Osobní život.

Auston Matthews se narodil se v městě Scottsdale ve státě Arizona Brianovi a Emě Matthewsovým. Z matčiny strany je mexického původu. má dvě sestry, starší Alexandrii a mladší Breyanu. Díky matce ovládá kromě angličtiny trochu španělštinu. Pochází z atletické rodiny, jelikož jeho otec hrával na vysokoškolské úrovni baseball a jeho strýc hrál americký fotbal v NFL. V jeho rodném Scottsdalu v Arizoně. Tam začal navštěvovat utkání Phoenix Coyotes, když mu byly dva roky, a jeho oblíbenými hráči byli Shane Doan a Daniel Brière. Zpočátku neměl moc velký zájem o sport, ale zaujala ho rolba na úpravu ledové plochy od firmy Zamboni, která čistila led během přestávek. Jeho první vzplanutí k hokeji nastalo krátce poté, co oslavil pětileté narozeniny a začal působit v programu Arizony Bobcats. Když byl mladší hrával kromě hokeje i baseball, ve kterém byl lepší, ale pravou vášní byl přece jen hokej. Když začal hrát poprvé hokej, jeho rodiče o tomto sportu téměř nic nevěděli.  Při jeho působení za mužstvo ZSC Lions, žil ve Švýcarsku společně se svojí matkou a sestrou Alexandrií, zatímco jeho otec zůstal v Arizoně, avšak každodenně spolu hovořili po telefonu.  Jeho hráčskými vzory jsou hokejisté Jonathan Toews a Anže Kopitar, jelikož jejich pojetí hry je podle něj jak na skvělé ofenzivní, tak také na defenzivní úrovni a ve srovnání s nimi má dost podobný herní styl.

Hráčská kariéra.

Zámořská kariéra.

Hrál za americkou reprezentaci do 18 let v United States Hockey League, v sezóně 2014/15 se stal rekordmanem soutěže, když dosáhl 55 branek a 61 asistencí. Na mezinárodní scéně s americkým týmem vyhrál World U-17 Hockey Challenge 2014 a Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let v letech 2014 a 2015. Na MS 2015 vyhrál s osmi brankami a sedmi asistencemi kanadské bodování, byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem turnaje a zvolen do All-stars týmu. Startoval také ve vyšší věkové kategorii na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2015, kde mužstvo USA skončilo na pátém místě, připsal si jeden gól a dvě asistence.

Evropská kariéra.

Aby si talentovaný mladík zvykal na dospělý hokej, stal se v roce 2015 hráčem švýcarského klubu ZSC Lions a po dovršení osmnáctého roku začal hrát švýcarskou ligu, nastoupil také v Lize mistrů, mj. proti HC Sparta Praha. V prvních dvou měsících působení v Curychu dosáhl 25 bodů a zařadil se mezi opory týmu.

Draft.

Ve švýcarské lize nakonec získal 46 bodů (24+22) ve 36 zápasech, a pak ještě přidal další starty mezi dospělými na mistrovství světa v Rusku, kde za USA dosáhl v deseti utkáních devět bodů (6+3). Ve vstupním draftu NHL v červnu 2016 byl jasným favoritem, což se potvrdilo, když si ho jako prvního v pořadí vybralo Toronto Maple Leafs.

Toronto Maple Leafs.

Dne 21. července 2016, podepsal tříletou nováčkovskou smlouvu s Maple Leafs. Na základě kontraktu má maximální možný roční příjem ve výši 925 tisíc amerických dolarů, přičemž součástí smlouvy jsou i bonusy. V National Hockey League (NHL) poprvé debutoval 12. října 2016 v zahajovacím utkání sezóny 2016/17 zápase proti Ottawě Senators, ve kterém nastoupil v úroku s Williamem Nylanderem and Zachem Hymanem. Několik minut po zahájení 1. třetiny vstřelil při své první střele na bránu v utkání svou 1. branku a zaznamenal zároveň první bod v NHL, a stal se tak dvanáctým nejvýše draftovaným hráčem, jenž skóroval při svém debutu v NHL. Jen šest minut nato skóroval opět, když si přes vstřelením branky pohrál se všemi hráči Ottawy. Pouze jednu minutu a dvacet pět sekund po zahájení 2. třetiny potřeboval k tomu, aby zaznamenal hattrick, když ke vstřelení 3 branek potřeboval stejný počet střel. Přitom se stal jedním z pěti hokejistů v historii NHL, kteří ve svém prvním utkání v této soutěži zaznamenali hattrick a prvním, který byl draftován jako jednička. Tři sekundy před koncem druhé třetiny skóroval opět, když v přečíslení 2 na 1 využil přihrávky od Nylandera a úspěšně zaznamenal branku. Jen Joe Malone a Harry Hyland vstřelili 19. prosince 1917 každý při svém debutu hned pět branek (bylo to první utkání hrané v novém formátu NHL). I přes jeho historický výkon nakonec Maple Leafs padli 5:4 v prodloužení, když Matthews vstřelil všechny branky svého týmu v utkání. Za jeho nesmírně povedený debut se také dočkal přes sociální sítě mnoha gratulací od různých minulých i současných hvězd NHL a dalších známých osobností, jako například od: Teemu Selänneho, Douga Gilmoura, Krise Letanga, Tylera Seguina, Roberta Luonga či herce Stephena Amella. Daniel Brière, jeden z jeho idolů když vyrůstal, také přispěchal s gratulací.  Po utkání sdělil: „"Těžko se mi hledají slova. Nevěřil jsem tomu, co se děje. Takový příběh prostě nevymyslíte. A jsem moc rád, že u toho mohli být mí rodiče".“

Auston Matthews (* 17. září 1997 Scottsdale, Arizona) je americký hokejový útočník, který hraje kanadsko-americkou nejvyšší soutěž National Hockey League (NHL) za klub Toronto Maple Leafs. Většina skautů ho považovala za předpokládanou jedničku vstupního draftu NHL 2016, což se taky potvrdilo, když byl 24. června 2016 draftován v prvním kole jako 1. celkově týmem Toronto Maple Leafs.

Auston Taylour Matthews (* 17. September 1997 in San Ramon, Kalifornien) ist ein US-amerikanisch-mexikanischer Eishockeyspieler, der seit Juli 2016 bei den Toronto Maple Leafs in der National Hockey League unter Vertrag steht. Er gilt als eines der herausragenden Talente im Welteishockey und wurde als "First Overall Draft Pick" im NHL Entry Draft 2016 von den Maple Leafs ausgewählt.


Historie.

Starověk a středověk.

Latinské písmo vzniklo asi v 7. století př. n. l. odvozením od řeckého písma, které Římané přejali od Etrusků. Postupně tak vznikla archaická latinka (7.–4. století př. n. l.), v níž mělo jedno písmeno více tvarů. Od 4. století př. n. l. probíhala stabilizace jednotlivých liter a na epigrafické památky po roce 200 př. n. l. jsou psány již stabilizovaným písmem monumentálním ("capitalis monumentalis"), jehož nejvýznamnějšími zástupci jsou "scriptura quadrata" a "scriptura actuaria". V knižních písmech se objevovala zejména kvadrátní kapitála ("capitalis quadrata") a rustická kapitála ("capitalis rustica"). Pro běžnější potřeby byla od 1. století př. n. l. užívána starší římská kurzíva (majuskulní).  Ve 3. století na starší římskou kurzívu navázala minuskulní mladší římská kurzíva a z kvadrátní kapitály se až do 8. století vyvíjela okrouhlejší unciála. Unciála postupem času přešla v polounciálu, v níž se mísily majuskulní a minuskulní tvary. Od 6. století se v důsledku stěhování národů a christianizace začala formovat také národní písma, která lze rozdělit zhruba do dvou hlavních skupin: 1) kontinentální (v kontinentální Evropě, navazovala na mladší římskou kurzívu) a 2) insulární (na Britských ostrovech, navazovala na unciálu a polounciálu).  Velká rozrůzněnost národních písem ovšem znesnadňovala jejich četbu, a tak bylo učiněno několik pokusů o sjednocení těchto písem, z nichž nejúspěšnější proběhl ve Franské říši, kde během karolinské renesance vznikla (8. století) karolinská minuskula ("carolina"), která vyhovovala všem důležitým požadavkům: byla čitelná, jednoduchá i estetická. Brzy proto zatlačila národní písma. Její variantou byla diplomatická minuskula, která písmena izolovala a omezila používání nepřeberného množství zkratek (s postupem času však zkratek znovu začalo přibývat).  V důsledku změny estetického cítění, způsobu seříznutí pera i kvůli rostoucí potřeby psaní se ve 12. století písmo zvertikálnilo a obloučky "caroliny" se začaly lámat, části písmen se také začaly stínovat, takže písmena byla tvořena silnými a vlasovými tahy. Tímto způsobem vznikla gotická minuskula, jež se s postupem času rozdělila do tří podskupin: "gotica texturalis" (dekorativní), "gotica cursiva" (zběžné písmo) a "bastarda" (křížením dvou předchozích, polokurzíva).

Novověk.

V polovině 15. století se středověké latinské písmo rozštěpilo na dvě větve: zatímco novogotické písmo navazovalo na středověké gotické písmo, humanistické písmo přejalo své tvary z antické kapitály a raně středověké karolinské minuskule. Vývoj písma v obou větvích reagoval především na rostoucí potřebu psát častěji a rychleji, takže kreslené písmo bylo v psaných textech rychle zatlačeno do pozadí polokurzívou (v případě humanistického písma) nebo kurzívou (v případě novogotického písma). Kreslené písmo nicméně našlo hojné uplatnění v knihtisku: humanistické písmo v podobě antikvy a italiky, novogotické písmo v podobě bastardy, textury, švabachu a fraktury.  Oba typy písma spolu soupeřily, přičemž humanistické písmo postupně vytlačovalo novogotické, které se nakonec v polovině 20. století úplně přestalo používat. Humanistické písmo se již v 1. polovině 16. století stalo výhradním typem písma pro zápis textů v latině a rozšířilo se v celé Itálii. Do ostatních národních jazyků ovšem začalo pronikat později: pro zápis francouzštiny se běžně užívalo až od konce 16. století, pro angličtinu od 1. poloviny 18. století, pro češtinu od 1. poloviny 19. století. Novogotické písmo se užívalo nejdéle pro zápis němčiny, a to až do roku 1941, kdy nacistická administrativa používání tohoto písma zakázala. Od té doby se pro jazyky zapisovaných latinkou používá pouze humanistické písmo.

Znaky.

Původní latinská abeceda obsahovala pouze tato písmena:  Písmo bylo původně ryze majuskulní. Minuskule, tj. „malá písmena“, se začala vyvíjet z majuskulí („velkých písmen“) až cca v 3. století n. l. pro snazší zápis pomocí četných ligatur. Přesné rozlišení na majuskule a minuskule a použití obojího podle přesných pravidel v témže textu pochází až z doby humanismu, který se snažil zachovat jak minuskule, tak majuskule. Rozdělení na majuskule a minuskule je typické jen pro latinku a řeckou abecedu (a abecedy od nich odvozené, např. cyrilici).  Postupně se vyvíjela, některá písmena se měnila, některá přibyla. Formou písmen, jejich ligaturami a použitím se zabývá latinská paleografie. Pro úsporu psacím materiálem vyvinula latina komplexní systém zkratek, který text značně zkracoval. Zkratky nahrazovaly celá slova (hlavně jména jako "Iesus", "Christus", "Deus", atd.), předložky, spojky, pravidelné pádové koncovky apod. (např. "b" namísto koncovky „bus“, "t" namísto koncovky „tur“, vypouštění „m“ a „n“ a jejich nahrazování nadepsanou čárkou). Dodnes se z těchto zkratek několik zachovalo i v národních jazycích, např. & ("et" čili slučovací spojka „a“), v italštině se někdy v kurzívním psaní (i když velmi zřídka) používá vodorovná čárka nad písmenem jako náhrada za vypuštěné „m“ nebo „n“ apod. Původ z latinského "ad" má pravděpodobně i zavináč @.  Ve středověku se latinka začala používat i pro jiné jazyky než latinu, tyto jazyky obsahovaly hlásky, které se v latině nevyskytují, a to dalo vzniknout dalším písmenům. Mnohé jazyky, místo aby pro své hlásky vytvářely zcela nová písmena (např. ß æ), modifikovaly stávající písmena pomocí diakritiky (např. á ě ü ő ň).  V průběhu 20. století upadá znalost latiny, která je dávno mrtvým jazykem, a upevňuje se celosvětový význam angličtiny; tento trend se ještě posiluje s rozvojem výpočetní techniky koncem století. I v důsledku toho se za „standardní latinku“ běžně považuje anglická abeceda, která má následující znaky:  Vedle písmen se součástí písma (ne však "abecedy") stala i tzv. interpunkční znaménka, která latinka sdílí s mnohými dalšími písmy. Patří sem zejména:  Všechny jazyky, které dnes píší latinkou, používají také tzv. arabské číslice pro zápis čísel. Římané původně používali římské číslice, tvořené kombinacemi některých písmen latinky a dodnes používané v jazycích píšících latinkou ke zvláštním účelům.  Arabské číslice jsou následující:  Římská čísla jsou tvořena pomocí těchto písmen latinky:

Rozšíření.

Podle mluvčích  Latinku používá přes 2,5 miliardy lidí.  Podle jazykových větví  Latinku používá většina germánských a románských jazyků, také všechny keltské a baltské jazyky a více než polovina slovanských jazyků.  V 19. a 20. století se latinka stala prostředkem i pro zápis řady mimoevropských jazyků. Často jde o výsledek práce křesťanských misionářů, kteří překládali do domorodých jazyků Bibli nebo její části.

Latinka (popř. latinské písmo) je nejpoužívanější písmo na světě. Jedná se o písmo hláskové, obsahující znaky jak pro souhlásky, tak pro samohlásky.

Das lateinische Schriftsystem ist ein alphabetisches Schriftsystem. Es basiert auf dem lateinischen Alphabet, das seit dem Ende seiner Entwicklung während der Renaissance 26 Buchstaben umfasst.


Minulost města.

