berlin co možná těsně za hranicemi Západního Berlína.  Frankistické Španělsko rušilo komunistické španělské a baskické vysílání z Moskvy, státy východního bloku pak rušily vysílání Rádia Nacional Espaňa v jejich jazycích.  Kubánský režim rušil některé stanice vysílající z USA (např. Rádio Martí podporované vládou USA).

Rušení radiového signálu je vysílání rádiových vln mající za cíl zabránit nebo znemožnit příjem radiového signálu vysílaného na určité frekvenci, obvykle stejné, na které je vysílán rušící signál. Využívá se jednak ve vojenství k narušení komunikace nepřítele, jeho radarů a rádiem naváděných střel (REB – radioelektronický boj), jednak k zamezení příjmu nežádoucích rozhlasových stanic běžným obyvatelstvem – tento způsob omezování svobody je obvyklý zejména v totalitních státech.

Ein Störsender macht den einwandfreien Empfang eines Funksignals (etwa von Radio, Fernsehen, Mobilfunk oder GPS) schwierig oder unmöglich. Der Störsender sendet dabei, genau wie der zu störende Sender, elektromagnetische Wellen aus und überlagert die ursprünglichen Wellen ganz oder teilweise. Er kann auf der gleichen oder einer benachbarten Frequenz des gestörten Empfängers arbeiten. Dabei sind die Feldstärke, die Modulation des Störsenders sowie die Art der gestörten Nachricht von Bedeutung.


Charakteristika.

Podle odhadu Merritt Ruhlena v roce 1987 mluvilo nilosaharskými jazyky zhruba 11 miliónů lidí. Vnitřně je tato jazyková rodina daleko rozmanitější než indoevropská, nebo dokonce nigerokonžská, která je ale problematická, protože mnozí jazykovědci popírají její validitu. Částečně problematické je také zahrnutí jazyků songhai.  Podle Ethnologue je jazyk shabo považován za jazyk nilosaharský, ale jinak bývá neklasifikovaný. Podle názoru Christophera Ehreta je to jazyk izolovaný.  Někteří jazykovědci, včetně Rogera Blenche, považují jazyky kadu (taktéž nazývané jazyky kadugli nebo tumtum) za jazyky nilosahararské, zatímco jiní se shodují s Greenbergem a řadí je mezi jazyky kordofánské. Christopher Ehret je považuje za malou izolovanou rodinu. Byly návrhy, aby byly jazyky mande (většinou řazené mezi nigerokonžské jazyky) přidány k nilosaharaským jazykům, hlavně kvůli mnohým pozoruhodným podobnostem s jazyky songhai.  Zaniklý meroitský jazyk pradávné civilizace Kuš je někdy řazen do nilosaharských jazyků, ale o tomto jazyku víme příliš málo na to, abychom ho s určitostí zařadili. To samé můžeme odůvodněně tvrdit o celkem nedávno zaniklém jazyku oropom v Ugandě (jestli někdy existoval), u něhož je poukazováno na spojitost s jazyky kuliak nebo Nilotskými jazyky.  Nilosaharská jazyková rodina bývá spojována s nigerokonžskými jazyky: Gregersen (1972) je sloučil do Konžskosaharské jazykové rodiny a Blench (1995) navrhl, že nigerokonžské jazyky můžou patřit pod nilosaharské jazyky (rovnocenně se středosúdánskými jazyky). Ovšem podobné teorie jsou většinou jazykovědců brány s rezervou.

Hlavní jazyky.

Zde je přehled hlavních nilosaharských jazyků s minimálně půl miliónem mluvčích (Ethnologue, 2005):  Někdy se mezi nilosaharské jazyky řadí i východosúdánské jazyky.

Klasifikace.

Podle Josepha Greenberga (jeho knihy The Languages of Africa, 1963), modifikované Lionelem Benderem (a přijaté portálem Ethnologue), jsou nilosaharské jazyky klasifikované do následujících větví:

Nilosaharské jazyky nebo také nilosaharská jazyková rodina jsou skupinou afrických jazyků, kterými se mluví především ve vyšších částech řek Šari a Nilu (z čehož je odvozen název „nilo-“ ), včetně historické Núbie a oblasti jižně od soutoku dvou Nilů. Největší část této jazykové rodiny se vyskytuje v Súdánu, skrz který protékají oba Nily: Bílý a Modrý Nil, jenž se spojují se do Nilu v Chartúmu. Jak si lze všimnout (viz mapka), tak se nilosaharskými jazyky mluví hlavně ve vnitrozemí Afriky, zahrnujíc v to povodí Nilu s přítoky, stejně jako střed Sahary.

Die nilosaharanischen Sprachen (auch kurz Nilosaharanisch genannt) bilden eine afrikanische Sprachfamilie mit etwa 200 Sprachen und insgesamt ca. 35 Mio. Sprechern. Sie werden vor allem an den oberen Flussläufen des Schari (Chari) und des Nils einschließlich des geschichtlichen Nubiens gesprochen. Ihre Verbreitung erstreckt sich über 18 Staaten im Norden Afrikas: Algerien und Mali im Nordwesten; Benin, Nigeria, Sudan, Südsudan und DR Kongo im Süden sowie von Ägypten bis nach Kenia und Tansania im Osten. Der größte Teil ihres bedeutendsten Zweigs findet sich im heutigen Sudan und Südsudan. Wie aus der Bezeichnung hervorgeht, ist Nilosaharanisch eine Sprachfamilie, die vor allem im afrikanischen Binnenland einschließlich des größeren Nilbeckens und seiner Seitenflüsse wie auch in der zentralsaharanischen Wüste verbreitet ist.


Skřet.

Leprikóni mívají podobu starého muže, kterému není cizí žádná špatnost. Živí se jako obuvníci či ševci. Údajně jsou velmi bohatí, neboť si za dob válek zakopali množství hrnců s pokladem Podle legendy může člověk leprikóna „lapit“ upřeným pohledem – nemůže pak utéci. Jakmile se však podívá jinam, leprikón zmizí.

Etymologie.

Existuje mnoho možných výkladů původu slova „leprechaun“. Jednou z nejrozšířenějších teorií je, že jméno pochází z irského slova leipreachán, které Dineen definuje jako „trpaslík, skřítek, leprikón; "luchorpán"“. "Luchorpán" je pak „trpaslík, leprikón; ‘druh vodního skřítka‘“. "Collins English Dictionary" toto slovo definuje také jako „poloviční velikosti“ či „malého vzrůstu“.  Většinou se má za to, že základem je slovo "luchorpán". To také uvádí jako jednu z možností "Oxford English Dictionary". Coby další možnou variantu původu zmiňuje však rovněž výraz "leath bhrógan", znamenající „švec“ – leprikón je známý coby irský skřítek-švec a je často vyobrazován, jak spravuje botu. Další variantou je, že slovo „leprechaun“ pochází z "luch-chromain", „malý, shrbený Lugh“. Lugh je jméno vůdce Tuatha Dé Danann.  Užití slova „leprechaun“ v anglickém jazyce bylo prvně zaznamenáno v podobě "lubrican" kolem roku 1605 v díle Thomase Dekkera "The Honest Whore, část 2". Původně označovalo jakéhosi skřítka a nebylo výhradně spjato s postavou z irské mytologie:  Ortografické varianty slova leprechaun z různých dob jsou: "leprechawn", "lepracaun" či "lubberkin". Známá je i podoba "leprehaun".

Mytologie.

Leprikóny bychom mohli jen zřídka nalézt v tzv. lidových příbězích. Téměř ve všech případech se tyto příběhy točí kolem lidského hrdiny. Historky o leprikónech jsou většinou velmi krátké a vážou se na místní jména a krajinu. Zmiňují se jen tak mezi řečí, jako by o nic nešlo, zatímco vyprávění pravých lidových příběhů vyžaduje jistou dávku obřadnosti.  Většina příběhů a vyprávění vykresluje leprikóny coby veskrze neškodná stvoření, která si libují v samotě a žijí v odlehlých končinách. V jiných historkách jsou zase vylíčeni jako bytosti škodlivé a zlomyslné, se sklony k lstivosti. Sporná je i otázka, zda vyhledávají přítomnost jiných nadpřirozených bytostí. Navzdory tomu, že je sotva kdy zahlédnete ve společnosti někoho dalšího, traduje se o nich, že jsou velmi výřeční a pokud se vám kdy podaří dát se s některým z nich do řeči, popovídáte si skvěle.  Traduje se o nich, že jsou nesmírně bohatí a s oblibou schovávají své zlato na tajných místech, která je možno odhalit pouze pokud leprikóna chytíte a ohledně zlata jej vyzpovídáte. Další, neméně rozšířená, pověra tvrdí, že leprikóna lze spolu s jeho hrncem zlata nalézt na konci duhy.  Leprikón je povětšinou schopen přechytračit člověka.

Vzhled.

