Užití slova.

Samotné označení „adamité“ bývá často považováno za obecné označení gnostiků či z gnóze vycházejících herezí. Podobně jako označení „katar“ (kacíř) později znamenalo jakéhokoli heretika, zdá se, že označení adamita znamenalo původně gnostika, později prostě „extrémní“ herezi, jejíž příslušníci se vymykali obecně přijímaným morálním standardům své doby.

Starověcí adamité.

Samotné označení "adamité" je ale mnohem starší, takto pojmenovaná sekta je zmiňována některými autory (sv. Epifanus ze Salamíny) už v prvním tisíciletí - členové této sekty se scházeli nazí a nazí i četli z Písma. Někdo považuje za nejstarší doloženou komunitu adamitů komunitu karpokratovských gnostiků. Nicméně s určitou nejistotou se lze domnívat, že jejich vyznání patrně vzdáleně vycházelo z díla některého z gnostických autorů prvních staletí po Kristu.  O věrouce adamitů víme velmi málo, jakékoli zmínky o nich pocházejí od jejich kritiků a k tomu z druhé ruky, proto je i velmi obtížné je věrohodně spojit s některou jinou středověkou herezí.

Pozdní vlivy.

Později mohlo ovlivnit i taková hnutí, jako byli valdenští a albigenští (kataři), nešlo-li dokonce jen o jiné pojmenování stejných náboženských komunit.

Středověcí neo-adamité.

Nizozemští adamité.

Jednalo se o členy heretického hnutí Bratří a sester svobodného ducha.

Čeští adamité.

Původ českých adamitů je také nejasný. Zdá se, že tímto označením bývají kromě výše zmíněné skupiny označováni příslušníci různých skupin valdenských a albigenských heretiků, kteří se v jižních Čechách usadili za relativně tolerantní vlády posledních Přemyslovců v průběhu 13. století. Tito imigranti, svým způsobem běženci, pocházeli nejčastěji z blízkého Rakouska, ale podle některých autorů mezi nimi byly i skupiny (vesnice) z Burgundska a Okcitánie. Do konfliktu s vládní mocí ovšem přišli už před husitskými válkami, rozsáhlé „vymítací“ akce proti nim organizoval už Karel IV., ještě jako zemský správce v době nepřítomnosti svého otce Jana Lucemburského.

Adamité v husitství.

Čeští adamité představovali radikální část husitů. Pro vznik adamitů v husitství hrají významnou roli chiliastická očekávání husitů pojící se s rokem 1420. Po tom, co očekávaný konec světa nenastal, z dobového nadšení pro chiliasmus rychle vystřízlivěla skupina kolem Mikuláše Biskupce, jiní však chiliastický radikalizmus nepřestávali projevovat ani později.  Právě radikální skupina vedená Martinem Húskou (řečeným Loquis – Mluvka) se dále radikalizuje a proměňuje v adamity. Martin Húska (Loquis) jmenovitě popíral přítomnost Krista ve večeři Páně, víno a chléb viděl jako pouhé symboly. V naprostém rozporu s konzervativním křídlem zavedl Loquis na Táboře v roce 1420 namísto eucharistie hody agapé, které se později začínají zvrhávat ve smilstvo (eros), které je pro nevzdělance od křesťanské lásky (agapé) velmi obtížně odlišitelné.  Pikarti postupně vyvolávají odpor umírněného táborského křídla, spojeného s Pražany. Húskova strana pravděpodobně bez násilí odešla v lednu 1421 z Tábora do Příběnic. Martin Húska byl 29. ledna 1421 uvězněn pánem z Jindřichova Hradce a později byl dopraven do Tábora, kde pod nátlakem odvolal své bludy. V komunitě sektářů v Příběnicích se dostává do popředí Petr Kániš. Sektáři se zde během předvelikonočního půstu radikalizují v blasfémiích a dochází k prvním projevům adamitství – k odhazování šatů – ve víře, že šaty jsou jen nadále nepotřebným důsledkem Adamova pádu. Kněží v této době již ustupují do pozadí, adamitské názory se stávají jen snůškou chiliastických blouznění.  Na přelomu března a dubna 1421 táborská obec sektáře rozehnala a vytlačila je z Příběnic. Skupina pikartů si pak zřídila provizorní ležení v lesnatých kopcích na pravém břehu Lužnice. Adamitské hnutí se postupem času odklonilo od původní verze „čisté orgie“ (muži a ženy mezi sebou) a údajně docházelo i k projevům homosexuality.  V dubnu 1421 obořil se Jan Žižka na tyto kacíře. Někteří se rozutíkali, ale 50 sektářů chytili (mezi nimi i Petra Kániše), odvedli je do vsi Klokoty a tam byli upáleni. Šli prý vesele a s úsměvem na smrt, pravíce, že ještě téhož dne budou kralovat s Kristem na nebesích. Dalších 25 sektářů bylo upáleno ještě po Žižkově odchodu. V trávníku návsi v dnešní městské části Tábor-Klokoty se nachází památník husitské netolerance - velký kámen s nápisem "Táborští pikarti 1421-1996".  Původní předák pikartů, Martin Húska (Loquis), který odvolal jen pod nátlakem, opustil v červnu 1421 Tábor a pokusil se dostat na Moravu, byl však u Chrudimi zadržen. Protože opět vyznal bludné učení o eucharistii, byl na žádost samého Žižky dne 21. srpna 1421 v Roudnici nad Labem upálen v sudu.  Zbytek rozprášených adamitů se soustředil na ostrově v toku Nežárky mezi Veselím nad Lužnicí a Stráží. Odtud činí výpady do okolí a vypalují Kardašovu Řečici. Tu již jeví známky sekty: prosazovali v mezilidských vztazích duchovní i sexuální čistotu a chodili zásadně nazí, údajně souložili každý s každým. Stačilo k tomu, aby zašli za svým vůdcem Adamem a požádali ho o svolení. Tento Adam se nazýval synem božím. Ve skutečnosti to byl belgický francouzský pikart, kněz Adam Rohan z Pikardie, který si získal důvěru skupiny žen.  Někteří badatelé však soudí, že uvedené zprávy o sexuálních výstřednostech jsou přehnané, např. dle profesora Šmahela se jednalo o nádech volnomyšlenkářství a pohlavní svobody, který u jejich nepřátel budil zdání nové Sodomy.  Tito adamité byli trnem v oku Žižkovi. Ten proto proti nim zasáhl při výpravě proti Soběslavi, shromáždil vojska a vytáhl k adamitskému ostrovu. K rozhodujícímu střetu došlo v říjnu 1421 na Ostrově na Hamru. Ačkoliv se statečně bránili, husitskému vojsku podlehli a 40 jich bylo zajato a zahubeno mečem a ohněm (21. října 1421). Poražené sektáře Žižka upálil, ponechán byl údajně jen jeden, aby táborským kněžím vypověděl všechny skutky svých druhů. Tyto tzv. adamitské články pak poslal Žižka do Prahy, aby o nich byli informováni pražští kněží.