Podle Melnské mírové dohody území Katyčiů náleželo Litevskému velkoknížectví (LDK). V letech 1451–1485 žemaitský staršina Jonas Kęsgaila založil dvůr. V roce 1533 Pruské vévodství zabralo pozemky vsi Katyčiai, protože velkokníže litevský Zikmund I. Starý složil lenní hold pruskému knížeti Albrechtu Braniborskému, kterému také převedl část Žemaitska (ke které náležely i Katyčiai). I když Prusko bylo polským lénem a polský král Zikmund I. Starý zároveň také velkoknížetem litevským, Jižní část Žemaitska (a Katyčiai) nebyla navrácena Litvě, ale od roku 1555 připadla Prusku. V německých dokumentech a mapách z let 1555 – 1939 Katyčiai figurují pod názvy "Kotyca", "Koadjuthen", "Koadjuten", "Coadjuthen", "Katytiai", "Kottiten" atd.  V roce 1568 zde pyl postaven hrad, kolem roku 1574 evangelický luterský kostel. V 18. století zde žilo nemálo obchodníků, pořádaly se velké trhy. Na přelomu 18. a 19. století při epidemiích moru a cholery vymřela naprostá většina obyvatel Katyčiů a na jejich místo byli přestěhováni němečtí kolonisté, kteří ještě v roce 1861 tvořili 80 % obyvatel. V roce 1734 byl postaven nový evangelický luterský kostel. V roce 1817 městečko vyhořelo. Od roku 1891 zde kvetl nelegální obchod pašovanými knihami. V roce 1905 zde bylo 30 % litevců. V roce 1911 byla založena Kulturní společnost litevské mládeže "Vainikas" (věnec nebo též výkvět), která měla 145 členů a knihovnu. V letech 1915 – 1919 zde působil jako farář Vilius Gaigalaitis. Koncem roku 1922 bylo v Katyčiajích založeno oddělení hlavního výboru spásy Malé Litvy. V roce 1923 po Klajpedském povstání byla část Malé Litvy (Klajpedského kraje) včetně městečka připojena k Litvě. V meziválečném období působil spolek Santara, spolek Katyčiajských pěvců, roku 1926 byl postaven vodní mlýn, který jistou dobu v poválečných letech dodával elektrický proud, byly zde dvě základní školy, policejní stanice, pošta, lékárna, banka, spořitelna, pojišťovna, několik dílen různých řemesel, cihelna, několik prodejen. V letech 1950 – 1992 zde bylo středisko drůbežnického sovchozu. Po II. světové válce zde došlo k značné výměně obyvatelstva: mnoho lidí uteklo na Západ a na jejich místo přišli dosídlenci z nejrůznějších oblastí Litvy.  Kostel byl v roce 1955 sovětskou vládou znárodněn a přeměněn na kulturní dům, v roce 1991 byl věřícím navrácen.  10. října 2011 prezidentka Litevské republiky dekretem č. 1K-835 potvrdila Katyčiajský městský znak.

Slavní rodáci.

Zde se narodili:  Na zdejším hřbitově je pochován:

Katyčiai jsou městys v západní části Litvy, na jihozápad od jihozápadního okraje Žemaitska, v Klajpedském kraji, ve východní části okresu Šilutė, leží při silnici Žemaičių Naumiestis – Rukai, 12 km na jihovýchod od městečka Žemaičių Naumiestis, 9 km na jihojihozápad od městečka Vainutas, 23 km na východ od okresního města Šilutė, městečkem protéká řeka Šyša. Z městečka vedou cesty a silnice ve směrech na Sartininkai, Trumpininkai, Mediškiemiai, Akmeniškiai, Degučiai – Žemaičių Naumiestis, Pašyšiai – Šilutė, Antšyšiai, Rukai – Pagėgiai, Ulozai.

Katyčiai () ist ein Städtchen (Miestelis) im litauischen Bezirk Klaipėda. Der Ort ist Zentrum des Amtsbezirks (Seniūnija) Katyčiai und gehört zur Rajongemeinde Šilutė.


Zastávky.

0 km – Pacific Central Station, Vancouver, Britská Kolumbie kanadsko-americká hranice 100 km – Fairhaven Station, Bellingham 142 km – Mount Vernon Amtrak Station, Mount Vernon, Washington - Stanwood Amtrak Station, Stanwood, Washington 198 km – Everett Station, Everett 224 km – Edmonds Station, Edmonds 253 km – King Street Station, Seattle 270 km – Tukwila Station, Tukwila 315 km – Tacoma Amtrak Station, Tacoma 373 km – Centennial Station, Olympia-Lacey 404 km – Centralia Union Depot, Centralia, Washington 473 km – Kelso Multimodal Transportation Center, Kelso, Washington 538 km – Vancouver Amtrak Station, Vancouver, Washington washingtonsko-oregonská hranice (řeka Columbia) 554 km – Portland Union Station, Portland, Oregon Steel Bridge (řeka Willamette) 578 km – Oregon City Amtrak Station, Oregon City 637 km – Salem Station, Salem 682 km – Albany Depot, Albany, Oregon 752 km – Eugene Depot, Eugene

Historie.

Trasa Amtrak Cascades je spojením původních tras mezi Portlandem, Seattlem a Vancouverem. Původně ji společně provozovaly železniční společnosti Northern Pacific, Great Northern Railway a Union Pacific a později se vyvinula v jednu z nejoblíbenějších tras společnosti Amtrak.  Při startu společnosti Amtrak v roce 1971 jezdily pravidelně tři vlaky mezi Portlandem a Seattlem, spojení do Vancouveru bylo přerušeno. Původně neměly tyto vlaky žádná jména, ale při nástupu oficiálního jízdního řádu v listopadu 1971 se jeden jmenoval "Coast Starlight" a pokračoval až do Los Angeles, zatímco zbylé dva nesly jména "Mount Rainier" a "Puget Sound".  V roce 1972 Amtrak zavedl spojení mezi Seattlem a Vancouverem, jednalo se o vlak "Pacific International". Vlak byl pokaždé krátký, ale měl pro Amtrak velice netypické uspořádání, dokonce do něj patřil jeden z mála observačních vozů, které společnost měla.  Koridor se rozrostl v roce 1980, kdy se stát Oregon rozhodl finančně podpořit spojení mezi Portlandem a Eugenem. Nový vlak byl pojmenován "Willamette Valley", ale kvůli neúspěchu byl zrušen už v dubnu 1982. Toto zrušení bylo následkem zrušení spoje "Pacific International" v září 1981.  V roce 1994 zahájila společnost Amtrak šestiměsíční zkušební lhůtu nových moderních vozů od španělské společnosti Talgo na koridoru mezi Seattlem a Portlandem. Amtrak tento dočasný vlak pojmenoval "Northwest Talgo" a oznámil, že až zkušební půlrok skončí, bude zahájen provoz nového, tradičního spoje, který bude fungovat jako podpora vlaku "Mount Rainier". Pravidelný provoz byl odstartován v dubnu 1994 a společnost uspořádala exhibiční jízdu mezi Vancouverem a Eugenem. V říjnu téhož roku společnost představila náhradu za spoj "Mount Adams" a dohodla se se státem Oregon na prodloužení spoje "Mount Rainier" do Eugenu od června 1995, načež Oregon začal platit dvě třetiny z 1,5milionové dotace.  V květnu 1995 se společnost Amtrak vrátila do Vancouveru, a to spojem zvaným "Mount Rainier International", který spojil západokanadskou metropoli se Seattlem. Stát Washington poté zařídil pronájem vozů Talgo podobných těm, které v roce 1994 prošly zkouškami. V říjnu 1995 se Amtrak rozhodl přejmenovat "Mount Rainier" na "Cascadia", čímž bylo zviditelněno, že vlak nyní operuje i ve státě Oregon.  V roce 1998 byl zaveden třetí spoj mezi Seattlem a Portlandem, který nahradil dálkový spoj "Pioneer". Již na jaře 1998 používaly všechny spoje mezi Seattlem a Portlandem nebo Eugenem vozy Talgo, zatímco vlak směřující do Vancouveru pokračoval s tradičními vozy Amtrak. Pak se společnost rozhodla zbavit vlaky jejich individuálních jmen a přejmenovat je na "Pacific Northwest", jelikož probíhaly přípravy na obdržení stálých vozů Talgo, nikoli pouze pronajatých, které byly právě ve výrobě ve Spojených státech a jejich vlastníkem se měl stát stát Washington. Novou značku "Amtrak Cascades" společnost oznámila na konci jízdního řádu na podzim 2008 a nové vozy vyjely na koleje v prosinci téhož roku. Na konci roku 2000 společnost prodloužila druhý spoj do Eugenu.  V roce 2004 vznikl program "Rail Plus", který umožňoval přestup na vlaky "Sounder" společnosti Sound Transit mezi Seattlem a Everettem.  Koridor v dalších letech pokračoval v růstu, v roce 2006 přišel čtvrtý vlak mezi Portlandem a Seattlem a v srpnu 2009 vyjel dlouho očekávaný přímý spoj mezi Portlandem a Vancouverem, který odstranil nutnost přestupu v Seattlu. Tento spoj je hlavní částí projektu, který má zjistit, jestli je přímý spoj vhodným řešením. Protože si ale kanadská strana vyžádala 550 tisíc ročně na kontroly na hranicích, měl být spoj vyřazen v říjnu 2010. Zastupitelé státu Washington ale jednali s kanadskou vládou, která nakonec podpořila spoj na další rok dotací, která činila 800 tisíc dolarů.

Výbava.

"Cascades" je unikátní vlak se speciálním nátěrem. Na jednom konci vlaku je lokomotiva EMD F59PH, kterou následuje 12 nebo 13 vozů od společnosti Talgo a na druhém konci vlaku je nepoháněná lokomotiva EMD F40PH, která je používaná jako řídicí vůz. Řídící vůz je speciálně upraven, aby splňoval požadavky Federální správy železnic.  Většina vozů Talgo je opravována v Seattlu, ale důležité opravy probíhají v Los Angeles a tak je možno občas vidět tyto vozy i u vlaku "Coast Starlight".  Řídící vozy tohoto vlaku se liší od těch, které Amtrak přestavoval v minulosti. Dřívějším verzím, které jsou k vidění na několika koridorech společnosti Amtrak, se říká "cabbage car", což je sloučenina "cab car" pro řídící vůz a "baggage car" pro zavazadlový vůz. V těchto vozech je odstraněn motor a volné místo je použito jako zavazadlový prostor s posuvnými dveřmi. Vozy Talgo ale mají své vlastní zavazadlové prostory, takže v případě "Cascades" mají řídící vozy původní dveře od motoru. Neobvyklé je, že vozy Talgo mají v zavazadlových prostorech háky pro kola, na ostatních vlacích společnosti Amtrak musí být kola uložená v krabici.  Lokomotiva zbavená motoru je řídícím vozem, takže z ní je vlak ovládán na cestě na sever. Při jízdě na jih je strojvedoucí v lokomotivě s motorem. Řídící vozy mají na rozdíl od poháněných lokomotiv pětičíselné označení namísto tříčíselného. Ve vzácných případech je v provozu souprava s poháněnými lokomotivami na obou stranách, nebo souprava s jednou poháněnou lokomotivou, ale bez řídícího vozu na druhé straně.  Vozy pro cestující byly vyrobeny španělskou firmou Talgo a tak je "Cascades" jediným vlakem společnosti Amtrak, který užívá vozy od tohoto výrobce. Vozy jsou naklápěcí, takže vlak může překonávat zatáčky ve vyšších rychlostech. Jsou navrženy pro maximální rychlost 200 km/h, ale na trati vlaku "Cascades" je kvůli bezpečnosti povolena rychlost pouze 127 km/h. Plány pro budoucnost by měly povolenou rychlost zvýšit na 176 km/h.  Vozy Talgo jsou k sobě spojeny tím, že každý pár sdílí jednu nápravu s tím sousedním. To zabraňuje vylomení jízdní soupravy při vykolejení.  Typický vlak se skládá ze zavazadlového vozu, dvou vozů obchodní třídy, jednoho bufetového nebo jídelního vozu, jednoho kavárnového vozu, šesti vozů standardní třídy a jednoho služebního vozu. Čtyři z pěti souprav nesou jméno po horách v Kaskádovém pohoří: Mount Rainier, Mount Baker, Mount Hood a Mount Adams. Ten pátý se jmenuje Mount Olympus, podle hory v Olympijském pohoří.  Jedna z těchto souprav, a to Mt. Adams, byla původně postavena jako předváděcí a pro možný vlak mezi Los Angeles a Las Vegas. Byla postavena s dalšími dvěma vozy standardní třídy, takže měla celkem 14 vozů. V této podobě jezdila několik let mezi Seattlem a Vancouverem a také měla jiné barevné schéma, když se na ní místo zelené, hnědé a krémové barvy objevily modrá, černá a stříbrná.  Vyrobena byla také šestivozová náhradní souprava, která má zavazadlový vůz, služební vůz, jídelní vůz, kavárnový vůz a dva vozy standardní třídy. Dva vozy z původní soupravy Mt. Adams a dva vozy z náhradní soupravy byly rozloženy do čtyř používaných souprav, což dává celkem čtyři třináctivozové a jednu dvanáctivozovou soupravu.  V době Díkůvzdání na konci listopadu jsou provozovány vlaky navíc. Ty se skládají s obvyklých vozů společnosti Amtrak, někdy na nich bývají používány také dvoupatrové vozy Superliner.  V srpnu 2007 se v jedné ze souprav Talgo objevila trhlina na vzpěře nápravy a Amtrak se společně s Washingtonským ministerstvem dopravy rozhodl dočasně stáhnout všechny soupravy Talgo a nahradit je vozy Amfleet a Horizon. Protože ale tyto obvyklé vozy flotily Amtrak nejsou naklápěcí, byla doba jízdy mezi Seattlem a Portlandem prodloužena o třicet minut na čtyři hodiny. Soupravy Talgo se začaly vracet už v září téhož roku, na konci října už byly v plném počtu a tak se vrátil obvyklý jízdní řád vlaku.

Dotování.

Trať je dotována státy Washington a Oregon, s rozdělovacím bodem na Union Station v Portlandu. K červnu 2006 stát Washington dotoval čtyři vlaky denně ze Seattlu do Portlandu a zpět a dva vlaky denně ze Seattlu do Vancouveru a zpět. Oregon pak vyplácel peníze pro dva vlaky denně z Portlandu do Eugene a zpět.

Místní partnerství.

Protože vlak dotují společně ministerstva dopravy Washingtonu a Oregonu, místní dopravní společnosti nabízejí množství slev a výhod.  Vlak "Cascades" má také užitek z vylepšení železnice, která provádí společnost Sound Transit pro svůj vlak "Sounder". Nejdůležitějším projektem je "Point Defiance Bypass", což je vybudování nové trasy v Tacomě, která bude kratší, přímější a rychlejší než ta stará. Vlaky se navíc budou moci vyhnout tunelu Nelsona Bennetta, ve kterém je jen jedna kolej.

Plány.