Leprikón měl původně různé podoby, v závislosti na tom, v jaké části Irska se vyskytoval. Ještě před nástupem 20. století se všeobecně mělo za to, že nosí červené, nikoli zelené šaty. Samuel Lover popsal v roce 1831 leprikóna jako  Yeats jej popisuje ve své knize Fairy and "Folk Tales of the Irish Peasantry" z roku 1888 následovně:  V 18. století jej popsal irský básník William Allingham ve své básni "The Leprechaun; or, Fairy Shoemaker" následovně:  Někteří Allinghama kritizují coby autora moderní představy o leprikónovi. Ta je dnes téměř neměnná: bývá zobrazován s červenými vlasy (často i s bradkou), ve smaragdovém fráčku a ví, kde je zakopán poklad, nejčastěji hrnec zlata.

Příbuzné bytosti.

Leprikón se povahově podobá cluricaunovi a far darrigovi (červenému mužíkovi) – jsou to samotářská stvoření. Někteří spisovatelé dokonce ve svých příbězích či povídkách méně známého cluricauna a far darriga leprikónem nahrazují, aby tak získali širší čtenářské publikum. Někteří mají za to, že cluricaun je v podstatě leprikón, ovšem v alkoholovém opojení.

Leprikón a politika.

V politice Irské republiky jsou leprikóni využíváni v souvislosti se sentimentálními aspekty irského turistického průmyslu. Můžeme to vidět například z toho, co sdělil John A. Costello irskému parlamentu (Oireachtas) v roce 1963:  Leprikóni se také často objevují ve vtipech v souvislosti s nezodpovědným zacházením s penězi. Mluví se o tom, že politik či politická strana, která je terčem těchto vtipů, našla "hrnec zlata", případně se jim doporučuje vyhledat leprikóna a zeptat se ho, kde ten hrnec hledat, aby mohli vyrovnat své dluhy.  Někteří unionisté v Severním Irsku užívají výraz "leprikónská řeč", kterým pejorativně označují irštinu.

Leprikón v pop-kultuře.

Filmy, kreslené pořady a reklamy rozšířily specifickou a poměrně prostoduchou představu o leprikónovi, která má pramálo společného s čímkoli, co by kdy v irské mytologii leprikóna byť jen připomínalo. Irové vnímají tento zpopularizovaný obrázek leprikóna sotva jinak než jako další z řady pohoršlivých irských stereotypů.  Stereotypní představa leprikóna vyšňořeného v zeleném je velmi rozšířená zejména ve Spojených státech, kde má řadu různých, komerčních i nekomerčních, využití. Například v románu Eoina Colfera "Artemis Fowl" představuje leprikón (v originále psáno LEPrecon) pohádkovou policii.  Legenda o leprikónovi se stala v roce 1993 impulzem pro natočení úspěšné hororové řady s Jennifer Anistonovou – "Leprechaun". Bylo natočeno pět dílů a hlavní roli leprikóna v nich ztvárnil Warwick Davis.  Pro ECW, odnož WWE, se Dylan Postl převléká za postavu leprikóna Hornswoggla, falešného syna Finlaye, wrestlera Severního Irska.

Leprikón (irsky: "leipreachán") je v irské mytologii druh skřítka, který se údajně vyskytuje na Irských ostrovech. Jedná se o určitý „národ skřítků”, který se (ostatně jako všichni skřítci) pojí v irské mytologii a folkloru s Lidem bohyně Dany (Tuatha Dé Danann) a jinými quasi-historickými národy, které údajně obývaly Irsko před příchodem Keltů.

Leprechaun [] ( etc.), im deutschen Sprachgebrauch oft auch einfach Kobold, ist ein Wesen der irischen Mythologie und gehört zu den Naturgeistern, die oft in Verbindung mit dem verborgenen Gold am Ende des Regenbogens gebracht werden. Der Leprechaun gilt neben der Harfe als Wahrzeichen Irlands.


Formace.

Většina korálových útesů vznikla po posledním ledovcovém období, kdy tání ledu způsobilo nárůst hladiny moře a zaplavení kontinentálních šelfů. Povětšinou jsou mladší než 10 000 let. Se vznikem mořských komunit, útesy rostly vzhůru stejným tempem jako hladiny moří. Ty, které rostly příliš pomalu, se mohly utopit kvůli nedostatku světla. Některé korálové útesy se ale nacházejí v hlubokém moři mimo kontinentální šelfy, a to hlavně kolem oceánských ostrovů a atolů. Většina takovýchto ostrovů je původem ze sopečného původu. Jiné mají tektonický původ, kde deskové pohyby zvedly hlubokou oceánskou podlahu.  V knize The Structure and Distribution of Coral Reefs Charles Darwin vyložil svou teorii o formaci atolových útesů, kterou vymyslel během své výzkumné výpravy na lodi Beagle. Jeho teorie byla, že díky zdvihům a padání zemské kůry pod oceány se tvoří atoly. Tato tvorba atolu měla tři fáze. Kolem potápějícího se vulkanického ostrova se vytvoří lemový útes. Postupným ponořením ostrova se z lemového útesu stane útes bariérový až nakonec vznikne atol.  Darwin předpovídal, že pod každou lagunou je základem kamenné podloží, zbytky původní sopky. Následný výzkum tuto hypotézu podpořil. Darwinova teorie vycházela z jeho pochopení, že korálovým polypům se daří v tropických oblastech, kde je voda rozrušená, ale mohou žít pouze v omezené hloubce, začínající těsně pod odlivem. Tam, kde to dovoluje úroveň základních zemin, korály rostou kolem pobřeží a vytvářejí lemové útesy, které se eventuálně mohou stát bariérovým útesem.  Tam, kde dno stoupá, mohou lemové útesy růst podél pobřeží, ale korál nad hladinou moře zemře. Pokud půda pomalu klesá, lemové útesy rostou na starších, mrtvých korálech, a tím tvoří bariérový útes, který tvoří lagunu mezi útesem a zemí. Bariérový útes může obklopit ostrov, a jakmile ostrov klesne pod hladinu moře, zhruba kruhový atol rostoucího korálu pokračuje v růstu s hladinou moře a tvoří se tak centrální laguna. Bariérové útesy a atoly obvykle nevytvářejí úplné kruhy, často jsou rozbíjené bouřemi. Stejně jako vzestup mořské hladiny, rychle klesající dno může ohromit rostoucí korály, a tím zabít koráli a útes, díky něčemu, co se nazývá topení korálů. Korály, které spoléhají na své symbionty zooxanthellae, mohou zemřít, když se voda stane příliš hlubokou pro dostatečnou fotosyntezu kvůli snížené expozici světla.  Dvě hlavní proměnné, které určují geomorfologii nebo tvar korálových útesů, jsou povaha substrátu, na kterém spočívají, a historie změny hladiny moře vzhledem k tomuto substrátu. Přibližně 20 000 let starý Velký bariérový útes ukazuje, jak se korálové útesy formovaly na kontinentálních šelfech. Hladina moře byla tehdy o 120 m (390 ft) níže než v 21. století. Se vzrůstem hladiny, se začala voda a korály rozrůstat přes kopce bývalé australské pobřežní pláně. Před 13 000 lety se snížil rozdíl od dnešní hladiny na 60 m (200 ft) a mnoho pobřežních kopců se stalo kontinentálními ostrovy. Postupně byla většina kontinentálních ostrovů zaplavena vodu. Korály pak přerostly kopce a vytvořily korálové ostrůvky a útesy. Za posledních 6 000 let se úroveň moře na Velkém bariérovém útesu podstatně nezměnila. Věk živé struktury útesů se odhaduje na 6 000 až 8 000 let. Ačkoli se Velký bariérový útes tvořil podél kontinentálního šelfu a ne kolem sopečného ostrova, Darwinovy principy stále platí. Vývoj se zastavil ve fázi bariérového útesu, jelikož Austrálie se neponoří. Vytvořil se tak největší bariérový útes na světě 300–1000 m (980-3,280 ft) od břehu, který má na délku 2000 km (1 200 mi).  Zdravé tropické korálové útesy vyrostou horizontálně od 1 do 3 cm (0.39 až 1.18 in) ročně a vertikálně od 1 do 25 cm (0.39 až 9.84 in); ovšem pouze v maximální hloubce 150 m – potřeba slunečního světla. Korály také nemohou růst nad hladinou moře.

Materiál.

Jak vyplývá z názvu, korálové útesy jsou tvořeny korálovými kostlivci z převážně neporušených korálových kolonií. Aragonit vzniká, když jsou další chemické prvky obsažené v korálech začleněny do ložisek uhličitanu vápenatého. Nicméně fragmenty skořápek a zbytky korálových řas (např. rod Halimeda), mohou přidávat k odolnosti před poškozeními bouřemi a jinými hrozbami. Takovéto směsi jsou viditelné ve strukturách, jako je Atoll Eniwetok

Typy korálových útesů.

Od té doby, co Darwin identifikoval tři klasické útesové útvary – lemový, barierový a atol - vědci identifikovali další typy útesů. Zatímco některé zdroje nalézají pouze tři,Thomas a Goudie uvádějí čtyři "hlavní velkoplošné typy korálových útesů" - lemový útes, bariérový útes, atol a stolový útes - zatímco Spalding et al. udávají pět "hlavních typů" - lemový útes, bariérový útes, atol, "bankový nebo plošinový útes" a záhonový útes.