Podle svého dlouhodobého plánu plánuje Washingtonské ministerstvo dopravy zvýšení frekvence spojů mezi Seattlem a Portlandem na třináct jízd tam i zpět denně a na čtyři až šest jízd tam i zpět denně mezi Seattlem a Bellinghamem, z nichž čtyři budou pokračovat dále do Vancouveru. Vlak cestuje po celém federálně plánovaném Pacifickém severozápadním koridoru, všechna zlepšení tedy mají vyústit ve vyšší povolenou rychlost na trati.  Vyšší povolená rychlost vyústí v následující změny doby jízdy:  Aby se dosáhlo vyšší pohotové rychlosti, musí být provedeno několik kroků v podobě projektů zlepšení trati. Musí být zlepšena hradla, návěstidla, některé přejezdy musí být změněny v nadjezdy nebo podjezdy, některé koleje musí být nahrazeny nebo vylepšeny, některé stanice musí být zvětšeny. Aby mohl být druhý zpáteční vlak mezi Seattlem a Bellinghamem prodloužen do Vancouveru, musí společnost Burlington Northern Santa Fe (BNSF) vylepšit některé tratě v Kanadě, což musela financovat vláda Britské Kolumbie. Této dohody mezi Britskou Kolumbií, BNSF a Amtrakem bylo dosaženo v březnu 2007. Projekt zahrnoval stavbu 3,35 kilometrů dlouhé vlečky v Deltě, která stála sedm milionů dolarů a nyní už je hotova.  V prosinci 2008 vydalo Washingtonské ministerstvo dopravy (WSDOT) plány středního rozsahu, které podávají detaily o projektech, které musí být zrealizovány pro dosažení poloviny dlouhodobého plánu. WSDOT žádá o 900 milionů dolarů dotací pro projekty obsažené v plánech středního rozsahu na základě toho, že trať je jedním z koridorů, které mohou čerpat peníze na základě zákona o obnově z roku 2009. Časové rozvržení projektů závisí na tom, jak rychle budou federální dotace vyplaceny.  V létě 2009 zažádal stát Oregon o federální dotace o výši 2,1 miliardy dolarů na přestavění nepoužívané Oregon Electric Railway, která běží souběžně s tratí vlaku "Cascades" mezi Portlandem a Eugenem a může být používána společností Amtrak.

Statistiky.

Zdroj: Ministerstvo dopravy státu Washington

Amtrak "Cascades" je trasa osobního vlaku řízená společností Amtrak ve spolupráci s americkými státy Washington a Oregon a s kanadskou provincií Britská Kolumbie. Své jméno nese po Kaskádovém pohoří, které vede rovnoběžně s železnicí kousek na východ.

Amtrak "Cascades" ist eine Eisenbahnlinie des Personenverkehrs, die von Amtrak betrieben wird und im Nordwesten der Vereinigten Staaten die US-Bundesstaaten Oregon und Washington mit der kanadischen Provinz British Columbia verbindet. Die Verbindung ist nach der Kaskadenkette benannt.


Výrobní faktory.

"Elementární" výrobní faktory se skládají ze základních prepozic, potřebných k danému druhu výroby. Dělí se na několik kategorií:  Naproti tomu "dispoziční" faktory kombinují předchozí elementární faktory a jsou jimi například plánování, samotný proces výroby, kontrola, propagace a odbyt.  Poměr cena výroby a cena výrobku se v ideálním případě blíží dvěma.

Vývoj výroby.

Při pohledu na historický vývoj můžeme výrobu rozdělit do čtyř stádií. Jejich časové oddělení není ostré a pří přechodu do druhého vždy ještě dlouhou dobu souběžně probíhalo i první stádium. V dnešní době se ve světě vyskytují poslední tři stádia, ve vyspělých ekonomikách pak především poslední dvě.

Výrobní proces.

Funkcí výrobního procesu je tvorba užitkových hodnot a představuje hlavní činnost podniku.  Základní aspekty výrobního podniku jsou:

Struktura výrobního procesu.

Při zkoumání výrobního procesu, jeho plánováni nebo optimalizaci často záleží na tom, na který aspekt výroby se konkrétně zaměřujeme.  Rozlišujeme tři hlediska zkoumání výrobního procesu:  Z věcného hlediska se může jednat o:  Časové hledisko řeší následující faktory řízení výroby:  Hledisko prostorového uspořádání výrobního procesu:  V souvislosti s prostorem a organizací výrobního procesu je potřeba zmínit dva příbuzné aspekty řízení výroby:

Řízení výroby a jeho cíle.

Řízení výroby se zaměřuje na dosažení optimálního fungování výrobních systémů s ohledem na vytyčené cíle. Výrobní systém tak zahrnuje všechny činitele účastnící se procesu výroby: provozní prostory, nezbytná technická zařízení, suroviny, polotovary, energie, informace, pracovníky podílející se na výrobě, rozpracované a hotové výrobky a odpady.  V řízení výroby se jedná o věcné, prostorové a časové sladění činitelů účastnících se výrobních procesů či výrobní procesy ovlivňujících: pracovníků podílejících se na výrobě, provozních prostor, nezbytných výrobních a dopravních zařízení, surovin, energií, polotovarů, rozpracovaných výrobků, finančních prostředků, informací a v neposlední řadě i odpadů.

Cíle řízení výroby.

Cílem se v ekonomii rozumí stav, kterého má být v budoucnu dosaženo. Vedle všeobecných cílů firmy by měli být definovány i cíle specifické pro jednotlivé oblasti její činnosti: pro vývoj výrobků, výrobu a její kvalitu, marketing a prodej, finance, personální rozvoj, řízení, využití informačních technologií atd.  Podle úrovně řízení můžeme cíle dělit na strategické, taktické a operativní. Podle časového horizontu pak na dlouhodobé, střednědobé a krátkodobé cíle.  Mezi základní cíle řízení výroby patří:

Výroba je činnost, kde dochází k přeměně vstupů na výstupy. Základním předpokladem jsou výrobní zdroje (činitele). Jsou to vstupy do výroby. Vstupy se přeměňují výrobním procesem a mění se ve výstupy (statky, služby). Za statky jsou označovány fyzické komodity (produkty vyráběné pro spotřebu či směnu) a služby jsou úkony, které uspokojují existující poptávku. Tudíž dochází k transformaci výrobních faktorů na statky či služby.

Unter verarbeitendem Gewerbe oder verarbeitender Industrie werden jene Wirtschaftszweige zusammengefasst, deren wirtschaftliche Tätigkeit überwiegend darin besteht, Erzeugnisse zu be- oder verarbeiten, mit dem Ziel, andere Produkte herzustellen oder bestimmte Erzeugnisse zu veredeln, zu montieren oder zu reparieren. Nachdem die amtliche Statistik auf verarbeitendes Gewerbe umgestellt hat, um das Handwerk miteinzubeziehen, gehören zu ihr die Hauptgruppen


Zaniklé synagogy ve městě.

První synagogou v Lošticích byla roubená budova postavená roku 1581, kdy taktéž vznikla místní židovská náboženská obec. Patrně podlehla ničení během švédských nájezdů během Třicetileté války.  V pořadí druhá synagoga, roubená budova s podezdívkou, stála od roku 1651 na tomtéž místě, nicméně roku 1727 byla rozebrána, když bylo židovské obyvatelstvo nuceně vystěhováno do ghetta v oblasti dnešní Ztracené a Žadlovické ulice na západ od náměstí. Tato synagoga byla znovu postavena právě v nově zřízené židovské čtvrti. Svému účelu sloužila do konce 18. století, kdy začala stavba nové zděné synagogy, kdežto dřevěná stavba byla rozebrána a z neznámých důvodů zanikla. Její krov byl použit při stavbě střechy nové synagogy.

Stavba a popis nejnovější synagogy.

Na témže místě začala stavba třetí synagogy, jež byla na přelomu 18. a 19 století přestavěna v klasicistním stylu a dokončena roku 1805 připojením obydlí pro rabína. Klasicistní architektonické prvky jsou na stavbě dosud patrné. V jižní části budovy je situována ženská galerie s rekonstruovanými výmalbami.  Bohoslužby se v synagoze konaly pouze do začátku druhé světové války, v době nacistické okupace se využívala jako skladiště.

Moderní historie a současnost.

V letech 1966–1980 budova sloužila jako městské muzeum s expozicí o dějinách místní židovské náboženské obce, od roku 1968 zároveň jako základní umělecká škola. Vnitřní zařízení se nedochovalo, nicméně synagoga získala tři řady lavic z olomoucké synagogy, jež byla v březnu 1939 vypálena lokálními fašisty. Těchto 21 míst symbolicky připomíná 80 obětí holokaustu z Loštic, Mohelnice a Úsova. Čestné místo v první řadě je věnováno dr. Bertholdu Oppenheimovi, který před válkou v Olomouci a v Lošticích zastával funkci rabína a zahynul v Treblince roku 1942. Seznam obětí i dedikace jednotlivých míst je v synagoze k dispozici.  Stavba patří městu Loštice. V letech 1989–1990 byla budova staticky zajištěna a od roku 2006 je postupně rekonstruována. V roce 2011 byla v synagoze pro veřejnost otevřena stálá expozice muzea města a knihovna Otty Wolfa.

Bývalá synagoga stojí ve Ztracené ulici jako čp. 619, necelých 200 m jihozápadně od náměstí Míru ve městě Loštice v okrese Šumperk. V roce 1964 byla vyhlášena kulturní památkou.

Die Synagoge in der mährischen Gemeinde Loštice in Tschechien wurde etwa um 1544 erbaut, etwa 1651 sowie 1805/1806 wiedererbaut und nach 2004 gründlich restauriert.


Historie.

Obec je osídlena z velké části potomky přistěhovalců z Čech a Moravy a má silnou kulturní a hudební historii. Většina přistěhovalců musela v počátcích velmi tvrdě pracovat. Muži většinou pracovali na 60 mil vzdálené stavbě železnice, kam docházeli jednou týdně pěšky, ženy na polích. Bílá cedule při vjezdu do obce je opatřena nápisem bez diakritiky: "VITAME VAS, WELCOME TO SPILLVILLE ONE OF THE OLDEST INCORPORATED CZECH VILLAGES IN AMERICA" a je vyzdobena moravskými folklorními motivy. Ves má vzácnou kroniku, kterou sepisoval téměř od počátku existence obce zdejší učitel J. J. Kovařík a jeho syn Josef Kovařík.

Názvy.

Poblíž vsi je Krocaní řeka a také Český potok. U Krocaní řeky se usadil první osadník v roce 1849, jménem Charles Korek v roce 1850 Joseph Spielmann (přišel z Bavorska), ten postavil na břehu první srub a poté pilu. Ta byla zničena v roce 1853 povodní. V roce 1854 přijeli první čeští osadníci: Martin Bouska, Frank Payer, Wenzel Mikesh, John Novak a Andrew Kubesh s rodinami a pět Švýcarů. Později ale převážili Češi. 16. května (někdy se uvádí 11. května) 1860 byl položen základní kámen ke kostelu. K pojmenování byl vybrán světec sv. Václav. Škola byla založena 1870. Zakoupeny varhany byly roku 1876. 1893 na ně hrál poté Antonín Dvořák.

Jména ve vsi a "Osvojenec".

Nápis nad branou hřbitova zní: "Česko národní hřbitov" pod nápisem totéž v anglické verzi. Jména jsou většinou česká: Cisar, Lukesh, Sobolik, Pecinovsky, Mikesh, Chyle, Slivon, Vopava, Kala, Kupka, Novak, Poshusta, Kostohryz, Katerina Zizka, Swehla... atd. Je zde i socha z bílého mramoru Jana Husa s podivným nápisem: "Čeští Osvojenci odpočívají zde po práci a oběti životní. Pro blaho rodin a člověčenstva!" Význam podivného termínu "osvojenec" je již dnes ve vsi zapomenut. Je spojen se jménem Františka Matouše Klácela, přítele Boženy Němcové, který odjel do USA vybudovat sociálně lepší společnost. Osvojenec nepotřeboval kostel, stačila mu pouze víra, přesně podle slov Jana z Husi. Anglický termín zněl "Bohemian Freethinkers" (Čeští volnomyšlenkáři). Nedaleko Spillvilu je větší obec také českého původu Protivin.  V létě 1893 zde strávil se svou rodinou letní prázdniny Antonín Dvořák u učitele Kovaříka. V té době byl Antonín Dvořák ředitelem newyorské konzervatoře a odjel sem po skončení Českého dne na Světové výstavě v Chicagu, kde řídil symfonii G dur a ouverturu Kde domov můj. Složil zde mj. svůj slavný "Smyčcový kvartet F dur" zvaný ""Americký"". Náčrt vytvořil během prvních třech dnů pobytu v bytě Kovaříkova bratrance, kde bylo k dispozici harmonium. Pravděpodobně zde dokončil Novosvětskou. Dvořák skládal na břehu Krocaní řeky, podle jistého červeného ptáčka. Podle výsledků vědců na konci sedmdesátých let se mohlo jednat o něktrý z druhů: Tanagra červená, Drozd stěhovavý, Kardinál virginský.  Ve 20. století zde hostovali např. Louis Armstrong, Glenn Miller či skupina Thy Byrds.  V roce 1979 se ve Spillvillu konal k uctění 75. výročí úmrtí skladatele velký festival, k němuž vyšlo i zvláštní poštovní razítko.

Spillville je obec v USA. Nachází se ve státě Iowa, 7 km západně od Calmaru a 19 km jihozápadně od Decorahu. V roce 2000 zde žilo 386 obyvatel.

Spillville ist ein im Winneshiek County gelegenes Dorf im US-Bundesstaat Iowa. Bei der 2010 erfolgten Volkszählung hatte es 367 Einwohner.


Život.