Lemový útes.

Lemový útes, nazývaný též pobřežní útes, je přímo spojen s břehem nebo s ním hraničí úzkým, mělkým kanálem nebo lagunou. Je to nejběžnější typ útesu. Lemové útesy se lepí na pobřeží a mohou se rozprostírat po mnoho kilometrů. Jsou obvykle (mimo větší výjimky) méně než 100 metrů široké. Začínají se tvořit na břehu při nízké hladině vody a rozšiřují se směrem k moři. Konečná šířka závisí na tom, kde mořské dno začíná prudce klesat. Povrch okrajového útesu obecně zůstává ve stejné výšce: těsně pod hladinou. U starších útesů, jejichž vnější část se tlačila daleko do moře, byla vnitřní část prohlubena erozí, a nakonec vytvořila lagunu. Lemové útesové laguny se mohou stát přes 100 metrů široké a několik metrů hluboké. Tyto laguny běží podélně s pobřežím stejně jako samotný lemový útes. Lemové útesy Rudého moře jsou považovány za jedny z "nejlépe rozvinutých na světě" a nacházejí se na všech březích Rudého moře s výjimkou písečných zálivů.

Známé korálové útesy.

Největším korálovým útesem je Velký bariérový útes u východního pobřeží Austrálie. Tento pás je přes 2000 km dlouhý. Do východního australského státu jménem Queensland turisté často jezdí kvůli tomuto pásu korálových útesů. Velký bariérový útes je největší na světě a byl dokonce zapsán do seznamu UNESCO. Druhým největším korálovým útesem na světě je Mezoamerický korálový útes.  Mimo to však existují i korálové útesy v chladných vodách, např. v Atlantiku je tvoří turbinatka větvená.

Korálový útes je podmořský ekosystém charakteristický útesotvornými korály. Útesy jsou tvořeny koloniemi korálových polypů, které jsou drženy pohromadě uhličitanem vápenatým. Většina korálových útesů je tvořena z korálů řádu větevníci (koráli šestičetní, "Scleractinia"), u kterých se polypy shlukují do skupin. Korál patří do třídy korálnatci (Anthozoa) a spolu se sasankami a medúzami (mimo jiné) patří do živočišného kmenu žahavci. Na rozdíl od sasanek, koráli vylučují uhličitan vápenatý pro tvorbu svých tvrdých vnějších schránek, které podpírají a chrání korál. Většina útesů roste nejlépe v teplých, mělkých, slunečných a rozrušených vodách.

Ein Korallenriff (auch „Regenwald der Meere“ wegen der sehr großen Artenvielfalt) ist eine von hermatypischen (riffbildenden) Nesseltieren gebildete Riffstruktur im Meer, die groß genug wird, um einen bedeutenden physikalischen und ökologischen Einfluss auf ihre Umgebung auszuüben. Es sind die größten von Lebewesen geschaffenen Strukturen der Erde. Die Gesamtfläche der heutigen Korallenriffe liegt bei 600.000 km2, bei den Malediven erheben sich die Riffe bis zu 2200 Meter über den Meeresboden.


Potřeby.

Potřeba je stav nedostatku nebo nadbytku něčeho, co nás vede k činnostem, jimiž tuto potřebu uspokojujeme. Pojem potřeba se ve starších teoriích označoval jako instinkt nebo pud.  Potřeby dělíme na 2 základní skupiny:  Jako první navrhl obsáhlou klasifikaci potřeb roku 1938 H. A. Murray. Ta však nebyla populární, na rozdíl od klasifikace navržené sociálním psychologem Abrahamem H. Maslowem v roce 1954.  První čtyři kategorie Maslow označuje jako nedostatkové potřeby a pátou kategorii jako potřeby existence (bytí) nebo růstové potřeby.  Později bylo pět základních potřeb rozšiřováno o ještě několik dalších:  Všeobecně platí, že níže položené potřeby jsou významnější a jejich alespoň částečné uspokojení je podmínkou pro vznik méně naléhavých a vývojově vyšších potřeb. Toto však není možné tvrdit zcela bezvýhradně a je dokázáno, že uspokojování vyšších potřeb (estetických, duchovních) může napomoci v krajních situacích (nouze, nedostatek, strádání) lidského života, ve kterých je možnost uspokojování nižších potřeb omezena či znemožněna (například v prostředí koncentračních táborů, o čemž referovali např. Viktor Frankl anebo Konrad Lorenz). U toho, kdo dospěje na úroveň růstových potřeb, což jsou jen někteří lidé, dochází ke zvláštní proměně. Úsilí vedené těmito potřebami má vyšší prioritu než uspokojování potřeb nedostatkových. Každý člověk má své potřeby různě rozvinuté, každý více či méně upřednostňuje něco jiného. Za nejvyšší považuje Maslow potřebu seberealizace, čímž označuje lidskou snahu naplnit svoje schopnosti a záměry.  Abraham Maslow vycházel ze svého přesvědčení, že výkon pracovníků je možné zvyšovat až k přirozeným fyziologickým hranicím pokud budou uspokojovány nejen materiální, ale i sociální potřeby, tj. potřeby seberealizace, sebeaktualizace, sebeuskutečnění, sociální sounáležitosti k někomu nebo k něčemu, tvořivosti, bezpečí, jistoty, postavení apod. K saturaci (naplnění, uspokojení) většiny potřeb dochází právě v pracovním procesu. Přínosem této školy je, že se snaží brát jakoukoliv lidskou organizaci jako systém zajišťující integritu osobních zájmů jakož i zájmů dotyčné organizace. Paradoxem je, že mnozí lidé o seberealizaci nestojí, jsou motivováni jen nižšími fyziologickými potřebami, klidem a pohodlím.

Nedostatkové potřeby.

Fyziologické potřeby.

Fyziologické potřeby jsou základní potřeby lidského organismu a mají nejvyšší prioritu. Skládají se převážně z těchto potřeb:

Potřeba bezpečí, jistoty.

Jakmile jsou naplněny fyziologické potřeby, začnou narůstat potřeby jistoty a bezpečí:

Potřeba lásky, přijetí, sounáležitosti.

Po naplnění fyziologických potřeb a potřeb bezpečí přichází třetí vrstva – sociální potřeby. Ty se ve všeobecnosti skládají z citových vztahů jako např.:

Potřeba úcty, uznání.

Všichni lidé mají potřebu být respektováni, což zahrnuje i potřebu mít přiměřenou sebeúctu. Úcta a uznání představuje typickou lidskou potřebu být přijímán, oceňován a respektován ostatními. Nízké sebevědomí nebo komplex méněcennosti mohou způsobovat problémy v této úrovni hierarchie. Lidé s nízkým sebevědomím často potřebují respekt od druhých, a někdy jen proto usilují o slávu, prestiž nebo uznání.

Růstové potřeby.

Potřeba seberealizace.

Seberealizace (nebo také pojem sebeaktualizace, který uvádí Kurt Goldstein) je instinktivní potřeba naplnit své schopnosti a snaha být nejlepším jakým jen člověk může být. Naplnit své možnosti osobního rozvoje.  Maslow definoval seberealizované osoby takto:  Naplnění kognitivních potřeb zahrnuje získávat poznatky nejen z praktických důvodů, ale i pro poznání samo. Objevovat smysl, který pro člověka poznané má.  Estetické potřeby reprezentují potřeby objevovat a vytvářet harmonii, řád a krásu.

Sebetranscendence.

Na pomyslném vrcholu pyramidy se nachází sebetranscendence, někdy nazývaná i duchovní potřeby.  Maslow věří, že bychom měli zkoumat a rozvíjet vrcholné zážitky (krátké a zřídkavé momenty inspirace, extáze, uvolnění tvořivé energie), jakož i cestu k dosahování osobního růstu a naplnění. Jednotlivci s největšími předpoklady k dosahování vrcholných zážitků jsou sebeaktualizovaní, zralí, zdraví a sebenaplnění. Každý člověk je schopný mít vrcholné zážitky. Ti, kteří je nemají, je nějakým způsobem potlačili, nebo zabránili jejich vzniku.

Teorie potřeb v sociologii.

V sociologii se vyhranila dvě zásadně odlišná stanoviska k roli potřeb v sociálním vývoji. Podle Karla Marxe je uspokojování neustále rostoucích potřeb výrazem společenského pokroku, protože každá uspokojená potřeba vyvolá v život potřeby nové a právě tento dynamismus vznikání a uspokojování potřeb je základním činitelem společenského pohybu. Durkheim se naopak domníval, že neustálý růst lidských potřeb, přání a tužeb vede k pocitu neuspokojenosti a neštěstí. Uspokojení jedné potřeby totiž okamžitě rozšiřuje horizont dalších objektů, které se stávají předmětem tužby, jsou tedy pociťovány jako potřeby. Tato nekonečnost lidských přání a tužeb vede k sociální anomii (stav společnosti, kde přestávají platit zákony).  V návaznosti na Durkheima se problém potřeb stává centrálním tématem ekologických diskusí, sporů o společnost blahobytu, konzervatismus atd. Ukazuje se, že je velmi složité stanovit hranici racionality sociálních potřeb, protože představy o ní se mění v závislosti nejen na kulturách a subkulturách, ale také vlivem tržních mechanismů a reklamy. Je nepochybné, že moderní a postmoderní společnost produkuje množství umělých, vyprovokovaných potřeb, jejichž uspokojování vede k nezamýšleným sociálním a kulturním efektům.

Hodnoty.

Komplementárním pojmem k potřebám jsou hodnoty, jejichž výběrem mohou být potřeby uspokojovány. Hodnota je vlastnost, kterou jedinec přisuzuje situaci, činnosti nebo události ve spojitosti s uspokojováním potřeb a zájmů. Tyto hodnoty se vytvářejí a postupně diferencují v procesu socializace. Např. jedinec přisuzuje hodnotu materiálnímu zabezpečení a proto bude usilovat o vysoké výdělky.  Dále rozlišujeme např. tyto motivy:

Maslowova pyramida (potřeb) je hierarchie lidských potřeb, kterou definoval americký psycholog Abraham Harold Maslow v roce 1943. Podle této teorie má člověk pět základních potřeb. Tyto potřeby seřadil podle toho, jak se postupně vyvinuly, a zároveň podle toho, jsou-li vyšší nebo nižší ve smyslu své hodnoty. Současně byl přesvědčen, že uspokojení nižších potřeb je předpokladem toho, aby nastoupily vyšší potřeby.

Die Maslowsche Bedürfnishierarchie, bekannt als Bedürfnispyramide, ist ein sozialpsychologisches Modell des US-amerikanischen Psychologen Abraham Maslow (1908–1970). Es beschreibt auf vereinfachende Art und Weise menschliche Bedürfnisse und Motivationen (in einer hierarchischen Struktur) und versucht, diese zu erklären.


Název.

"Languedoc" znamená doslova „jazyk s oc“ a je to původně charakteristika jihofrancouzského okcitánského nářečí v protikladu k severofrancouzskému "langue d’oil", „jazyka s oil“, které se časem změnilo v moderní "oui", „ano“.

Historie.

Jižní Francie byla osídlena velmi dávno, některé archeologické nálezy jsou více než sto tisíc let staré. V neolitu zde sídlily iberské kmeny, které založily oppidum Ensérune, koncem 3. století př. n. l. přišli keltští Volkové a založili Toulouse a Nîmes. Pobřeží osídlovali Řekové, Féničané i Římané a přepadali je Alamani, Vandalové a Saracéni. Oblastí procházela kartaginská vojska a Římané tudy vedli silnici do španělské Tarragony ("Via Domitia"). Středisko oblasti se z Ensérune přesunulo do Narbonne ("Gallia Narbonensis").  Počátkem 5. století oblast obsadili Vizigóti, kteří uzavřeli smlouvu s Římem, zachovali římské instituce a svým centrem učinili Toulouse. Některá města si tak mohla uhájit jisté svobody. V 6. století oblast dobyli Frankové s králem Chlodvíkem a Karel Veliký odkázal celou jižní Francii, od Rhôny po Atlantik, jednomu ze svých synů jako hrabství Toulouse. Za hrabat z Toulouse, kteří se museli stále bránit proti Maurům, vznikl Languedoc. Raimond IV. z Toulouse měl velký podíl na První křížové výpravě a dobytí Jeruzaléma (1099) a z tohoto setkání s Orientem vznikla okcitánská kultura trubadúrů a dvorné lásky.  Koncem 12. století se v jižní Francii rozšířilo katarství, asketické hnutí patrně východního původu s ohniskem v Albi (odtud albigenští), a papež proti nim vyhlásil křížovou výpravu (1208-1229). Raimond se dostal do sporu se svým nejmocnějším vazalem, hrabětem z Trencavel a z Albi, ohledně postupu proti katarům a rytíři nakonec zvolili do čela výpravy hraběte Simona z Montfortu. Ze střetů všech tří nakonec vyšel vítězně bezohledný Montfort, který albigenské surově potlačil. Jen malá část uprchla do severní Itálie.  Roku 1229 se bratr krále Ludvíka IX. oženil s dcerou hraběte z Toulouse, a protože ta zemřela bezdětná, hrabství připadlo francouzskému králi. Zpočátku je spravovali pověření správci (senešal) z Montpellieru a z Toulouse, roku 1271 je král Filip III. Francouzský připojil k francouzské koruně. Languedoc a jeho latinská kultura významně a trvale ovlivnila francouzskou kulturu. Francouzští králové zde naopak podporovali tkalcovství a soukenictví a roku 1346 byl zřízen languedocký sněm ("États généraux").  Počátkem 16. století se zejména ve východní části Languedocu rozšířila reformace a v hugenotských povstáních let 1620 a 1627 kraj velice utrpěl vpády královských vojsk. V letech 1666-1688 vybudoval Pierre-Paul Riquet 241 km dlouhý průplav Canal du Midi, jedinečné technické dílo, které spojilo Toulouse se Středozemním mořem. Za Francouzské revoluce v letech 1790-1791 byl Languedoc rozdělen do šesti departmentů a přestal tak být politickou jednotkou.

Popis.

Languedoc je pestrá, turisticky zajímavá a – kromě pobřeží – málo obydlená krajina s mnoha historickými památkami. Obyvatelé se živí z velké části zemědělstvím, především pěstováním vinné révy (téměř třetina celé francouzské produkce vína), oliv, slunečnic a levandule. Pobřeží – část francouzské Riviéry – je vyhledávaný cíl turistů různých kategorií s letovisky a vilami bohatých lidí. Oblast Toulouse je velká průmyslová aglomerace, zejména leteckého a elektronického průmyslu.  Mezi významná města patří vedle metropole Toulouse ještě Montpellier, Nîmes, Narbonne, Sète a Béziers, někdy se mezi ně počítá i historické Carcassonne.

Languedoc ["lang’dok"] je historická provincie na jihu Francie při pobřeží Středozemního moře o rozloze přes 40 tisíc km. Leží mezi Rhônou na východě a Garonnou na západě, na severu ji ohraničuje pohoří Cévennes a hlavním městem oblasti bylo Toulouse. Dělil se na Horní Languedoc, jemuž zhruba odpovídá současný region Midi-Pyrénées, a Dolní Languedoc, zhruba současný region Languedoc-Roussillon.

Das Languedoc (von frz. "langue" „Sprache“ und okzitanisch "oc" „ja“, frz. "oui"), ist eine historische französische Provinz. Sie umfasste den mittleren Teil Südfrankreichs zwischen der Rhone als Grenze zur Provence und der Garonne als Grenze zur Gascogne. Ihr Territorium umfasste den Großteil der heutigen Region Okzitanien sowie das Département Ardèche und Teile des Départements Haute-Loire, beide heute Teil der Region Auvergne-Rhône-Alpes. Ihre Hauptstadt war Toulouse.


Životopis.

Bonifác IV. (lat. Bonifatius IV.), jehož rodné jméno není známo, byl synem lékaře Jana z Valerie v Abruzzách a vychován v římském benediktinském klášteře u sv. Štěpána. Během pontifikátu papeže Řehoře I. Velikého (590–604) vykonával Bonifác funkci dispenzora (z lat. pokladníka), tedy vysokého úředníka ve správě papežské pokladny. Bonifác se považoval za pokračovatele Řehoře, jak zdůrazňuje jeho vlastní epitaf na hrobce v chrámu sv. Petra. Podle Řehořova vzoru nechal dokonce přestavět svůj dům na klášter.  Bonifác byl zvolen papežem po svém jmenovci Bonifáci III., který na papežském stolci setrval pouze necelý jeden rok (607). Ačkoliv Bonifác III. zemřel 12. listopadu 607, Bonifác IV. byl vysvěcen až 25. srpna nebo 15. září 608, přes deset měsíců totiž trvalo, než z Konstantinopole přišlo císařské zmocnění k tomuto aktu.

Papežem.

I když se úřad papeže nevyznačuje zvláštním významem nebo mezníkem v dějinách papežství, Bonifácova činnost se neomezovala pouze na správu papežského státu. Byl obratným diplomatem a zasloužil se o uznání prvenství římské církve nad ostatními biskupskými stolci ze strany byzantského císaře Foka. Za zmínku stojí i konflikt se svatým Kolumbánem, průkopníkem "iroskotských" misií, který se na popud lombardského krále v dopise adresovaném Bonifácovi dožadoval svolání koncilu, který by se více zabýval problematikou heretického obsahu Tří kapitol zamítnutých na 2. konstantinopolském koncilu. Na to papež reagoval předvoláním biskupské delegace z Anglie do Říma, aby se spor neprotahoval a mohly být navázány přátelské vztahy mezi vzdálenými diecézemi.  Doba pontifikátu Bonifáce IV. je také spojena s útrapami římského státu, v záznamech jsou zmiňovány barbarské nájezdy, neúroda, povodně a následně hlad a mor. Bonifác IV. se v těchto dobách všemožně snažil postarat o hmotné dobro lidu a sám žil po vzoru svého předchůdce Řehoře I. Velikého skromným životem prostého řeholníka. Zevrubnější popis úkonů pontifikátu nebo životních událostí znemožňuje útržkovitost zpráv.