Studoval na Harvardské univerzitě a v roce 1939 získal titul Ph.D. za meteorologii na Massachusettském technologickém institutu.  Pracoval v americkém meteorologickém úřadu od roku 1934 do roku 1942, poté sloužil jako kapitán a posléze jako podplukovník meteorologické služby armádního leteckého sboru Spojených států během druhé světové války od roku 1942 do roku 1946. Dne 14. září 1944 se, v hodnosti majora, Wexler stal prvním vědcem, který záměrně vletěl do hurikánu. Jednalo se o doprovodný let Douglas A-20 "Havoc", který vletěl do hurikánu a shromáždil vědecké údaje.  V roce 1946 se vrátil do amerického meteorologického úřadu a stal se vedoucím divize vědeckých služeb. Jako vedoucí výzkumný pracovník Wexler vybízel ke studiu atmosféry i jiných planet než je Země. Proslavil se zvláště svou práci na využití družic pro meteorologické účely, totiž při vývoji první meteorologické družice na světě: TIROS-1. Spisovatel vědecko-fantastické a futurologické literatury Arthur C. Clarke, který sledoval Wexlerovu práci na hurikánech ve 40. letech 20. století napsal Wexlerovi a požádal ho, aby rozvinul Clarkeho myšlenku na výrobu umělého družice pro sledování počasí z kosmického prostoru. To Wexlera nasměrovalo na cestu, která by nakonec vedla v roce 1960 k vytvoření družice TIROS-1. Wexler také studoval použití počítačů pro předpověď a změny počasí.  Byl hlavním vědcem americké expedice do Antarktidy pro Mezinárodní geofyzikální rok v roce 1958.  V roce 1958 se obával, že testování atomových bomb může vést k nové ledové době v důsledku nukleární zimy.  V letech 1959-1961 navrhoval a propagoval myšlenku "World Weather Watch". V roce 1961 sloužil jako vedoucí americký vyjednavač v rozhovorech se Sovětským svazem o společném využívání meteorologických družic.  Pokračoval v práci ve svém úřadu až do své smrti v roce 1962. Zkoumal důsledky spojení sloučenin chlóru a bromu s následným poškozováním stratosférických ozónových vrstev. Zemřel na srdeční infarkt během prázdnin v Woods Hole v Massachusetts. Co se problematiky ozonových děr týče, Wexler již přijal pozvání na přednášku s názvem „Klima Země a jeho modifikace“ v Institutu vesmírného výzkumu a technologií na univerzitě v Marylandu. Bylo to 12 let předtím, než se v roce 1974 objevily první články o vlivu chlorfluoruhlovodíků na ozonovou vrstvu, během nichž se zvýšila produkce CFC. James Rodger Fleming poznamenal později: „Kdyby Wexler žil, asi by publikoval své nápady a jistě byly zaznamenány. Nemohly by vést k jinému výsledku, než snad k časnější koordinované reakci na problematiku zmenšování ozónové vrstvy“.  Zůstala po něm manželka Hannah a dvě dcerky: Susan a Libby. Jeho žena darovala jeho zápisky v roce 1963 knihovně Kongresu.

Harry Wexler (15. března 1911 Fall River, Massachusetts – 11. srpna 1962) byl americký meteorolog, který pro předpovědi počasí navrhl použití meteorologických družic.

__KEIN_INHALTSVERZEICHNIS__ Harry Wexler (* 15. März 1911 in Fall River (Massachusetts); † 11. August 1962 in Woods Hole (Massachusetts)) war ein US-amerikanischer Meteorologe, der als Vater der Wettersatelliten gilt.


Život.

Narodil se v Uherském Hradišti roku 1943 do rodiny armádního důstojníka Václava Volka a jeho ženy Ludmily. Když bylo Michalovi pět let, přestěhovala se rodina do Prahy, kde jeho otec zastával funkci velitele Hradní stráže, zemřel zde ovšem předčasně jako chodec při dopravní nehodě. V důsledku toho žil Michal dlouhou dobu pouze se svou matkou, ke které si vytvořil velmi blízký vztah a která v něm také probudila zájem o hudbu. V dětství se učil hrát na kytaru a klavír.  Existují dohady, že biologickým otcem Volka by mohl být spisovatel František Kožík, se kterým měla jeho matka v době okolo Michalova narození velmi úzký přátelský vztah. Ten na přímý dotaz tuhle tezi sice odmítl potvrdit, svoji odpověď ale formuloval tak, že to z ní vyplývá jako dobře možné.  Jeho zájem o rokenrol vzbudil roku 1956 článek o Elvisi Presleym v časopise "Dikobraz", ve kterém se psalo o „novém úpadkovém hudebním stylu, vzniklém v prohnilém imperialismu“. Původně se domníval, že rokenrol vznikl v západním Německu, neboť mu jeho první rokenrolové desky věnovala teta z Lince. Na jeho omyl jej upozornil o nějaký čas později Pavel Sedláček.

Hudební kariéra.

První kapela.

V roce 1960 začal Miki Volek vystupovat s kapelou Crazy Boys, ve které hrál na sólovou kytaru a zpíval doprovodné vokály. Dalšími členy kapely byli i pozdější klávesista Olympicu Mirek Berka a hudebník Ladislav Štaidl. Na vystoupení Crazy Boys na reprezentativním koncertu divadla Semafor přišly do paláce Lucerna tři tisíce diváků. Po skončení jejich produkce nechtěli diváci Volka pustit z pódia. Roku 1963 odešel Miki Volek, tehdy už jako hlavní zpěvák kapely, dobrovolně do psychiatrické léčebny, aby nemusel nastoupit na vojnu, a Crazy Boys se rozpadli.

Zlatá éra.

Po propuštění z léčebny ještě téhož roku začal hrát s kapelou Olympic, se kterou nahrál své první gramofonové desky a vystupoval v hudebním pásmu "Ondráš podotýká" divadla Semafor. Období kolem poloviny šedesátých let byla Volka zlatá éra a stal se hvězdou srovnávanou s Waldemarem Matuškou, Evou Pilarovou nebo Karlem Gottem. Jeho nekonformní vystupování a neznalost angličtiny mu ztížily přístup do nahrávacích studií a do rozhlasu. V této době se začaly naplno projevovat zpěvákovy sklony k alkoholismu a užívání drog (fenmetrazin a jiné medikamenty) poté, co od samého začátku jeho vystupování se jeho matka snažila pomáhat mu udržovat výkonnost pomocí dopujících léků, nad čímž postupem času ztrácel kontrolu. Od roku 1965 kvůli rozdílnému názoru Petra Jandy na další vývoj kapely v Olympicu pouze hostoval. Roku 1966 odešel z kapely natrvalo a začal vystupovat se skupinou Old Stars. Od roku 1968 zpíval v kapele Mickey & The Samuels Petra Kaplana.

Politicko-kriminální intermezzo.

Roku 1969 odjel na turné s Mickey and the Samuels do Západního Berlína. Měli propustky a mohli volně přecházet mezi východní a západní částí města. V Západním Berlíně si zakoupili zábavné publikace a plakáty, ale i tiskoviny o pražském jaru 1968, což bylo při hraniční kontrole klasifikované jako protirežimní. Na základě tohoto nálezu byl spolu se svým přítelem fotografem Aloisem Valentou zatčen, půl roku byli drženi a vyslýcháni ve vazbě v Berlíně a následně odsouzeni k jedenapůlročnímu trestu odnětí svobody ve věznici v Drážďanech za protistátní štvaní. Po třinácti měsících byli Volek a Valenta za doprovodu Stasi přepraveni zpět do Československa. Po té byl dotlačen k podpisu spolupráce s StB jako informant. Své zprávy o prominentních osobnostech české kultury ovšem podával takovým způsobem, že byl z této služby po roce pro „nepoužitelnost“ propuštěn.

Závěr kariéry.

Přelom sedmdesátých a osmdesátých let znamenal pro Mikiho Volka konec hudební kariéry. V letech 1976–1979 sice poměrně úspěšně vystupoval s kapelou Transit, celkově však na něj doléhaly následky užívání drog a alkoholu. Počátkem osmdesátých let se oženil a začal dálkově studovat na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Manželství se však kvůli Volkovým drogovým a alkoholovým příhodám brzy rozpadlo a studií na vysoké škole rovněž zanechal. V roce 1984 natočil své první a jediné sólové album nazvané "Miky Volek. Miky Volek? Miky Volek!".  Závislost na omamných látkách se postupně začala projevovat na zpěvákově zdravotním stavu. Počátkem devadesátých let kvůli nedostatku peněz prodal svůj klavír, obrazy, psací stroj a kytaru. Nakonec přišel i o byt, ve kterém bydlel. Jeho politickým idolem se stal Miroslav Sládek.  Na sklonku života se začal stýkat se skupinkou mladých lidí. Mezi těmito jeho přáteli byl i tehdy ještě student FAMU Filip Menzel, který s ním natočil amatérský dokumentární film. Tento snímek se stal později základem dokumentu Igora Chauna "Nesmrtelný život a smrt Mikiho Volka, rokenrolového krále". Miki Volek zemřel začátkem srpna 1996 ve svém bytě v Praze 7 ve Veletržní ulici. Pravděpodobnou příčinou smrti bylo krvácení do jícnu jako následek dlouhodobého nadměrného požívání alkoholu. Jeho mrtvé tělo bylo nalezeno až 14. srpna. Jeho ostatky jsou uloženy v hrobě na Olšanském hřbitově.

Michael „Miki“ Volek (21. května 1943 Uherské Hradiště – 14. srpna 1996 Praha), zvaný též Mickey, rodným jménem Michal Vítězslav Volek, byl český rokenrolový zpěvák, kytarista, pianista, skladatel a showman, přezdívaný král českého rokenrolu.

Miki Volek, eigentlich Michael Vítězslav Volek (* 21. Mai 1943 in Uherské Hradiště; † 14. August 1996 in Prag) war ein tschechischer Rockmusiker und einer der bekanntesten Rock ’n’ Roll-Sänger der 1960er Jahre in der Tschechoslowakei.


Motto časopisu.

Každé vydání časopisu Dabiq obsahuje hlavní motto:

1.díl - Návrat Chalífátu.

První díl, nazvaný Návrat Chalífátu, se zabývá především politickými tématy, založením IS a tradicemi o apokalyptických bitvách.  Dabiq komentuje vyhlášení chalífátu (str. 6-7 a 34-41) a tvrdí, že se jedná o jediný pravý islamistický stát na světě. Muslimové po celém světě mají prý povinnost odpovědět na volání chalífátu a mají vykonat Hidžru ("exodus") na území Islámského státu (str. 11). Je také podporováno černobílé vidění světa, když je prezentována teorie dvou táborů - buď stojíte na straně Islámského státu a Alláha, nebo stojíte na straně západních křižáků, židů a nevěřících (str. 10).  Dabiq také věnuje pozornost kmenům v Iráku a popisuje jejich "spolupráci" s Islámským státem (str. 12-15 a 48-49). Velká část prvního vydání Dabiqu se také věnuje fotoreportážím z dobytých měst (str. 16 - 19 a 42-47) a vysvětlení principu chalífátu. Ten IS odvozuje od proroka Abraháma, který je muslimy považován za praotce; viz Proroci islámu (str. 20-29). Jako součást chalífátu je také propagován džihád a absolutní poslušnost zákonu šaría (str. 30-31).  Dabiq se také v každém díle zaměřuje na "Slova nepřítele", tedy většinou prohlášení západních představitelů. V případě prvního vydání časopisu jde o CATO institut a některé představitele OSN (str. 32-33).  Úvod i závěr celého časopisu je vyhrazen apokalyptickým příběhům a tradicím, pocházejícím z úst proroka Mohameda. Ta prorokují zánik křižáckých vojsk u Dábiku, a to právě rukou věrných islámských džihádistů (str. 2-3 a 50). Toto proroctví je uznáváno značnou částí muslimů na světě.

2.díl - Potopa.

Druhý díl časopisu Dabiq, nazvaný Potopa (podle Noeho biblické potopy), vyšel 27. července 2014 a oproti prvnímu dílu, který se věnoval boji proti sekularismu a demokracii, pojednává o náboženských aspektech džihádu.  Islámský stát obsáhle vysvětluje, jak se svět nevěřících vkradl do hlavy běžných muslimů a způsobil jejich odpadnutí od pravého islámu. Toto odpadnutí bylo údajně prorokováno Mohamedem. Neschopní a odpadlí muslimové jsou přirovnáváni ke "100 velbloudům, z nichž žádný není vhodný k cestování". Druhé vydání Dabiqu také silně kritizuje nejen demokracii, ale samotnou nauku o "svobodě volby", kterou považuje za aroganci nevěřících. Podle ideologie IS totiž Bůh nedává "svobodu si vybrat", nýbrž "přikazuje, co je správné". Jako příklad uvádí Noeho potopu (viz Proroci islámu), při níž byli všichni nevěřící vyhlazeni ze země a přežilo jen několik málo věřících okolo proroka Noeho.  Časopis jasně tvrdí, že světová potopa není mytickým příběhem, ale skutečnou historickou událostí. IS dokonce zmiňuje archeologické výzkumy a historii hory Ararat, kde se údajně až do středověku nacházely trosky Noeho gigantické lodi. Jako důkaz o tomto zázraku uvádí Alláhova slova v Koránu:  IS se v druhém vydání soustředí na vyvrácení pacifismu a dokázání toho, že prorok Mohamed kázal džihád, nikoliv pacifismus.

3.díl - Volání k Hidžře.

Třetí díl časopisu Dabiq, nazvaný Volání k Hidžře, vyšel 10. září 2014 a je pojednává především o tom, proč a jak by měli mladí lidé odejít z Evropy a připojit se k Islámskému státu v Iráku a Lévantě. Vydání také prezentuje oficiální vysvětlení IS ohledně popravy Jamese Foleyho a vyvraždění některých kmenů v Sýrii či Iráku.  Islámský stát se zříká zodpovědnosti za Foleyho smrt a tvrdí, že jeho propuštění selhalo kvůli leteckým útokům USA. Podobně svalují vinu na kmen Šuajat, který se nejdříve Islámskému státu vzdal, ale poté zabil jeho hlídky a snažil se spojit s nepřítelem (oficiální iráckou armádou). Trestem bylo zastřelení všech mužů a rozdělení jejich žen mezi otroky a konkubíny.

Dabiq byl název propagandistického časopisu Islámského státu pojmenovaný podle stejnojmenné vesnice v severní Sýrii, který je distribuován pro anglicky mluvící obyvatelstvo po internetu. Jeho první díl vyšel 5. července 2014 po vyhlášení takzvaného chalífátu, vedeného Abú Bakrem al-Bagdádím. Časopis obhajuje radikální islám, apokalyptické vidění světa a vyzývá všechny muslimy k připojení k Islámskému státu. V říjnu 2016 bylo město Dábik dobyto Tureckem podporovanými povstalci a Islámský stát přestal ve své propagandě využívat jeho název.

Dabiq () ist der Titel eines monatlichen englischsprachigen Online-Magazins, das von der Terrororganisation „Islamischer Staat“ für Propaganda, Rekrutierung und Legitimierungsbestrebungen des IS-Kalifats über Deep Web verbreitet wird. Seit seinem erstmaligen Erscheinen im Juli 2014 wurden einzelne Ausgaben in eine Vielzahl von Sprachen übersetzt, unter anderem Französisch, Russisch und Deutsch. Die Zeitschrift umfasst zwischen 40 und 60 Seiten.


Historie a vývoj.