Posvěcení Pantheonu.

Zřejmě nejvýznamnějším počinem Bonifáce IV. je z historického hlediska přeměna Pantheonu, římského chrámu z 1. st. př. n. l., v křesťanský kostel. Bonifác požádal císaře Foka o tento 600 let starý, pomalu chátrající chrám jako důkaz přátelských vztahů mezi Římem a Konstantinopolí. Chrám, jenž byl původně zasvěcen všem bohům (z řec. Πάνθεον; pan – vše a theoi – bohové), byl 13. května 609 vysvěcen na kostel Panny Marie a všech mučedníků (lat. S. Maria ad Martyres). Pantheon se tak stal prvním pohanským chrámem přeměněným v křesťanskou baziliku, který byl brzy hojně následován a díky tomu se zachránilo mnoho památek antické architektury. Samotný akt posvěcení chrámu může být interpretován jako Bonifácem iniciovaná záchrana antického architektonického skvostu před jistým zničením. Zvláště ničivou silou udeřila na Řím živelní pohroma roku 590, kdy Pantheon obstál jako jedna z mála nenávratně nepoškozených budov.  Jako perlička se uvádí, že Bonifác IV. dal prý přemístit 28 vozů plných ostatků křesťanských svatých vytažených z římských katakomb do porfyru pod hlavním oltářem tohoto nového chrámu.  Papež zemřel 8. nebo 15. května 615, byl pochován v bazilice sv. Petra a církví prohlášen za svatého.

Svatý Bonifác IV. (asi 550 – 25. května 615, Řím) byl papežem od 25. srpna nebo 15. září 608 až do své smrti.

Bonifatius IV. (* unbekannt, in Valenia (Abruzzen); † 25. Mai 615 in Rom?) war Papst von 608 bis 615. Bonifatius war Sohn eines Arztes. Er war Mönch im Benediktiner-Orden, jedoch ist über seine theologische Ausbildung nichts Weiteres bekannt. Er trat in die Dienste des Papstes und wurde von Papst Gregor I. in das Amt des Dispensators eingesetzt. Am 15. September (nach abweichender Angabe 25. August) 608 wurde Bonifatius Nachfolger des am 12. November 607 verstorbenen Papstes Bonifatius III. Seinen freundschaftlichen Beziehungen zu Kaiser Phokas des Oströmischen Reiches ist es zu verdanken, dass die Kirche das Pantheon, einen der Göttermutter Kybele und allen Göttern geweihten Rundbau, geschenkt bekam und es der Mutter Gottes und allen Märtyrern weihen konnte. Bonifatius ließ 28 Karren mit Gebeinen aus den Katakomben Roms in die neue Kirche bringen. Gleichzeitig stiftete er der Christenheit das Kirchenfest Allerheiligen.


Základní pojetí.

Kult svatých je zaměřen na zobrazování a uctívání významných svatých v historii křesťanské církve. V různých časových obdobích byl kult svatých zdrojem konfliktů různých vrstev křesťanské společnosti a různých zájmových skupin. Církevní hierarchie se obvykle snažila kontrolovat rozsah kultu a jeho významnost, jelikož vytvářel problém centralizace křesťanské víry. Pro většinu lidí byly představy církve vzdálené a z důvodu negramotnosti většiny obyvatelstva starověku a středověku se vytvářel kult svatých a ikony, které byly pro lid mnohem bližší a hmatatelné. Pro církev tím ale vznikal problém nejednotnosti a odloučení lidí od hlavní myšlenky víry a přesměrování jejich pozornosti na postavy svatých, které byly pro obyčejného člověka mnohem bližší. Lidé se přikláněli k slovům a činům svatých podle toho, co jim bylo blízké a čemu rozuměli. Takto se vytvořily kroužky kolem svatých osob a neúmyslně se oddělily od hlavního proudu církve. Lidé uctívali patrony svých řemesel a činností, které si snáze připomínali svou prací. Toto oddělování vytvořilo rozpor v církvi, která se snažila o kontrolu nad kultem svatých a případně o jeho zrušení.  Církev se tedy snažila pomocí svatých mužů a žen vytvořit pro lid orientační body ve víře a Vzory správného křesťanského myšlení. Hlavní snaha byla představit lidem provázanost zbožného života až za hranici času a smrti. Prvotními vzory kultu svatých byli převážně mučedníci, kteří zemřeli pro svou neotřesitelnou víru a byli za ni odměněni věčným životem v ráji. Církev si jejich památku připomínala ve výroční den jejich smrti, který byl chápán jako jejich narození (narození ve věčném životě).

Ztvárňování.

Svatí jsou během dějin křesťanství často vizuálně ztvárňováni a některá tato jejich ztvárnění se stávají součástí jejich kultu, což je případ ikon či relikviářů s antropomorfními prvky. Na obrazech jsou svatí obvykle ztvárňováni se svými atributy (typické zejména v západním křesťanství) nebo se jménem světce (typické zejména v pravoslaví).

Boj o ikony.

Přestože ve Starém zákoně není doporučeno vytvářet obrazy světců, bylo nutné vytvořit model víry pro nemalý počet lidí, jenž neuměl číst. Hlavní rozkol mezi východní a západní církví byl původně spor o přirozenosti Krista. Ten se točil kolem myšlenky, zda je možné zobrazovat lidskou přirozenost Krista, když v ni některé křesťanské skupiny nevěřily a popíraly ji. Myšlenka nemožnosti ztvárnění božské přirozenosti Krista a tudíž vytváření pouze nepodstatných a nesprávných obrazů byla považována za heretickou a nebezpečnou. Lidé se také začali klanět obrazům svatých, především Panny Marie. Proto se církev rozhodla, že je lepší uctívání obrazů úplně zakázat.  Křesťanský lid si obrazy světců velmi oblíbil a začal je rozšiřovat, proto byli i mnozí biskupové nuceni začít bránit jejich šíření. Přesto Trullská synoda v Konstantinopoli (692) podpořila zobrazování Krista. Obrazoborectví se šířilo, až císař Lev III. roku 730 vydal zákaz uctívání obrazů pro celou říši. Vzniklý boj rozdělil lid, většina se s pomocí mnichů nadále snažila o zachování obrazů. Když se papež Řehoř III. vyslovil na říšské synodě proti císařskému opatření, způsobil vyostření konfliktu východní a západní církve.  Obrazoborectví vyvrcholilo za vlády Konstantina V. Koncil v Hierei nařídil r. 754 zničení všech obrazů náboženského obsahu. Ve Východořímské říši započalo pronásledování a popravy zvláště mnichů, kteří byli téměř vyhubeni. Boj zastavila až císařovna Irena, která r. 787 svolala 7. ekumenický koncil nikajský, na němž oficiálně obnovila uctívání obrazů. Koncil vyjasnil spor rozlišením pojmů klanění a uctívání. Klanění (latreia) je určeno pouze Bohu, úcta (proskynésis) může být projevována i tvorům. Koncil vytvořil pojetí, podle kterého uctívání obrazů znamená uctívat zobrazeného.  Rozhodnutí koncilu svolaného císařovnou Irenou velice pobouřilo Karla Velikého, především pro to, že nebyl požádán o vyslovení svého názoru, což bylo chápáno jako porušení rovnoprávnosti mezi Východem a Franckou říší. Karel Veliký na toto rozhodnutí reagoval zrušením jednání o sňatku s Irenou a vyslovil se přímo proti rozhodnutí koncilu. Svými rozhodnutími a činy se pokoušel vyrovnat Byzantské říši.

Kult Panny Marie.

Mariánský kult se v katolické církvi považuje za nejvýznamnější zbožnou úctu. Teologické spory kolem Ježíšovy matky se řešily velmi dlouhou dobu a postupně k nim některé přibývaly. Sporů týkající se Panny Marie začínají ve 4. stol. n. l. a trvají víceméně dodnes. Církev v zásadě nikdy nebyla přímo proti mariánské úctě, Marie jako matka Ježíše měla své jasné místo, které bylo podle církve nezpochybnitelné. Mariánský kult se rychle šířil po východním i západním křesťanském světě a přitahoval velké množství lidí i řeholníků. Představa, že by se matka mohla přimluvit u svého syna, byla velice lákavá pro prostý lid, a zřejmě proto byl mariánský kult tak oblíbený.

Pojmy.

Relikvie: Jedná se o tělesný pozůstatek nebo předmět, který byl v tělesném kontaktu s nějakým světcem či blahořečeným. Na druhém nikajském koncilu bylo přijato uctívání ostatků, ale bylo zakázáno s nimi obchodovat. První křesťané budovali svatyně a oltáře nad hroby mučedníků, později se vyvinul zvyk ukládání ostatků mučedníků nebo jiných svatých do každého oltáře.  Idolatrie (Ikonolatrie): Modloslužba, doslova kultovní služba, čili klanění se obrazům. Výraz se používá pro všechny formy úcty vzdávané stvořeným věcem, kterým se přisuzuje božská moc.  Ikona: Malba s posvátným námětem, často přenosná, zhotovená na dřevěných deskách zvláštní technikou, pocházející z východu.  Ikonoklasmus: Obrazoborectví. Tímto výrazem se označuje organizovaný boj proti uctívání obrazů.  Beatifikace: Prohlášení za blahoslaveného.  Kanonizace: Prohlášení za svatého.