Od roku 1963 produkoval čínský výrobce Harbin Aircraft Manufacturing Corporation v Charbinu vrtulníky Harbin Z-5. Jednalo se o licenčně vyráběné sovětské vrtulníky Mil Mi-4. V roce 1966 se rozhodli čínští konstruktéři osadit vrtulník Z-5 turbohřídelovým motorem Wozhou WZ-5 o výkonu 1618 kW. Šlo o vůbec první čínský vrtulník vybavený turbohřídelovým motorem. Vzhledem k tomu, že byl motor umístěn pod hlavní rotor, došlo k přesunu pilotní kabiny až do přídě vrtulníku. Současně došlo k úpravám celé přídě a zvětšila se také nákladová kabina. S využitím výkonnějšího motoru vzrostl rovněž dolet i rychlost vrtulníku. Nový stroj získal brzy označení Harbin Z-6. První prototyp byl dokončen již v roce 1967, ale první let uskutečnil až 15. prosince 1969. Druhý prototyp vzlétl 25. prosince téhož roku. Prvním pilotem se stal Wang Pejmin, který byl již dříve testovacím pilotem pro vrtulníky Z-5.  Po čínsko-sovětských ozbrojených střetech na hranicích obou zemí byl vývoj vrtulníků Z-6 přesunut z Charbinu do Čchang-čou a Changhe. Zde se na vývoji spolupodílel Institut pro výzkum a vývoj helikoptér. 7. srpna 1972 došlo k havárii jednoho ze strojů Z-6, při které zahynulo šest osob. Jako příčina nehody byla určena špatná konstrukce motoru, který se při letu zadřel. Vzhledem k tomu, že tou dobou se ve velkém množství prosazovaly nové sovětské vrtulníky Mil Mi-8, kterým se stroje Z-6 konstrukčně podobaly, rozhodla se čínská vláda výrobu ukončit. Celkem bylo vyrobeno 15 kusů. V Čínské lidové republice byly vrtulníky certifikovány až v roce 1977.  V roce 1979 byl experimentálně jeden z vrtulníků Z-6 osazen turbohřídelovým motorem Pratt & Whitney Canada PT6T-6, ovšem výsledky zkoušek nejsou známy.

Uživatelé.

Čínská lidová republika

Specifikace.

Data podle publikace "Chinese aircraft : China's aviation industry since 1951".

Harbin Z-6 (označován někdy také jako Zh-6) je víceúčelový užitkový vrtulník střední hmotnostní kategorie s čtyřlistým nosným rotorem a třílistým tlačným vyrovnávacím rotorem. Vrtulník vznikl na konci 60. let úpravou čínských licenčně vyráběných strojů Harbin Z-5. Ve své době se jednalo o vrtulník podobný úspěšným sovětským strojům Mil Mi-8.

Der Harbin Z-6, (Z-"Zhishengji" = Senkrechtstartflugzeug), ist ein in China entwickelter Hubschrauber auf der Grundlage des Harbin Z-5, der selbst ein Lizenzprodukt bzw. eine Kopie der Mil Mi-4 ist. Die Produktion wurde beendet, nachdem festgestellt wurde, dass die Leistung des Z-6 dem des Vorgängers Z-5 unterlegen war. Daher wurden von den ursprünglich geplanten 100 Stück nur 11 gebaut.


Život.

Narodil se v roce 1931 a až do roku 1936 žil v Klatovech, od roku 1936 žije v Praze. Ve filmu se poprvé objevil již v roce 1944, kdy jako kompars hrál jednoho z vystupujících z tramvaje ve filmu "Sobota".  Po dostudování střední školy začal v roce 1947 začal pracovat jako grafik v reklamních ateliérech "Propagační tvorba", kde se seznámil s Viktorem Sodomou. Ten spolu se svou manželkou Vlastou hrál pro své kolegy písně převzaté ze západního rozhlasu (např. Johnny Ray, Elvis Presley), někdy se soukromě scházeli i v závodním klubu "Reduta" na pražské Národní třídě. Spolu s ním vymýšlel první privátní rozhlasové programy.  V letech 1952–1954 byl na vojně ve Slaném, kde zakresloval mapy a při tom poslouchal mnichovský rozhlas a psal texty na odposlechnuté melodie (dochovaný text "Potkala ryba papouška" později nazpívala Ljuba Hermanová).  Poté se věnoval především divadlu, nejprve působil v Redutě, poté spoluzaložil Divadlo Na zábradlí. V roce 1959 založil spolu s J. Šlitrem divadlo Semafor, kde působí dodnes. Toto divadlo bylo velmi populární, což vedlo k řadě problémů, které vyvrcholily podpisem 2000 slov, který Suchý později odmítl odvolat. Po roce 1989 se stal opět ředitelem Semaforu.  Z archivních dokumentů ministerstva vnitra plyne, že v letech 1987 až 1989 byl důvěrníkem StB. Podle nálezu Ústavního soudu nelze dokázat, že lidé z kategorie „důvěrník“ spolupracovali s komunistickou tajnou policií vědomě. Detaily o jeho stycích s StB obsahoval jeho spis, ten byl však koncem roku 1989 skartován, sám Jiří Suchý důvody svého vedení v seznamech objasnil v knize "Inventura" v roce 2000.  Jeho první ženou byla výtvarnice Běla Suchá, rozená Novotná (1939–1986). V roce 1964 se jim narodil syn Jakub. V roce 2006 si vzal o 45 let mladší ženu Markétu Suchou – šatnářku v Semaforu, se kterou se po šesti letech manželství rozvedl.

Jiří Suchý a divadlo.

Reduta.

Duo manželů Sodomových se v roce 1955 rozrostlo v hudební skupinu, pro kterou Jiří Suchý vymyslel název Akord club. V té době Suchý vystupoval na večírcích s banjem a zpíval své písničky. Sodomovi, třebaže zpívali zpočátku anglicky, nabídli Suchému spolupráci a ten složil několik českých textů ("Letní den", "Mám rád blues"). Nakonec si koupil basu, na kterou se naučil hrát a přidal se ke skupině. Tato skupina se stala poměrně populární a v období svého vrcholu (roky 1956–1958) hrála celou řadu písní Jiřího Suchého, z nichž nejznámější jsou "Zlomil jsem ruku tetičce" a "Blues pro tebe". Zajímavostí je, že první písničku, kterou v Redutě zazpíval, nebyla jeho vlastní tvorba, ale "Půl párku" Voskovce a Wericha. Vystupoval také s Juditou Čeřovskou, byl však menší než ona, a proto si stoupal na bedýnku.  V Redutě se seznámil Miroslavem Horníčkem, který s ním začal spolupracovat na programu "Pondělky s tetou" a který jej, v roce 1956, seznámil s Jiřím Šlitrem. Brzy poté začaly vznikat jejich první společné písničky ("Píseň pro Hamleta", první verze "Marnivé sestřenice").  V roce 1957 vymýšlel s Ivanem Vyskočilem a Miroslavem Horníčkem v "Redutě" text-appealy, o rok později napsal svou první hru s písničkami "Šest žen" (např. písničky "Dudy a basa", "Buď mi věrná", "Láska se nevyhne králi", "Bei mir bist du schön"). V roce 1958 vyšla jeho píseň "Blues pro tebe" na desce, nazpíval ji Josef Zíma.  V tomto roce (1958), Suchý se Šlitrem opustili "Akord club", protože se rozhodli vytvořit vlastní kapelu o jejíž sestavení požádali Ferdinanda Havlíka. Suchý s Ivanem Vyskočilem se rozhodli založit vlastní divadlo a 30. června 1958 se v Redutě konal poslední text-appeal, poté založili Divadlo Na zábradlí.  Do Reduty se ještě vrátil, v roce 1959, po rozchodu s I. Vyskočilem. Spolu se Šlitrem, manželi Neradovými a Karlem Štědrým plánovali kabaret "Pondělí je ve středu", který se nakonec ale nehrál, protože byl při generálce označen jako nevhodný (např. píseň "Zlá neděle"). Po neúspěchu tohoto představení zpíval "Léta dozrávání" a "Mr. Rock a Mr. Roll" ve filmu "Tanec kolem tance". Pak již spolu s Jiřím Šlitrem a Ferdinandem Havlíkem založili divadlo Semafor.

Divadlo Na zábradlí.

V polovině roku 1958 založil spolu s Ivanem Vyskočilem Divadlo Na zábradlí. Již 9. prosince zde proběhla premiéra hry "Kdyby tisíc klarinetů". Hra byla úspěšná, přesto se na ní výrazně projevila herecká nezkušenost Suchého.  V roce 1959 vznikla druhá hra pro Divadlo Na zábradlí – "Faust, Markéta, služka a já", ale ta již se hrála bez Jiřího Suchého, který z divadla odešel.

Semafor.

Počátky.

Divadlo Semafor založil v roce 1959 J. Suchý spolu s J. Šlitrem a F. Havlíkem, již 30. října měla premiéru jejich první hra, hudební komedie "Člověk z půdy". V této hře vystupovali kromě amatérů také profesionálové (v roli spisovatele Antonína Sommera Miroslav Horníček a Miloš Kopecký, později i František Filipovský). Jiří Suchý se obsadil do role Malého lorda.  V roce 1960 Semafor uvedl tři premiéry "Ukradený měsíc" Ludvíka Aškenazyho s texty Jiřího Suchého, písničkový pořad "Zuzana je sama doma" a komedii "Taková ztráta krve", na všech měl Suchý výrazný podíl.  V roce 1961 vznikl pořad s povídkami Jiřího Suchého a básněmi Christiana Morgensterna "Papírové blues" a další písničkové pásmo "Zuzana je zase sama doma".  V této době se začala objevovat ideologická kritika, podle níž jeho hry nejsou vhodné pro pracující lid. Důsledkem toho byla v jejich působišti, v divadélku Ve Smečkách (dnešní Činoherní klub), o divadelních prázdninách roku 1961 zahájena rekonstrukce, která se protáhla na neurčito a Semafor tak přišel o stálé divadlo.

Období bez stálého divadla.

Po ztrátě stálého divadla prosadil svoji představu komornějšího divadla a rozešel se s některými členy (např. Waldemar Matuška, Eva Pilarová). Tento krok byl i snahou vyjít vstříc kritice a řešit ekonomické problémy. V divadle tak zůstal jen on, Šlitr a několik Semafor-girls. V této situaci Suchý uvedl svoji starší hudební revui "Šest žen". Další hrou, kterou spolu s J. Šlitrem vytvořili byl kabaret "Jonáš a tingl-tangl". Právě v tomto období vznikla jeho image jako jemného komika a zpěváka se slamákem a hůlkou. Toto představení bylo velmi populární a Semafor získal prostory v pasáži Alfa na Václavském náměstí.

V Pasáži Alfa.

Do smrti J. Šlitra.

Toto období bylo pro něj nejplodnější a nejúspěšnější, kromě divadla účinkoval ve Formanově filmu "Konkurs" a zpívá ve filmu "Bylo nás deset". Roku 1964 se podílel na vzniku filmového muzikálu "Kdyby tisíc klarinetů". Od roku 1966 navíc uváděl v rozhlasu svůj pořad "Gramotingltangly". V roce 1968 v televizi uvedl pořad "Grandsupertingltangl" a hrál a podílel se na scénáři k filmu "Zločin v šantánu".  V Semaforu vznikla další pásma písniček "Zuzana není pro nikoho doma" (1963) a "Recital 64", kde Suchý se Šlitrem zpívali i cizí písně. Roku 1965 je uvedeno pásmo "Zuzana je všude jako doma". Téhož roku přichází i první neúspěch, diváky je nepřijata hra "Sekta", ve které sice Suchý nehrál, ale měl na ní obvyklý autorský podíl. Velmi úspěšná byla jazzová opera "Dobře placená procházka", která se o rok později dočkala televizního zpracování. Důkazem jejich popularity byl i fakt, že písnička ze hry "Člověk z půdy" "Včera neděle byla" se po svém vydání stala nejprodávanější deskou v letech 1949–1965 (prodalo se 341 000 kusů).  V roce 1966 uvedl Semafor dvě hry, které Suchý napsal. Hra "Benefice" byla napsána pro něj a nakonec úspěšnější hru "Ďábel z Vinohrad" psal pro Jiřího Šlitra.  V roce 1967 měl v Semaforu premiéru pořad "Tak co, pane barone", o rok později hra "Poslední štace".  V době sovětské okupace v srpnu 1968 pobýval Jiří Suchý v zahraničí, uvažoval údajně o emigraci, nakonec se ale rozhodl se vrátit. V této době se Suchý se Šlitrem velmi sblížili a vznikla jejich nejlepší a nejznámější hra "Jonáš a doktor Matrace" (1969).  Dne 26. prosince 1969 Jiří Šlitr zemřel a Jiří Suchý byl rozhodnut skončit s divadlem.

Do roku 1980.

Období tzv. normalizace bylo pro Semafor a tím i pro J. Suchého velmi obtížné, protože cenzura Semafor tlačila jedním směrem, zatímco diváci očekávali, že se bude pokoušet vzdorovat. V roce 1970 byla Semaforu dokonce skutečně zastavena činnost, ale zákaz se podařilo po týdnu zrušit. Suchý už v roce 1968 podepsal 2000 slov, později i Několik vět, petici za propuštění Václava Havla, což vedlo k zákazu vystupování v televizi a rozhlase, omezení vydávání desek (storno alba "Elektrická puma") a knížek (stornována už vysázená kniha "Ďábel z Vinohrad"). Jako nestraník byl nucen odstoupit z funkce ředitele Semaforu, kterým se po něm stal Ferdinand Havlík. Ten jím byl až do roku 1975, kdy byl i on nahrazen. Od roku 1975 vzrůstaly na divadlo různé tlaky, nakonec v roce 1976 vznikla v Semaforu bez vědomí J. Suchého další tvůrčí skupina, kterou vedl Josef Dvořák a která ubrala Suchému prostor. J. Suchý v roce 1977 odmítl podepsat Antichartu, což ještě utužilo jeho postavení vůči komunistickému režimu. Období samostatnosti divadla skončilo v roce 1980, kdy byl Semafor přidělen pod Hudební divadlo v Karlíně. Jediné významnější vystoupení Suchého mimo divadlo Semafor byla oslava padesáti let "Vest pocket revue" V+W, při níž hrál Suchý s Janem Werichem v Lucerně.  Tvorba Suchého je v tomto období omezena cenzurou a později i stále menším prostorem na jevišti. Na kvalitě se nepříznivě odrazila i smrt Jiřího Šlitra, a tak lze o jeho tvorbě v tomto období říci, že zaostává za předchozím obdobím. Přesto vznikla celá řada her. Již v roce 1970 Semafor uvedl hru "Básníci a sedláci + Revizor v šantánu", dále pak hru "Ten pes je váš?", která je zajímavá především tím, že zde poprvé vystoupila Jitka Molavcová. V roce 1971 uvedl Suchý pouze muzikálek "Čarodějky". Ani jedna z těchto her nepřinesla úspěch srovnatelný s předchozím obdobím a Suchý vážně uvažoval o skončení divadelní kariéry.  V roce 1972 přinesla úspěch hra "Kytice". Jedná se o přepracování Erbenových balad Svatební košile, Štědrý den, Polednice, Zlatý kolovrat, Vodník, doplněné Suchého vlastními librety; každá z těchto balad je podávána jinou hudební formou. V tomto roce vzniklo ještě páté písničkové pásmo o Zuzaně s názvem "Zuzana v lázni". V této hře se poprvé objevilo trio Kašpar + Baltazar + Melicharová (K+B+M) aneb Josef Dvořák + Jiří Suchý + Jitka Molavcová. Dvořák nebyl „parťákem“ Suchého dlouho, Suchý byl pro něj – dle jeho slov – příliš pomalý.  V roce 1973 neměl Semafor žádnou premiéru a zdá se být pravděpodobné, že Suchý tou dobou procházel tvůrčí krizí. Roku 1974 Suchý uvedl jedinou hru "Elektrická puma", která je zcela postavena na trojici K+B+M, jedná se o parodii na Jamese Bonda. Hra potvrzuje tvůrčí krizi a diváky byla přijata jen proto, že ostatní divadla produkovala ještě slabší hry.  Po roce 1975 se pak Suchý soustředil na upravování svých dřívějších děl, částečně to bylo v důsledku omezeného prostoru, částečně pravděpodobně i z obav před zavřením divadla. Tak vznikla hra "Sladký život blázna Vincka" (1975), která je ovlivněna neúspěšnou hrou "Sekta". Dále pak hra "Člověk z půdy" (1977), což je obnovená a přepracovaná jeho starší hra, v této nové podobě určená především dětem, a v roce 1980 i nová, přepracovaná verze "Kdyby tisíc klarinetů", která se hrála v Divadle Na Zábradlí.  Jedinou Suchého hrou v druhé polovině 70. let se stala hra "Smutek bláznivých panen" z roku 1977, ve které byl J. Suchý poprvé sám na jevišti s J. Molavcovou.

Divadelní tvorba do roku 1990.

Po přeřazení Semaforu pod Hudební divadlo v Karlíně dostával Suchý více prostoru, ale byl nucen hrát i v hrách, které nenapsal. Podle kritiků se mu v takových rolích příliš nedařilo (např. "Každý má svého Leona"). V roce 1984 začal Suchý spolupracovat s Radošinským naivním divadlem a se Stanislavem Štepkou inscenovali hru "Nevesta predaná Kubovi". V roce 1986 Jiří Suchý režíroval ve finském Tampere hru "Dr. Johann Faust" a o rok později pak hru "Vetešník".  Spolupráce s karlínským divadlem začala hostováním ve hře dvojice V+W "Golem", kterou spolu s Pavlem Koptou upravil.  V roce 1982 Suchý po delší době uvedl svoji novou hru "Dr. Johann Faust, Praha II, Karlovo nám. 40." Faust zde podepíše s ďáblem smlouvu, přeje si prožít všechny nevšední zážitky, ale za 500 let, kdy budou lidé lepší, ďábel jeho přání plní a Faust se ocitá v Praze na sklonku druhé světové války.  V roce 1985 se Suchý vrátil k tématu Jonáše hrou "Jonáš dejme tomu v úterý". Jonáš jako stárnoucí kabaretiér vystupuje s do něj zamilovanou uklízečkou – Melicharovou, kterou hraje Jitka Molavcová. Suchý s Molavcovou (Stella) vystoupili i v televizním Silvestru se zábavnou scénkou s minimaxem.  V roce 1986 byla uvedena hra "Na Poříčí dítě křičí", hra byla prakticky složena z písniček a byla bez herecké účasti Jiřího Suchého. Další hra "Vetešník" (1987) vypráví o starožitníkovi, který své artefakty získává za každou cenu. Zajímavostí je, že tato hra byla napsána anglicky a teprve poté přeložena do češtiny a ruštiny.  Poslední hra tohoto období, "Výhybka", měla premiéru v roce 1989 a byla opět bez herecké účasti Jiřího Suchého.  V listopadu 1989 se Semafor mezi prvními připojil ke stávce divadelníků a v jeho prostorách se konala řada besed s diváky, přičemž byli zváni hosté, kteří v předchozím období nesměli vystupovat. Jeden takový večer vysílala i československá televize.

Divadelní tvorba let 1990–1993.

Již 15. ledna 1990 se sešla schůze divadla Semafor, na níž se sešli představitelé tří semaforských scén – Josef Dvořák, Miloslav Šimek a Jiří Suchý. Dvořák i Šimek chtěli pokračovat ve stavu tří scén, zatímco Suchý si přál svoje divadlo. Zbývající skupiny tedy musely odejít. V roce 1993 začala v pasáži Alfa rekonstrukce, divadlo Semafor ji muselo po třiceti letech opustit a již se sem nevrátilo.  Jiří Suchý se v tomto období věnuje televizním programům "Večírky nejen pro zvané", které jsou ale brzy zrušeny. Mimo to Suchý buduje nakladatelství Klokočí, vydává vlastní měsíčník "Semaforum" a zakládá filmovou společnost Perplex.  Divadelně se v tomto období zaměřil na osvědčené hry ("Šest žen") a témata ("Kytice I. "a "Kytice II."). V roce 1991 se Suchý vrátil k text-appealům a vzniklo představení "Ach, ta láska nehezká", což byl "textappeal o sexappealu".  Suchý se snaží reagovat na změny společnosti a již v roce 1990 se v divadle Semafor objevila jeho aktuálně politická hra "Hej rup aneb Peklo nebude, ráj se vrací", která vychází z tradice Osvobozeného divadla. Jonáš v této hře zakládá politickou stranu a Melicharová se chce stát generální tajemníkovou. V roce 1992 vznikla hra "Nižní Novgorod", což byly pohádky o tom, proč Říjnová revoluce začala už v září.  V roce 1992 vznikla i více hudebně zaměřená představení ("Pět strun/Poslední štace", "Vynálezce korzetu"), která naznačovala, že se Semafor vrátí ke své tradiční tvorbě.  Své účinkování v pasáži Alfa zakončil Semafor v roce 1993 Koncertem na rozloučenou a J. Suchý musel po třiceti letech tyto prostory opustit.

Do roku 1995.

Odchodem z pasáže Alfa nastalo období, kdy Semafor vystupoval nejprve v klubu Lávka (textappeal "Koupil jsem si knot") a poté v Divadle komedie. Jelikož toto prostředí nebylo pro Suchého tvorbu ideální, snažil se o klasický repertoár divadla Semafor, aby udržel diváky ("Kapitáne, kam s tou revue", "Purpura na plotně", "Víkend s Krausovou"). V roce 1994 již začíná být jisté, že Suchého podnikatelské aktivity ve filmu neskončí nejlépe.

Semafor v Karlíně (do roku 2002).

Roku 1995 nabídlo Hudební divadlo v Karlíně Jiřímu Suchému malý sál v podzemí divadla. Jiří Suchý této nabídky využil a ještě téhož roku se do těchto prostor Semafor nastěhoval. Tyto prostory jednak odpovídaly potřebám tohoto divadla a jednak zajistily Suchému stálou scénu.  Na úvod vymyslel Suchý variabilní představení, které nazval "V hlavní roli písnička". Představení spočívalo ve zvaní hostů, kteří Semaforem prošli. V roce 1996 Suchý vystupoval v jakési one-man-show, která se jmenovala "Je mi nějak Česko" a Jiří Suchý zde zpíval a diskutoval.  V letech 1997 a 1998 vystoupil spolu s Jitkou Molavcovou na předvánočním podvečeru Masarykova demokratického hnutí v Divadle Kolowrat, od nějž obdržel v Míčovně pražského hradu 7. března 1998 "Čestnou medaili T. G. Masaryka" v přímém televizním přenosu, se kterou se "pochlubil" ve večerním přenosu divadelního představení.  V roce 1997 vznikl tradiční semaforský muzikál "Mé srdce je Zimmer frei", který měl značný úspěch. Poté Suchý připravil několik představení, která neobsahovala nic jiného než sázku na jeho tradiční publikum ("Únos turecké houslistky", "Galakoncert a jiné Ptákoviny", "Pré"). Tento trend roku 1999 podtrhlo oblíbené téma Semaforu Zuzana, tentokrát pod názvem "Zuzana se vrací".  V roce 2000 napsal Suchý uvedl hru "Noc v synagoze aneb Tajemství Brunhildiny punčochy", která vybočila z jeho poslední tvorby. Děj je o tom, jak se setkal Adolf Hitler se Stalinem v jedné vídeňské kavárně a jak to za nějaký čas dopadlo. Další na Semafor netypická hra vznikla v roce 2001 pod názvem "Pokušení svatého Antonína", hudbu pro toto představení dělal Vladimír Franz.  V představení "Život je náhoda v obnošený vestě" z roku 2002 se Suchý pokouší oslovit děti písněmi Osvobozeného divadla a písněmi, které složil spolu s J. Šlitrem.  Srpnové povodně roku 2002 zaplavily Karlínské divadlo a Suchý tak o stálou scénu opět přišel.

Od povodní 2002 do roku 2005.

Ztráta stálého divadla vedla k opětovnému hostování v řadě divadel a častému stěhování. Zajímavostí je, že 1. října 2002 se Suchý stal kmotrem nově otevřeného Divadélka JoNáš v Měšťanské besedě v Plzni. Ještě v roce 2002 přebásnil Jiří Suchý pro Divadlo na Vinohradech Aristofanovu Lysistratu.  Ještě v roce 2002 přišel Suchý s povodňovou revuí nazvanou "To nám to pěkně začíná", poté J. Suchý a J. Molavcová vystupovali především se staršími písněmi ("Tiše a ochotně", "I ty zpíváš si ty hity", "Jako v kapli"). Dále vznikl pořad "Včera večer poštou ranní aneb I dopis umí rozesmát", kde Suchý listuje zajímavými dopisy, které mu přišly.  V sezóně 2004/2005 získal J. Suchý pro Semafor prostory v sídle ministerstva kultury v Nosticově paláci. V této sezóně Suchý se Semaforem nastudoval několik her obvyklého Semaforského charakteru ("Sex a sex = 12", "Zavíráme, pojďte dál", "...nikoho nezabije – kdo jiný než poezie") a hru lehce vybočující z obvyklého stylu Semaforu – "Patero důvodů pro voo doo". Tato hra vypráví o tom, jak si pan Hanuš chce postavit na svém domě orloj, ale jeho nájemníci provozující podnikání v oboru voo doo nemají pro jeho nápad pochopení. V této divadelní sezóně dále vzniklo písničkové pásmo k oslavě 45. sezóny ("Je nám 45") a představení k nedožitým osmdesátinám Jiřího Šlitra ("80 svíček na ztraceným dortu").

Vlastní divadlo.

Dne 1. října 2005 se Jiřímu Suchému podařilo otevřít úplně nové divadlo Semafor v pražských Dejvicích. Pro toto divadlo namaloval oponu.  Sezóna v tomto divadle byla zahájena představením s názvem "Koncert s. r. o.", které bylo průřezem tvorby dvojic W+V a S+Š. Suchý dále zorganizoval představení "Začalo to akordem – a to právě před padesáti léty", což bylo vlastně vzpomínání na Acord klub. V nostalgicky laděných představeních pokračoval i "Pension Rosamunda", což je listování ve scénáři jednoho nerealizovaného filmu. Jedinou nevzpomínkovou hrou, se kterou v úvodní sezóně Semafor přišel, tak byla hra "Jako když tiskne".  V roce 2006 se Suchý na půdě Semaforu pokusil obhájit svoje neúspěchy jako podnikatel – "A já sám vždycky sám". Dále v tomto roce uvedl hudební komedii "Sukně smutnou jehlou spíchnutá" a hru "A co když ne? "  Rok 2007 přinesl premiéru hry "Lysistrata" (přepracovaný text napsaný původně pro Divadlo Na Vinohradech), která měla velmi pozitivní kritiky a byla i divácky velmi dobře přijata, hovoří se o nejúspěšnějším představení novodobého Semaforu. V roce 2008 Jiří Suchý obnovil upravenou hru "Sekta", která neuspěla v 60. letech; ani obnovená hra se však nedočkala mnoha repríz. Výrazně lépe bylo v roce 2009 přijato obnovení nejúspěšnější Suchého hry "Kytice". V témže roce, za účasti hostujícího swingového ansámblu Blue Star Václava Marka, uvedl vlastní revue plnou foxtrotu a humoru "Dnes večer v hotelu Modrá hvězda".  Změny v grantové politice pražského magistrátu a zavedení plošné dotace na vstupenku ovšem ohrozily budoucí existenci divadla na počátku roku 2008. Suchý se stal jedním ze signatářů petice Za Prahu kulturní a v Semaforu proti politice magistrátu uvedl kabaret "Děti kapitána Granta".  K 50. výročí divadla Semafor napsal Jiří Suchý řadu vzpomínkových pásem jako "Šlitr s námi (a zlý pryč) ", "Uteklo to jako H2O" nebo "Dal si růži do polívky". V roce 2010 měla premiéru také jeho úprava klasické operety "Mam'zelle Nitouche".

Dílo.

Jiří Suchý byl od počátků ovlivněn americkou groteskou (Charlie Chaplin, Buster Keaton, Laurel a Hardy), hudebníky (Graeme Bell, Bill Haley) a herci (Formby, Handley, Hulbert, Hay). Z české tvorby na něj mělo vliv Osvobozené divadlo. Dvojici V+W viděl poprvé v roce 1948 ve hře "Divotvorný hrnec", tvorba Osvobozeného divadla ho ovlivnila do té míry, že později dokonce nazpíval některé jejich písně. V reakci na tento zážitek s kamarádem Ivanem Vyskočilem napsal hru "Cestování", která však nebyla uvedena, a v Karlíně při skautském oddíle založil amatérskou scénu, pro kterou napsal pásmo s názvem "Osmička" (podle osmého bodu skautského zákona: "Junák je veselé mysli"). Složil první texty k písničkám a s otcem hrál loutkové divadlo.

Filmy o Jiřím Suchém.

Kromě dokumentů o divadle Semafor byl o Jiřím Suchém v roce 1993 natočen díl z cyklu "Gen". V roce 2019 byl uveden celovečerní dokument režisérky Olgy Sommerové.