Kult svatých provází převážnou část dějin církve, ačkoliv jeho intenzita se v průběhu vývoje měnila. Byl přejat křesťany z judaismu a tradičního pohanského náboženství Říma v průběhu 2. až 3. století a již od počátku 5. století vedl k obchodu s ostatky svatých. Ve středověku nabyl kult svatých značné obliby a rozměrů, například kostely jsou zasvěcovány světcům, na což reaguje reformace odmítáním úcty ke svatým. Přebujelost kultu svatých, zejména ve sféře lidové zbožnosti, si uvědomuje i sama katolická církev, která se jej v několika vlnách snaží omezit na rozumnou míru, naposledy po Druhém vatikánském koncilu. Kromě katolických církví sjednocených s Římem uctívají svaté také pravoslavní křesťané, zatímco protestantské církve kult svatých neuznávají.

Die Heiligenverehrung ist das verehrende Gedenken an einzelne Menschen („Heiliger“), von denen eine Glaubensgemeinschaft annimmt, dass sie zu Heiligkeit berufen waren und ein vorbildliches oder heiligmäßiges Leben geführt bzw. die Kriterien für die Heiligsprechung durch die Glaubensgemeinschaft erfüllt haben.


Etymologie.

Jméno šakal (či dříve žakal) se do češtiny dostalo z tureckého "çakal" nebo perského "shaghāl" a tyto dva jazyky je převzaly ze staroindického "sṛgālaḥ," což znamená „vyjící“ či „ten, který vyje“. Jméno bylo postupně přejato do mnoha různých jazyků.

Taxonomie.

Podobnost šakalů a kojotů vedla německého přírodovědce Lorenza Okena v třetím dílu jeho "Lehrbuch der Naturgeschichte" (1815), aby tyto druhy umístil do nového samostatného rodu "Thos", pojmenovaného podle klasického řeckého slova "θώς", ale jeho teorie měla jen malý dopad na tehdejší taxonomii psovitých. Okenova myšlenka byla oživena v roce 1914 americkým zoologem Edmundem Hellerem, který přijal teorii odděleného rodu. Hellerova jména a označení, které dal různým druhům a poddruhům šakalů, žijí i v současné taxonomii, přestože rodové jméno "Thos" se již nepoužívá. Španělský zoolog Angel Cabrera ve své monografii z roku 1932 o savcích v Maroku pochyboval, zda přítomnost cingula (výběžek na zubech) na horních molárech šakalů a jeho nepřítomnost u zbytku rodu "Canis" by mohla ospravedlnit osamostatnění šakalů do vlastního rodu. V praxi si Cabrera zvolil alternativu nerozděleného rodu a řadil šakaly do rodu "Canis" namísto "Thos". Na základě genetických výzkumů navrhl zoolog Vladimír Dinets vytvořit pro africké šakaly samostatný rod "Lupulella", nebo alespoň jako alternativu přeřadit dhoula a případně i psa hyenovitého do rodu "Canis".  Psovité šelmy patřící do kladu „vlků “ jsou skupinou velkých masožravců, kteří jsou geneticky úzce příbuzní, protože všichni mají 78 chromozomů. Skupina zahrnuje rody "Canis", "Cuon" a "Lycaon". Členové jsou pes domácí ("C. lupus familiaris"), vlk obecný ("C. lupus"), kojot ("C. latrans"), šakal obecný ("C. aureus"), vlček etiopský ("C. simensis"), šakal čabrakový ("C. mesomelas"), šakal pruhovaný ("C. adustus"), dhoul ("Cuon alpinus") a pes hyenovitý ("Lycaon pictus"). Posledním přírůstkem této rodiny je vlk africký ("C. anthus)", který byl do roku 2011 resp. 2015 považován za africkou větev šakala obecného. Jelikož mají 78 chromozomů, všichni členové rodu "Canis" jsou karyologicky nerozlišitelní od sebe navzájem a od rodů "Cuon" a "Lycaon". Dva afričtí šakalové tvoří bazální klad skupiny, což naznačuje, že celá linie pochází z Afriky. Vyhynulý druh "Canis arnensis" je někdy považován za předka moderních šakalů.  Jméno šakal bývá někdy aplikováno i na vlčka etiopského (šakal simienský) a kojota (šakal americký).

Šakal (dříve též žakal) je české označení pro tři druhy psovitých šelem rodu "Canis". Patří sem šakal obecný, šakal čabrakový a šakal pruhovaný, jistou dobu byl mezi šakaly řazen i vlk africký. Šakalové žijí v Africe, Asii a Evropě. Jsou to středně velké šelmy, jejich hmotnost se většinou pohybuje mezi 6 až 15 kg. Zbarvení kolísá od téměř bílé, přes tmavě šedou až po zlatohnědou, každý jedinec má srst obvykle vícebarevnou. Šakalové obecní mají jednolitější zbarvení než zbývající dva druhy. Jsou to potravní oportunisté – loví rozličná menší a středně velká zvířata, rádi se přiživují na mršinách a vše doplňují rostlinnou stravou. Dokáží velmi dobře běhat, jsou rychlí a na dlouhých tratích mají značnou výdrž. Aktivní jsou především za soumraku a za svítání, umí se nicméně přizpůsobit situaci a žít i nočním nebo denním životem. Žijí nejčastěji v párech, respektive rodinných skupinách, výjimečně se mohou spojit do malých smeček. Jsou výrazně teritoriální, pár si své území tvrdě brání před vetřelci, což platí především o šakalech čabrakových.

Schakal ist die Bezeichnung mehrerer Arten der Wildhunde von wolfsähnlicher Gestalt, die deutlich kleiner sind als Wölfe. Sie nehmen ähnliche ökologische Nischen ein und stehen damit in Gebieten, in denen sich ihre Verbreitungsgebiete überschneiden, in Konkurrenz zueinander. Schakale leben als opportunistische Fleischfresser von kleinen und mittelgroßen Beutetieren sowie von Aas. Sie sind ausdauernde Läufer mit langen Beinen und gehen in der Dämmerung und nachts allein oder in kleinen Gruppen auf die Jagd.


Začátky kolonizace.

Kryštof Kolumbus objevil Ameriku (karibské ostrovy) v roce 1492. Od tohoto data prozkoumávají Evropané jednak karibské ostrovy, tak pobřeží amerického kontinentu. Mezi roky 1519 a 1521 dobyl conquistador Hernán Cortés Aztéckou říši a další mezoamerické kultury. Tehdejší španělský král Karel V. vydal 1. ledna 1535 "královské nařízení", ve kterém ustanovil nové místokrálovství na nově dobytých území. Hlavním městem se stalo Ciudad de México, které bylo založeno na ruinách aztéckého hlavního města Tenochtitlán. Postupem času vznikly generální kapitanáty, které sice oficiálně byly podřízeny místokráli, ale v praxi měly vysokou autonomii a místní generální kapitán se zodpovídal přímo španělskému králi. V různých dochovaných textech se vyskytují zmínky o:

Geografické vymezení.

Nové Španělsko zahrnovalo dnešní státy Mexiko; středoamerické státy Guatemala, Honduras, Salvador, Nikaragua, Kostarika; karibské ostrovní státy Kuba, Dominikánská republika, Portoriko; asijské Filipíny; pacifické Palau, Federativní státy Mikronésie, Guam, Severní Mariany; spolkové státy USA Kalifornie, Nové Mexiko, Arizona, Texas, Nevada, Florida, Utah a části států Colorado, Wyoming, Kansas a Oklahoma.

Rozpad.

Během své existence ztratilo Nové Španělsko kontrolu nad Islas de la Bahía (1643, dnes součást Hondurasu), Jamajkou (1655), Kajmanskými ostrovy (1670), Trinidadem (1797), Britským Hondurasem (1798, dnešní Belize), které připadly Velké Británii. V roce 1697 předalo Španělsko západní část ostrova Hispaniola Francii, která zde zřídila vlastní kolonii Saint-Domingue. Naopak mezi roky 1763 a 1800 spadala pod Nové Španělsko původně francouzská kolonie Louisiana. Roku 1819 byla podepsána smlouva Adams-Onís, ve které se upravila severní hranice místokrálovství a španělská Florida byla prodána Spojeným státům. V roce 1821 skončila mexická válka za nezávislost a bylo vyhlášeno První mexické císařství v čele s Agustínem de Iturbide. Už o 2 roky později se ale rozdělilo na Mexiko a Spojené středoamerické provincie.  Ve španělských rukou zůstaly po roce 1821 pouze Kuba, Portoriko a Španělská Východní Indie. Tyto državy ztratilo Španělsko v roce 1898 po prohrané Španělsko-americké válce.