Bibliografie.

Většina jeho knih obsahuje přepisy písňových textů a divadelních her, menší část tvoří povídky a vzpomínkové knížky.

Seznam písňové tvorby s Jiřím Šlitrem.

viz Seznam písní Jiřího Suchého a Jiřího Šlitra

Rozhlas.

Nejznámější rozhlasovou tvorbou jsou "Gramotingltangly", v nichž Jiří Suchý pouštěl písničky, které má rád. Později se v Gramotingltanglech střídal s Janem Werichem, Miroslavem Horníčkem a Ivanem Vyskočilem. Gramotingltangly se vysílaly od roku 1964, po roce 1968 byla většina smazána. Po roce 1969 se Jiří Suchý v rozhlase téměř neobjevoval. Od roku 1989 Suchý účinkuje v mnoha pořadech, z nichž nejznámější je "Na shledanou v Semaforu", kde jsou posluchači seznamováni s minulými i současnými hrami divadla Semafor.  V současné době se setkává Jiří Suchý s malířem Jiřím Anderlem v pořadu "Dva v Africe" a každou poslední neděli v měsíci moderuje na Country rádiu pořad písniček ze 60. let v cyklu "Pozdní sběr, aneb suchý výběr archivních hitů".

Ocenění.

Jiří Suchý je také držitelem mnoha ocenění, např. Medaile Za zásluhy II. stupeň (1995), Hudební cena Anděl – Síň slávy (1996), Čestná medaile T. G. Masaryka (7. 3. 1998), Cena Thálie – Zvláštní cena kolegia (2001), Cena Divadelních novin (2001/2002; spolu s Vladimírem Franzem), čestný doktorát – JAMU, Cena Ministerstva kultury (2005), Cena Jaroslava Seiferta (2005).  Dne 28. října 2013 ho prezident Miloš Zeman vyznamenal Řádem Tomáše Garrigua Masaryka.

Jiří Suchý (* 1. října 1931 Plzeň) je český divadelník, hudebník, textař, zpěvák, básník, skladatel, spisovatel, filmař, grafik, výtvarník, divadelní režisér a sběratel. Spoluzakladatel Divadla Na zábradlí a Semaforu, bratr Ondřeje Suchého.

Jiří Suchý (* 1. Oktober 1931 in Pilsen) ist ein tschechischer Schauspieler, Liedermacher, Texter und Regisseur. Er gründete 1959 zusammen mit Jiří Šlitr das Theater Semafor dessen Eigentümer er heute ist.


Kompozice.

Podle Highsmithové byl román inspirován blonďatou ženou v kožešinovém kabátě, kterou viděla nakupovat v obchodním domě, kde dočasně pracovala jako pokladní v oddělení hraček před Vánoci roku 1948:  “Možná jsem se jí všimla, protože byla sama, nebo proto, že její norkový kožich byl raritou, a protože byla blonďatá a její vlasy jakoby odrážely světlo. S rozmyslem si koupila panenku, jednu ze dvou nebo tří, které jsem jí nabízela. Napsala jsem si její jméno a adresu, protože panenka měla být dodána do sousedního státu. Byla to rutinní transakce, žena zaplatila a odešla. Ale já jsem se cítila zvláštně, hlavu jsem měla jako v oblacích, bylo mi na omdlení, ale ve stejné chvílí jsem cítila povznesení, jako bych měla vidění. Jako obvykle jsem šla z práce do svého bytu, kde jsem žila sama. Ten večer jsem sepsala myšlenku, zápletku, příběh o elegantní blond ženě v kožichu. Napsala jsem asi osm stránek do notesu psacím písmem.”  Highsmithová vzpomíná, že přibližnou podobu děje knihy napsala ten večer během dvou hodin. Druhý den zjistila, že má plané neštovice: “Horečka stimuluje představivost.”" Román dokončila roku 1951. Při psaní zápletky čerpala ze zkušeností s její bývalou milenkou Virginií Kent Catherwood, která v rozvodových řízeních ztratila nárok na dítě. Důvodem byly nahrávky z hotelových pokojů, které dokazovaly její vztah s ženou. Povzbuzení našla u jejího bývalého učitele z Barnardské univerzity, Ethela Sturtevanta, který četl výňatky z knihy. Vyjádřil se slovy: “Now this packs a wallop!” (Lze volně přeložit: “To je síla!”)  Vydavatelství Harper & Bros román odmítlo. Kniha byla poprvé vydána roku 1952 vydavatelstvím Coward-McCann. Další vydáni nakladatelství Bantam z roku 1953 mělo přebal, který hlásal:,Román o společností zakázané lásce.” Prodalo se více než milion výtisků. Nakladatelstvím Naiad Press, známé pro vydávání knih s lesbickou tematikou, znovu vydalo Cenu soli v roce 1984 a roku 1990 byla publikována nakladatelstvím Bloomsbury pod názvem Carol a pod autorčiným jménem, nikoliv pseudonymem.

Děj.

Therese Belivet je samotářská mladá dívka, která začíná žít v Manhattnu a hledá příležitost, jak začít kariéru výtvarnice divadelních kulis. Jako malou ji její ovdovělá matka poslala na internátní školu Episkopální církve Spojených států amerických, kde je Therese zanechána s pocitem opuštěnosti. Therese chodí s Richardem Semcem, mladým mužem, kterého nemiluje a nechce s ním mít sex. Během monotónní práce v obchodním domě v oddělení hraček Therese zaujme zákaznice, elegantní a krásná žena okolo třicítky. Žena, Carol Aird, dá Therese adresu, na kterou chce doručit její nákup. Therese pošle Carol vánoční přání a ona, i když prochází obdobím odloučení s manželem a rozvodem, nečekaně odpoví. Carol a Therese spolu začnou trávit čas a Therese si ke Carol vybuduje silné citové pouto. Richard Therese vinní za to, že je “zamilovaná jako školačka”, ale ona ví, že cítí mnohem více: do Carol se zamilovala.  Manžel Carol, Hage, podezřívá vztah Carol a Therese, kterou krátce potká, když Therese zůstává přes noc u Carol doma v New Jersey. Carol se dříve přiznala Hargovi, že měla krátkou milostnou aféru s její nejlepší přítelkyní Abby. Hage odveze jejich dceru Rindy k sobě, aby tak zamezil přístupu Carol k její dceři, dokud rozvodové řízení pokračuje. Aby unikla napětí v New Yorku podnikne Carol spolu s Therese výlet na západ, až do Utahu, kde už je jasné, že jejich vzájemné city jsou romantického i sexuálního charakteru. Fyzicky i pocitově se intimně se sblíží a vyznají si lásku. Ženy zjistí, že jsou sledované soukromým vyšetřovatelem, kterého najal Harge, aby shromažďoval důkazy o homosexualitě jeho ženy, které proti ní bude moci použít během nadcházejících slyšení.  Obě si uvědomí, že jejich pokoj byl odposloucháván během jejich noci jejich intimního sblížení. Carol muži zaplatí vysokou částku za jeho záznamy, i když ji varuje, že část už Hargovi odeslal do New Yorku. Carol ví, že ztratí péči o Rindy, pokud bude pokračovat ve vztahu s Therese. Proto Therese oznámí, že jejich vztah nemůže dále trvat a zanechá ji samotnou na středozápadě, zatímco se vrací do New Yorku, aby bojovala o dceru. Důkazy o orientaci Carol jsou natolik silné, že se Hargovi podřídí, aniž by její chování bylo představeno soudu. Souhlasí s tím, že Rindy bude výhradní péči Harge, ale bude moci Rindy vídat na dozorovaných návštěvách.  Se zlomeným srdcem se Therese vrací do New Yorku, aby znovu vystavěla svůj život. Sjedná si schůzku s Carol, ale její city jsou stále raněné, protože ji Carol zanechala beznadějnou, ve snaze zachránit její vztah k Rindy. Carol nabídne Therese, aby s ní začala žít, Therese odmítne. Rozloučí se a odjíždí za vlastním večerním programem. Po krátkém flirtu s anglickou herečkou, který zanechá Therese ve studu, přehodnotí její vztah ke Carol - “osamělost se přes ni přehnala jako valící se vítr” - a vydá se za ní. Carol ji přivítá dychtivěji, než kdy předtím.

Sociální význam.

Vzhledem ke šťastnému konci (nebo alespoň vzhledem k jeho vidině) a netradičním postavám, které se vymykaly tehdejší typické lesbické formuli a stereotypům, byla "Cena soli" v padesátých letech velmi oblíbena lesbickou komunitou.

Adaptace.

Rozhlasová adaptace, pojmenovaná "Carol," byla odvysílaná stanicí BBC Radio 4 v prosinci 2014. Miranda Richardson namluvila Carol a Andrea Deck namluvila Therese. Adaptace se skládala z pěti částí, které trvaly přibližně patnáct minut. Britsko-americká filmová adaptace románu, nazvaná "Carol," vyšla v roce 2015 a režíroval ji Todd Hayness, scénář napsala Phyllis Nagy. Roli Carol hraje Cate Blanchett a Therese ztvárnila Rooney Mara. Film získal v roce 2015 Official Selection na Filmovém festivalu v Cannes a vyhrál ocenění Queer Palm.

Cena soli (později vydáno pod názvem Carol) je román z roku 1952 americké autorky Patricie Highsmith, která ho napsala pod pseudonymem "Claire Morgan".

Salz und sein Preis, auch Carol ( oder "Carol"), ist ein Liebesroman der US-amerikanischen Autorin Patricia Highsmith. Sie veröffentlichte den Roman zunächst 1952 unter dem Pseudonym "Claire Morgan" beim amerikanischen Verlag Coward-McCann. Highsmith gab ihre Autorenschaft erst 1990 preis und veröffentlichte den überarbeiteten Roman nun unter dem Titel "Carol". Die deutsche Übersetzung erschien 1990 beim Schweizer Diogenes Verlag als "Carol" und 2006 im Rahmen einer deutschsprachigen Gesamtausgabe der Werke Highsmiths in einer Neuübersetzung unter dem Titel "Salz und sein Preis". Das Buch wurde 2015 in britisch-amerikanischer Coproduktion von Todd Haynes verfilmt.


O albu.

Od srpna 2015 začala nahrávací společnost XL propagovat třetí studiové album Adele. V říjnu byl zveřejněn název alba "25" a bylo stanoveno datum vydání na 20. listopadu 2015. V říjnu byl také vydán první singl „Hello“. Ten se umístil na prvních příčkách mnoha mezinárodních žebříčků. K písni byl okamžitě vydán i videoklip, který na YouTube během prvního dne zhlédlo 27,7 milionů uživatelů, čímž zlomil rekord. Za pouhý jeden měsíc videoklip zhlédlo 452 milionů uživatelů. Ve Spojeném království se písně prodalo 330 000 kusů během prvního týdne prodeje a tím se stal nejprodávanějším singlem za poslední tři roky. Na začátku listopadu singl debutoval v americkém žebříčku na první příčce a stal se prvním digitálním singlem, kterého se během prvního týdne prodalo (placeně stáhlo) přes milion kusů.  V listopadu byl natočen a na stanici BBC One odvysílán i televizní speciál "Adele at the BBC", který také sloužil k propagaci alba. Pro propagaci alba dále vystoupila v americkém pořadu "Saturday Night Live" a vystoupila v Radio City Music Hall; tento koncert později odvysílala stanice NBC.  Album "25" debutovalo na prvních příčkách mnoha světových žebříčků. Dle odhadů společnosti Nielsen Music, založených na prodeji prvního dne, se mělo v USA prodat 2,5 milionů kusů alba za první týden, čímž by stanovilo absolutní rekord. Nahrávací společnost se na velký zájem připravila a do distribuce poslala 3,6 milionů kusů alba. Album "25" se tím mělo okamžitě stát nejprodávanějším albem roku 2015. Nakonec se v USA prodalo za pouhé tři dny prodeje 2,3 milionů kusů, a tím se stalo nejrychleji se prodávaným albem historie a nejprodávanějším albem roku 2015. Za první týden se celkově v USA prodalo 3,38 milionů kusů, čímž se stalo prvním albem historie, jehož se prodalo přes tři miliony kusů za pouhý týden. Do ledna 2016 se v USA prodalo 7,6 milionů kusů. Album se drželo na první příčce žebříčku Billboard po sedm týdnů, což se naposledy podařilo v roce 1987 Whitney Houston.  V Kanadě se o první týden prodalo 306 000 kusů, čímž byl zlomen kanadský rekord Celine Dion z roku 1997. V domácím Spojeném království se alba prodalo 800 000 kusů během prvního týdne, a tím byl zlomen historický rekord nejrychleji se prodávaného alba. Za čtyři týdny prodeje se prodaly 2 miliony kusů. Celkový prodej v lednu 2016 činil 2,5 milionů kusů. Do ledna se celosvětově prodalo přes 15 milionů kusů alba.

25 je třetí studiové album britské zpěvačky Adele. Bylo vydáno dne 20. listopadu 2015 a bylo pojmenováno po věku zpěvačky během natáčení alba. Největším hitem alba píseň „Hello“, která okamžitě spolu s celou deskou ovládla první příčky většiny hudebních žebříčků. Album vyšlo po několikaleté odmlce, která byla způsobena těhotenstvím zpěvačky; předchozí album "21" bylo vydáno již v roce 2011.

25 ist das dritte Studioalbum der britischen Sängerin Adele. Es wurde am 20. November 2015 weltweit veröffentlicht. Wie schon die ersten beiden Alben 19 und 21 ist es nach dem Alter der Sängerin benannt, in dem sie die Arbeit an dem Album begann. Die Produktion hat also zwei Jahre gedauert.


Kariéra.

Herectví.

Svojí kariéru zahájila jako dětská modelka, stala se tváří Barbie. Poprvé se objevila na televizních obrazovkách v seriálu "E-Ring" jako princezna Gabrielle. V roce 2017 si zahrála Alice Keefe ve filmu stanice Nickelodeon "Poslední den prázdnin". V roce 2008 si zahrála po boku Luka Benwarda a Frenche Stewarta ve filmu "Milionový pes". Vedlejší roli Jennifer Woods získala v seriálu "Big Time Rush". V listopadu roku 2012 se objevila v sitcomu stanice Disney Channel "Pes a jeho blog". Na začátku roku 2013 bylo potvrzeno, že si zahraje Mirandu Montgomery v telenovele "All My Children". Poprvé se objevila v díle vysílaném dne 29. dubna 2013. Dne 11. listopadu 2013 bylo oznámeno, že telenovela byla zrušená. V červenci roku 2015 bylo oznámeno, že získala hlavní roli v pilotním dílu "Paradise Pictures". Seriál však nebyl stanicí USA vybrán do svého vysílacího programu. V roce 206 bylo oznámeno, že si zahraje v thrillerovém filmu Matta Damona a Bena Afflecka "Incorporated." Seriál byl po první řadě zrušen. V roce 2018 bylo oznámeno, že získala hlavní roli v seriálu stanice ABC "Grand Hotel".