Nové Španělsko bývalo španělskou kolonií, která zahrnovala rozlehlá území v Severní a Střední Americe, Karibiku a asijsko-mikronéském regionu. Bylo jedním ze 4 španělských místokrálovství, které Španělé zakládali na dobytých územích „Nového světa“.

Das Vizekönigreich Neuspanien (; 1535–1821) war das erste der fünf bzw. vier Verwaltungsgebiete Spaniens in Lateinamerika, dem jeweils ein Vizekönig vorstand. Das Vizekönigreich umfasste die heutigen Staaten Mexiko, Belize, Guatemala, El Salvador, Honduras, Nicaragua, Costa Rica, Venezuela sowie die Karibischen Inseln, in Asien die Philippinen, die Marianen, die Karolinen und Nordborneo. Im 17. und im 18. Jahrhundert kamen auch weitere Teile des westlichen und südwestlichen Nordamerika hinzu, darunter die heutigen US-Staaten Kalifornien, Arizona, New Mexico, Texas, Nevada, Colorado, Utah und der Südwesten von Wyoming. Im Jahr 1762 wurde der Westen Louisianas von Frankreich an Spanien abgetreten und ins Vizekönigreich eingegliedert; im Jahr 1800 wurde das Gebiet jedoch auf Druck Napoleons an Frankreich zurückgegeben.


Život.

Byl druhý z osmi dětí továrníka Heinricha Fringse a jeho manželky Marie. Od roku 1905 studoval v Mnichově, Innsbrucku, Freiburgu im Breisgau a Bonnu katolickou teologii. Knězem se stal 10. srpna 1910. Do roku 1913 působil jako kaplan, do roku 1915 pak studoval na Papežském biblickém ústavu v Římě, roku 1916 byl ve Freiburgu promován doktorem teologie. Do roku 1922 byl farářem v Kolíně-Fühlingen, v letech 1922 až 1924 ředitelem sirotčince v Neussu a pak až do roku 1937 farářem v Kolíně-Braunsfeldu. Od roku 1937 do roku 1942 byl rektorem kněžského semináře v Bensbergu.  Arcibiskupem kolínským byl jmenován 1. května 1942, biskupskou svátost mu udělil 21. června 1942 arcibiskup Cesare Orsenigo, nuncius v Německu. Úřad kolínského arcibiskupa zastával od roku 1942 do roku 1969. Německý tisk měl zakázáno o jeho svěcení informovat. Jeho heslo znělo: "Pro hominibus institutus" (Ustanovený pro lidi). Frings byl jedním z nejpopulárnějších kolínských arcibiskupů. V letech 1945–1950 stál v čele Fuldské biskupské konference. Papež Pius XII. jej 18. února 1946 spolu s Konredem von Preysing a Clementem von Galen povýšil na kardinála a byl mu určen římský kostel San Giovanni a Porta Latina. V letech 1945 až 1965 byl předsedou Německé biskupské konference. Roku 1958 inicioval založení charitativní organizace Misereor.  Patří k významným osobnostem Druhého vatikánského koncilu, na němž vehementně kritizoval činnost Posvátného oficia a byl jedním z členů prezidia tohoto koncilu. Jako asistent mu pomáhal Joseph Ratzinger. Fringsova spontánní latinská promluva o průběhu úvodního zasedání koncilu nasměrovala další zasedání tohoto koncilu, protože změnila výrazně kurs připravovaný kurií.  Rezignoval pro vysoký věk na řízení kolínské arcidiecéze v únoru 1969. Dvakrát se účastnil konkláve, v letech 1958 a 1963. Po reformě pravidel volby papeže v roce 1971 ztratil právo volit v konkláve z důvodu věku. Byl pochován v metropolitní katedrále v Kolíně.

Joseph Richard kardinál Frings (6. února 1887 v Neussu – 17. prosince 1978 v Kolíně nad Rýnem), později psán též "Josef", byl od 1. května 1942 kolínský arcibiskup a od 17. února 1946 kardinál. Byl jednou z nejvýznamnějších postav německé poválečné katolické církve.

Josef Kardinal Frings (später häufig auch "Joseph"; * 6. Februar 1887 in Neuss; † 17. Dezember 1978 in Köln) war Erzbischof von Köln.


Mládí, islámská obec, Muhammad.

Uthmán se narodil do rodiny bohatého kupce Affána, jehož rodina sídlila v Mekce. Jeho otec brzy zemřel na jedné z obchodních cest a Uthmán zdědil rozsáhlý majetek. Zároveň zdědil i otcovu profesi, s úspěchem se také věnoval obchodu a stal se z něj jeden z nejbohatších členů kmene Kurajšovců.  Po roce 611 se poprvé setkal s Islámem, na radu svého přítele Abu Bakra se setkal s Muhammadem a konvertoval k Islámu. Byl jedním z prvních. Konverze však vedla ke sporu s ostatními Umajjovci, kteří postavili proti Uthmánovi, jeho vlastní manželky ho opustily. Muhammad mu pak nabídl za ženu vlastní dceru Ruqajju. Uthmán pak pokračoval jako kupec a nějaký čas pobýval mimo Arabský poloostrov. Po svém návratu přesídlil roku 622 do Mediny. Zde zemřela jeho žena Ruqajja, krátce po její smrti se oženil s další Muhammadovou dcerou Umm Kulthou.  V době medinského exilu se Uthmán podílel na bojích s Mekkou. Podílel se na bojích v letech 624–627 a roku 628 byl vyslán jako diplomat do Mekky, aby vyjednal Muhammadův vstup do města. Akce však nebyla úspěšná a v letech 629–630 došlo k závěrečným bojům, během kterých byla Mekka muslimy definitivně ovládnuta. Roku 631 vykonal Uthmán Hadždž – pouť do Mekky.  V době vlády Abu Bakra a Umara byl Uthmán jedním z významných mužů, kteří stáli u zrodu chalífátu. Trvale působil v Medině. Poté, co došlo ke smrtelnému zranění chalífy Umara roku 644, ustavil ještě na smrtelné posteli sbor šesti významných mužů – druhů Prorokových. I přesto, že řada z nich byla schopnějších než Uthmán (Alí ibn Abú Tálib, Abdulláh ibn az-Zubajr) a dělali si nároky na nástupnictví, došlo nakonec na zvolení Uthmánovo.

Chalífa.

Vnější politika chalífátu – konec první arabské expanze.

V době vlády Uthmána se arabská expanze prakticky zastavila, pouze na některých místech docházelo k omezeným výbojům a nájezdům  Na východě bylo dokončeno dobytí sasánovské Persie. Sasánovský vládce Jazdagird III. se snažil o poslední odpor vedený z odlehlých částí Persie, ale byl roku 651 zavražděn. Hranicí mezi Araby a Turky se pak na čas stala řeka Oxus.  V oblasti Levanty, Středomoří a při pobřeží severní Afriky bylo velkým nebezpečím pro Araby stále silné byzantské loďstvo. To způsobovalo vážné problémy zejména Mu'ávijovi, který byl místodržícím v Sýrii. Roku 645 došlo dokonce za asistence byzantského loďstva k povstání v Alexandrii a město přešlo na krátkou dobu pod kontrolu Byzantinců. Arabové proto vybudovali vlastní loďstvo, které následně zahájilo sérii výpadů do Středomoří. Roku 649 byl dočasně ovládnut Kypr, roku 652 se muslimové objevili na Sicílii a roku 654 byl dobyt Rhodos. Roku 655 došlo u pobřeží Lýkie ke střetu arabského a byzantského loďstva, které osobně vedl císař Konstans II., Arabům se podařilo zvítězit, čímž konečně zvrátili byzantskou převahu na moři.  Co se týče expanze v severní Africe, podnikali Arabové pouze pravidelné nájezdy z oblasti Kyrenaiky a Egypta směrem do oblasti dnešního Tuniska, zde narazili na tuhý odpor Berberů. Roku 652 byla zajištěna jižní hranice Egypta smlouvou s křesťanským vládcem Núbie.

Vnitřní politika chalífátu – první rozkol v obci muslimské.

S koncem první vlny expanze se ve vnitřních poměrech chalífátu objevil zásadní spor, který se týkal následnictví. Expanze přinesla Arabům značnou kořist, kterou bylo nutno využít, zároveň se muslimové seznámili s životem Byzantinců a Peršanů. To bylo příznivé zejména pro ty konvertity k Islámu, kteří víru přijali až v pozdější fázi a spíše než religiozitou se zabývali světskými zájmy, které nakonec vyústily v tolik kritizované požitkářství. Kritika se snášela zejména na místodržící umajjovského rodu, jejichž počet v provinciích se neustále zvyšoval. Tito místodržící však byli většinou velmi schopní (Mu‘ávija) a s opozicí na svých územích se dokázali vypořádat. Zároveň měli v Medině velký vliv na Uthmána, prostřednictvím jehož osoby prosazovali své zájmy. To pochopitelně nevyhovovalo zájmům ostatních blízkých přátel Prorokových.  Napětí, které vznikalo a postupně se obracelo proti Uthmánovi a Umajjovcům, vyvolalo následně opět spory o následnictví. Strana Alího ibn Abú Táliba se opět začala hlásit o svá práva. Tím vznikl uvnitř chalífátu rozkol, který nakonec vedl k rozkolu uvnitř samotného náboženství.  Strana Alího (ší’at’Alí – šíité) prosazovala pouze následnictví Alího a jeho potomků, a to na základě tvrzení, že na konci světa dojde k návratu Muhammadovu, přičemž Alí a jeho potomci jsou prozatím jeho zástupci.  Naopak strana obhajující původní zvyklost (sunna – sunnité), která byla vytvořena po smrti Prorokově, říká, že by se vůdce muslimské obce měl volit z příslušníků kmene Kurajšovců.  Tyto spory, které byly také spojeny s ekonomickou situací (kořist již byla využita, Arabům zbyly jen obyčejné daňové výnosy), vyvrcholily roku 656. K Medíně směřovaly houfy ozbrojených muslimů z Egypta a Mezopotámie se stížnostmi na místodržící a na neutěšenou situaci v jejich provinciích. Uthán s nimi vyjednával. Došlo však ke sporu a chalífa byl nakonec obležen ve svém domě. Následující střetnutí pak vyvrcholilo v červenci 656 jeho smrtí a zneuctěním jeho mrtvoly.

První redakce Koránu.

Prorokova zjevení se zpočátku uchovávala pouze v ústní tradici. Soukromými iniciativami se pak objevily první zápisy těchto zjevení. Patrně až po útěku Muhammada do Mediny existovalo několik písařů, kteří jeho zjevení zapisovali. Zápisy byly nutné, neboť muslimové vedli řadu bojů a hrozilo, že přijdou o ty, kteří si Muhammadovy výroky pamatovali zpaměti. Již za Abú Bakra se traduje první neoficiální sbírka Prorokových zjevení.  Podnět k celkovému uspořádání Prorokových zjevení byl dán až roku 651, kdy došlo ke sporu ohledně výkladu a správného čtení některých textů. Takovéto spory mohly pochopitelně ohrozit i jednotu muslimské obce. Uthmán proto ustavil sbor vykladačů textů, kteří měli sestavit správné znění Koránu. Ti si vypůjčili původní redakci z dob Abú Bakra, porovnali ji s ostatními texty, které měli k dispozici a poté sestavili Korán do 114 súr podle různého počtu veršů. Súry jsou sestaveny podle délky od nejdelší po nejkratší, první se nazývá al-Fātiha – Otvíratelka.  Mezi roky 651–656 tak vznikly první jednotné opisy Koránu, které byly rozeslány do správních center jednotlivých provincií. Tato redakce Koránu se také jinak nazývá jako uthmánská a v průběhu 7. století se plně prosadila. Podle věřících muslimů to dokazuje její jistou objektivitu a soulad s původními zněními Prorokových výroků.

Uthmán ibn Affán (576Mecca – 17. července 656, Medina), též znám pod jménem Usmán (Osman), byl třetí volený chalífa v letech 644–656. Pocházel z rodu Umajja z kmene Kurajšovců. Jako manžel Muhammadovy dcery Ruqajji a Umm Kulthy byl jeho příbuzným a blízkým přítelem.

ʿUthmān ibn ʿAffān (; * 574 in Mekka; † 17. Juni 656 in Medina), bekannt unter dem Namen Osman oder Usman, war nach Abu Bakr und Umar ibn al-Chattab der dritte Kalif der Muslime (644–656) und gilt bei den Sunniten als der dritte rechtgeleitete Kalif. Für Schiiten war seine Herrschaft unrechtmäßig.


Účel.

Na počátku vzniku počítače Colossus stála neobvyklá rádiová zpráva, kterou zachytila britská policie. Místo dosud obvyklé Morseovy abecedy byl použit Baudotův kód, což naznačovalo, že Němci vyvinuli nové šifrovací stroje (jak se později ukázalo, šlo o typ Lorenz SZ). Zachycený telegram byl ihned předán k analýze Vládní škole kódů a šifer v Bletchley Park. Pro lepší zvládnutí nové šifry byla v Bletchley Park vytvořena samostatná jednotka, ale i tak dešifrování postupovalo velmi pomalu.  V srpnu 1941 jeden z německých kryptografů udělal chybu, když dvě po sobě následující, mírně odlišné rádiové zprávy zašifroval stejným klíčem. Obě zprávy se Britům podařilo zachytit, což dovolilo získat poměrně dlouhou sekvenci generovanou šifrovacím strojem, a to umožnilo určit, že stroj používá 12 šifrovacích rotorů. Na principu šifrování rotory byly uspořádány prakticky všechny známé šifrovací stroje té doby (například M-209, Enigma). Brzy se ve spolupráci s inženýry z Dollis Hill podařilo sestavit šifrovací stroj, který reprodukoval algoritmus německé šifry. Podařilo se také vytvořit metodu dešifrování zpráv procházením všech druhy známých nastavení a klíče. To vyžadovalo hodně času: Britové byli schopni přečíst libovolnou německou šifrovanou zprávu, ale se zpožděním 6–8 týdnů od okamžiku zachycení.  Pro urychlení dekódování zpráv Tommy Flowers navrhl v roce 1943 společně s oddělením Maxe Newmana zcela nový dešifrovací stroj s názvem Colossus. Na začátku roku 1944 byl již v plném proudu poměrně rychlý automatický přepis zpráv.

Vznik.

Na začátku konstrukce Colossu měl tým Maxe Newmana již k dispozici automatizovaný optomechanický systém pojmenovaný „Heath Robinson“, který umožňoval částečný výpočet šifrovacího klíče systému Lorenz SZ. Tento systém ale měl řadu nedostatků. Jedním z vážných problémů byla složitost synchronizace dvou vstupních pásek; v důsledku toho byl přístroj náchylný k chybám a měl nízkou rychlost čtení (do 1000 znaků za sekundu).  Tommy Flowers začal navrhovat Colossus „s čistým štítem“. Přes negativní postoj k elektronkám, rozšířený mezi jeho kolegy, se Flowers rozhodl simulovat celý proces šifrování právě na elektronkách. Došlo k významným změnám oproti systému Heath Robinson: nová architektura byla postavena na modulo 2 aritmetice, používaly se paměťové registry apod.  Vzhledem k tomu, že počet vstupních pásek klesl na jednu, odpadl problém se synchronizací a maximální rychlost čtení se zvýšila na 5000 znaků za sekundu. Kromě toho ve srovnání se strojem Heath Robinson nový stroj pracoval mnohem spolehlivěji. Nový systém se skládal z 1500 elektronek a dokázal dekódovat zprávu za dobu 2–3 hodin.  Brzy se k týmu připojil Allen Coombs (později vedl projekt po Flowersově odchodu) a v létě 1944 byla dokončena nová verze Colossus Mark II, která se skládala z 2500 elektronek a běžela pětkrát rychleji než jeho předchůdce. Charakteristickým rysem této verze byla možnost programování. Coby (semi)programovatelný počítač Colossus Mark II představoval první stroj svého druhu.

Zánik a zapomenutí.

Po druhé světové válce počítače třídy Colossus ztratily využití z důvodu své úzké specializace. Vysoký stupeň utajení nedovolil poskytnout těmto strojům zasloužené místo v síni slávy historie výpočetní techniky, a to až do října 2000, kdy došlo k oficiálnímu odtajnění. Avšak informace o jejich existenci začaly prosakovat na veřejnost již od roku 1970.  Winston Churchill osobně podepsal dekret o zničení strojů, nicméně některé počítače Colossus Mark II pracovaly jako stroje určené pro školení a pomocné úlohy do konce 50. let. V letech 1959–1960 byly zničeny zbývající kopie. Současně byly zničeny všechny výkresy a diagramy použité ke konstrukci.

Replika stroje.

V roce 1994 skupina inženýrů, kterou vedl Tony Sale, začala pracovat na znovupostavení kopie stroje Colossus Mark II na základě dochovaných fotografií, záznamů a svědectví původních účastníků projektu. Obnova probíhala v bloku F v Bletchley Park, v místnosti, kde stál vůbec první Colossus. Rekonstruovaný stroj je nyní součástí sbírek Národního muzea počítačů v Bletchley Park ve městě Milton Keynes.

Colossus byl tajný britský počítač, navržený a postavený roku 1943 pro analýzu zachycených německých rádiových depeší zakódovaných přístroji typu Lorenz SZ. Počítač obsahoval 1500 elektronek (verze Colossus Mark II jich měla 2500), což znamená, že Colossus byl největším počítačem své doby (jeho nejbližší konkurent měl 150 elektronek). Uvedení počítače do provozu v roce 1944 zkrátilo luštění zachycených zpráv z týdnů na hodiny. Vylepšená verze Colossus Mark II je považována za první programovatelný elektronický počítač vůbec.

Colossus (Plural: "Colossi") war ein früher Röhrencomputer, der in England während des Zweiten Weltkriegs speziell zur Dechiffrierung von geheimen Nachrichten des deutschen Militärs gebaut wurde. Mit seiner Hilfe wurde ab 1943 in Bletchley Park die Entzifferung der deutschen Lorenz-Schlüsselmaschine möglich.