Hudba.

V roce 2012 vydala svůj první videoklip k písničce „Better Than Nothing“. Písnička hrála v jednom z dílů seriálu "Mentalista". V červnu 2014 vyhrála cenu Daytime Emmy v kategorii nejlepší původní písnička pro dramatický seriál se skladbou „Parachute“, kterou napsala pro seriál "All My Children". Dne 5. května 2015 vydala písničku „Why“. Dne 4. července 2015 vydala videoklip k písni „Go“. Dne 22. července 2016 vydala skladbu „United States of Anxiety“.

Denyse Tontz (* 17. září 1994, San Diego, Kalifornie, Spojené státy americké) je americká herečka, zpěvačka a textařka. Proslavila se rolí Cortney Strathmore v seriálu stanice Freeform "The Fosters", rolí Mirandy Montgomery v seriálu "All My Children" a rolí Eleny v seriálu "Incorporated."

Denyse Tontz (* 17. September 1994 in San Diego, Kalifornien) ist eine US-amerikanische Schauspielerin, Sängerin und Tänzerin. Sie wurde durch Mitwirkungen in Serien wie "Big Time Rush", "All My Children" und "Hund mit Blog" bekannt.


Poloha.

Národní park leží v rumunském Valašsku a je rozdělen mezi župy Argeș (6967 ha) a Brašov (7806 ha) v rámci jižních rumunských Karpat. Severozápadně resp. západně od pohoří Piatra Craiului, a tedy i národního parku, jsou pohoří Fagaraš a Iezer Păpușa. Na východ od Piatra Craiului jsou pohoří Bucegi a Leaotă. Hlavním přístupovým bodem do parku je městečko Zărnești kde sídlí i administrativní centrum parku. Do Zărnești se lze dostat např. vlakem z ca 20 km vzdáleného Brašova.

Historie.

První přírodní rezervace zde byla vyhlášena již v roce 1938, přičemž rozloha byla pouhých 440 ha. Během následujících desetiletí byla chráněná oblast postupně rozšiřována a v roce 1990 byla rumunským ministerstvem zemědělství Piatra Craiului prohlášena národním parkem, což bylo v roce 2000 ještě potvrzeno schválením příslušného zákona. V roce 2003 byla ještě rozhodnutím vlády (týkající se vymezení biosférických rezervací, národních parků a přírodních parků a stanovení jejich správy) potvrzena hranice a plocha parku.

Biodiverzita.

Díky místním klimatickým a geologickým podmínkám se v národním parku se vyskytuje rozmanité množství květin a živočichů z nichž mnohé jsou endemické. Např. přes 40% savců ze 100 známých, které se vyskytují v Rumunsku se vyskytuje na území tohoto parku.

Fauna.

Z velkých savců se zde vyskytují např. medvěd hnědý ("Ursus arctos"), vlk obecný ("Canis lupus"), rys ostrovid ("Lynx lynx") nebo kamzík horský ("Rupicapra rupicapra"). Ze savců zde mimo jiné bylo identifikováno 21 druhů netopýrů.  Z ptačí říše zde bylo pozorováno 111 druhů, což lokalitu činí atraktivní pro jejich pozorování.  Zvlášť bohaté je zastoupení bezobratlých, kteří čítají na 35 endemitů a 91 zcela nových druhů. Vyskytuje se zde také obrovské množství motýlů čítající ca 216 druhů z nichž opět mnohé jsou vzácné nebo endemické.  Seznam ryb, obojživelníků a plazů je oproti jiný druhům trochu chudší – v současnosti čítá 19 druhů.

Flora.

V parku bylo identifikováno 1170 rostlin což zahrnuje cca 30% druhů, které se vyskytují v Rumunsku. Vyskytuje se zde 48 druhů horských orchidejí z 53, které jsou v Rumunsku známy. Mezi endemickými druhy je často zmiňovaný Hvozdík "Dianthus callizonus"

Národní park Piatra Craiului (rumunsky " Parcul Național Piatra Craiului") je národní park v Rumunsku, který se rozkládá ve stejnojmenném pohoří. Hlavní dominantou parku je vápencový hřeben, který se tyčí do výšky přes 2000 m (nejvyšší vrchol La Om má 2239 m). Díky specifické geologii a vysokému převýšení vůči okolí je zde bohatá biodiverzita, která je spolu s ochranou krajiny hlavním důvodem k vytvoření tohoto parku.

Der Nationalpark Piatra Craiului (deutsch: "Nationalpark Königstein", rumänisch: "Parcul National Piatra Craiului") ist ein Schutzgebiet der IUCN-Kategorie II im Piatra-Craiului-Gebirge, in den Südkarpaten, 200 Kilometer nördlich von Bukarest, in Rumänien. Der Nationalpark Piatra Craiului erstreckt sich über die Kreise Brașov und Argeș auf einer Fläche von 14.800 Hektar. Er weist eine Karstlandschaft mit spektakulären Kalksteinformationen auf und beherbergt eine artenreiche Flora und Fauna.


Tovaryšská léta.

Mezi lety 1702–1707 byl tovaryšem v dílně olomouckého sochaře Františka Zürna st.. V té době se také stal účastníkem sporu, jež se týkal stížnosti podané skupinou olomouckých sochařů (Zürn st., Leblass, Thomasberger, Herzog) na Václava Rendera, za to, že jim „fušoval“ do řemesla a odloudil tovaryše Sturmera. V letech 1707–1712 působil ve Svitavách. V roce 1712 se vrátil do Olomouce, kde koupil dům stávající v blízkosti kostela sv. Mořice, kde je dnes pohřben. V okolí sv. Mořice se tehdy usazovala celá řada sochařů, mezi ně patřili např. Schauberger, Zahner, Render. Sturmer bydlel v západní části dnešní ulice 8. května, č. p. 523/3. Následujícího roku se stal měšťanem a byl přijat do cechu.

Studia, vlivy, následovníci.

Na jeho tvorbu mělo silný vliv dílo lombardského sochaře a štukatéra Baldassara Fontany, jeho práce jsou vytvořeny v duchu zásad berniniovské školy. Ovlivnil jimi vývoj moravského sochařství první čtvrtiny 18. století. K jeho významu také přispívá zásluha za angažování celé řady mladých tovaryšů, mnozí z nich pak prosluli svými vynikajícími díly. Patří mezi ně zejména: Jiří Antonín Heinz (1698–1759; ve Svitavách dostal u Sturmera svoji první zakázku), Jan Antonín Richter (1712–1762), Filip Sattler (1695–1738; u něj není jasné, zda byl tovaryšem u Sturmera či u Thomasbergera) a v neposlední řadě také Jan Jiří Schauberger (před 1700–1744), který se oženil se Sturmerovou dcerou. V jeho dílně byli také vedeni Josef Winterhalder st. (1702–1769) a Ondřej Zahner (1709–1752).

Dílo.

Zakázky pro klášter Hradisko.

Jeho dílo zahrnuje zejména realizace dle zakázek církve. Ve 20. letech 18. století intenzivně pracoval pro premonstráty z olomouckého kláštera Hradisko (výzdoba varhan a kazatelny konventního kostela, socha Panny Marie nyní v Pavlovické ulici). Pro tamní prelaturu také vytvořil čtveřici soch jejích knížecích zakladatelů, umístěných na štítu budovy.

Svatý Kopeček u Olomouce.

Řadu prací pak vytvořil pro poutní areál na Svatém Kopečku. Zde spolupracoval s Fontanou na modelu hlavního oltáře a jeho výzdobě (1725) a na štukové dekoraci interiéru (16 plastik andělů na korunní římse). Sám pak zpracoval návrh varhanní kruchty a výzdobu varhan, a na starosti měl také kompletaci oltáře. K němu začal tvořit dvojici soch adorantů a Fontanou navržený tabernákl. Oboje po jeho smrti dokončil Winterhalder. Jeho dílem jsou také sochy světců sv. Rocha a sv. Šebestiána na římse rezidence po straně kostela. Pro náměstíčko pod jižní stranou baziliky vypracovala jeho dílna sousoší sv. Jana Nepomuckého (podoba venkovské piazzetty).

Realizace v centru Olomouce.

Ve městě Olomouci pak na zakázku jezuitů vytvořil část mobiliáře jejich nového kostela (bazilika Panny Marie Sněžné). Pro kostel sv. Mořice vytesal pískovcovou sochu anděla s nádobou na svěcenou vodu (20. léta 18. století). Archivně je doloženo 14 bust pro hraběte Brajdu (poprsí římských císařů na atice kanovnické rezidence ve Wurmově ulici 577/7. Tyto busty byly vytvořeny do roku 1704 a jde tak o jeho nejstarší olomoucké práce.  K jeho nejdůležitějším pracím patří sochařská výzdoba Mariánského sloupu na Dolním náměstí v Olomouci (1718–1725). Vytvořil sochu Panny Marie Immaculaty, sochu svatého Františka Xaverského a sochu svatého Karla Boromejského. Zde se objevuje otázka šesti modelů Tobiáše Schütze, které snad byly pro realizaci použity. Pro tyto sochy jsou charakteristické Sturmerovské kompoziční typy a jejich objemovost, patří k vrcholům jeho tvorby.

Mariánské a světecké sloupy.

Realizoval také několik kamenosochařských votivních děl: sloup Nejsvětější Trojice v Kroměříži na Riegrově náměstí, mariánský sloup ve Svitavách v Moravské Třebové (1715–1718), v Rychnově, Vendolí, Potštátě, světecké sloupy v Kunčině, trojiční sloup ve Fulneku a sochy u mariánského sloupu v Litovli.

Drobnější samostatné práce.

K jeho dílu patří také celá řada samostatných soch a drobnějších realizací. Sem spadá např. dřevěná socha sv. Pavlíny (po 1715, výška ~155 cm, nese zbytky původní polychromie), dále socha sv. Barbory (1715, ~155 cm, dřevo, fragmenty polychromie). Obě byly původně umístěny na fasádě kovárny v Řepčíně. Vytvořil také dvojici andělů (atlantů), kteří byli původně umístěni v kostele sv. Floriána v Moravské Huzové (20. léta 18. st., ~155 cm, dřevo, fr. polychr.). Z jednotlivých statuí stojí za pozornost také socha sv. Jana Nepomuckého v Šumvaldě (1713), Litovli (1718) a Bílé Lhotě (1726), socha Panny Marie ve Fulneku (~1718), v Olomouci na Nových Sadech (20. léta 18. st.) a socha sv. Barbory v Cholině (1715).

Charakteristika stylu.

Pro jeho sochařské práce je charakteristická velkorysá objemovost figur budovaná s modelační jistotou. Typické jsou také klidné postoje a elegantní gesta postav. Pro práci jeho dílny i jeho samotného je specifické časté opakování již zavedených kompozičních schémat.

Jan Václav Sturmer, v literatuře také Johann Sturmer (1675 Královec – 14. listopadu 1729 Olomouc) byl sochař, představitel vrcholného olomouckého baroka. Narodil se roku 1675 v Královci "(Kaliningradu, Königsbergu)" ve východním Prusku. Vyznáním byl původně luterán, konvertoval až po příchodu na Moravu (členy Bratrstva sv. Lukáše – sochaři usazení ve městě – mohli být jen katolíci). Zemřel 14. listopadu 1729 v Olomouci na tuberkulózu, pro sochaře tehdy časté onemocnění.

Johann Sturmer (* 1675 in Königsberg, Herzogtum Preußen; † 14. November 1729 in Olmütz) war ein Bildhauer des Barock, der in Mähren tätig war.


Historie.

Na místě byl původně klášter humiliátů z 12. století. Po zrušení tohoto řádu předal papež Pius V. na přímluvu Karla Boromejského budovu roku 1571 jezuitům, kteří zde pak zhruba 200 let provozovali školu a univerzitu. Nedostatek prostoru si vyžádal přestavbu a zvětšení stavby. Podle plánů Francesca Marii Richiniho se začalo stavět roku 1627, stavba však i kvůli morové epidemii trvala dlouho a dokončil ji až architektův syn Gian Domenico Richini. Zvláště vydařeným prvkem stavby jsou sloupové arkády vnitřního dvora.  Po zrušení jezuitského řádu roku 1773 palác převzali Habsburkové a nechali ho upravit architektem Giuseppem Piermarinim (přestavba byla dokončena roku 1780). Za napoleonské nadvlády byl odsvěcen palácový kostel Panny Marie a přeměněn na galerii umělecké akademie. Ve druhé světové válce byl palác vážně poškozen nálety, což si vyžádalo další důkladnou rekonstrukci.

Instituce.

V paláci sídlí a sídlila řada významných institucí. Roku 1764 zde jezuita Rugjer Josip Bošković založil astronomickou observatoř "Osservatorio Astronomico di Brera". Roku 1773 sem Marie Terezie umístila knihovnu, dnes zvanou "Biblioteca Nazionale Braidense", přeměnila jezuitskou botanickou zahradu na "Orto botanico di Brera" a roku 1776 založila uměleckou akademii "Accademia di Belle Arti di Brera", z jejíchž sbírek zde později vznikla galerie "Pinacoteca di Brera", založená roku 1806 v době Napoleonovy vlády. Nachází se zde také Lombardská historická společnost ("Società storica lombarda") založená roku 1873.  Galerie "Pinacoteca di Brera" patří mezi nejvýznamnější muzea Itálie. Těžiště sbírek se vztahuje k severoitalskému malířství renesance a baroka. Ve sbírkách jsou zastoupeni například Raffael, Rubens, Tintoretto, Tizian, Piero della Francesca, Andrea Mantegna, Caravaggio, Agnolo Bronzino, Antonio Canova či Francesco Hayez.

Palazzo di Brera ("Palác Brera", italsky téz "Palazzo Brera") je monumentální barokní budova v Miláně, sídlo řady kulturních a vědeckých institucí, zejména galerie Pinacoteca di Brera.

Der Palazzo di Brera (oder "Palazzo Brera") ist ein monumentales Barockgebäude in Mailand. Lange Zeit befand sich in dem Palazzo im Stadtteil Brera ein Jesuitenkolleg. Seit der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts ist der Palazzo Sitz bedeutender kultureller und wissenschaftlicher Einrichtungen, darunter die Pinacoteca di Brera.