Adamité je označení jak pro starověkou gnostickou sektu, tak pro křesťanské heretické hnutí v Nizozemsku ("neo-adamity") i radikální část husitů. Všechny tyto proudy spolu souvisí jen málo, navenek se vyznačovaly jen podobnými znaky, jako bylo praktikování nahoty.

Adamiten, auch Adamianer, ist eine abwertende Bezeichnung für mehrere christliche Gruppierungen, die angeblich den Zustand der Nacktheit wiederherstellen wollten, wie er bei Adam und Eva vor dem Sündenfall herrschte.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se jako poslední ze tří dětí lübeckého biskupa a oldenburského vévody Fridricha Augusta I. a jeho manželky Ulriky Frederiky Hessensko-Kaselské.  Její rodiště Eutin, kde v klidu prožila první roky svého života, se nacházelo ve vévodství Holsten-Gottorp, jež bylo územně natolik zredukované, že ztratilo téměř jakýkoli význam. Byla však neteří švédského krále Adolfa I. Frederika a jako taková sestřenice Gustava III. i svého manžela Karla XIII.

Manželství a potomci.

V patnácti letech, 7. června roku 1774 se ve Stockholmu provdala za švédského prince Karla, vévodu ze Södermanlandu, mladšího bratra švédského krále Gustava III., který se po palácovém převratu v roce 1809 stal švédským králem. Dojednání tohoto dynastického spojení bylo v králově režii, manželství bylo tedy uzavřeno bez nadšení na obou stranách a oba manželé v něm byli nešťastní. Karel nenáležel k nejvěrnějším manželům – vedle dalších krátkých avantýr jeho poměr s hraběnkou "Augustou Löwenhjelm" trval řadu let a narodil se z něj syn "Carl Axel Löwenhielm" (1772–1861). Ani Hedvika se neodříkala mimomanželských potěšení – hovořilo se o jejím románku s hrabětem "Axelem von Fersenem", který byl pravděpodobně i milencem francouzské královny Marie Antoinetty.  Z jejich manželství se narodily dvě děti, obě však zemřely jako novorozeňata:  Hedvika měla na dvoře Gustava III. dobrou pozici. Byla ženou rozhodnou a komunikativní a byla svým způsobem prostředníkem v rozepřích uvnitř královské rodiny. Udržovala jediné a pevné přátelství s hraběnkou "Žofií von Fersen".  Její vliv v královské rodině se zvětšil za panování Gustava IV. Adolfa. Po revoluci 13. března roku 1809, která Gustava Adolfa svrhla, se Hedvika zařadila mezi podporovatele jeho syna Gustava a napřela všechny síly k tomu, aby se stal dědicem trůnu pod poručnictvím vévody Karla ze Södermanlandu, jejího manžela. Její plány však se zhatily, neboť kromě toho, že byl Gustav Adolf IV. svržen z trůnu, odhlasoval Riksdag i vyloučení jeho potomků z následnictví. Novým králem byl zvolen vévoda Karel a Hedvika se stala královnou. Korunovace se uskutečnila 29. června roku 1809 korunována v stockholmské katedrále sv. Mikuláše. O pět let později, v roce 1814, když bylo Dánsko rozhodnutím Vídeňského kongresu sankcionováno za podporu Napoleonovi odtržením Norska a země byla přičleněna do unie se Švédskem, přidala ke svému titulu švédské královny i titul královny Norska. Korunovace ve Norsku se však již neuskutečnila pro špatný zdravotní stav jejího manžela, který zemřel 5. února roku 1818. Královna sama zemřela nedlouho po něm, 20. června téhož roku. Byla pochována po boku svého manžela v kostele Riddarholmen ve Stockholmu.

Nová dynastie.

Problémem ovšem byla otázka Karlova nástupce na trůn, neboť Karel neměl dědice a následníka. Zatímco Hedvika podporovala variantu, aby na trůnu setrvala rodina Holstein-Gottorp, její manžel byl jiného názoru, především však parlament striktně zamítl návrat rodiny Gustava IV. Adolfa na trůn a dal přednost následníkovi adoptivnímu. Karel XIII. tedy adoptoval hned v roce 1809 "Kristiána Augusta von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg" (1768–1810), který však po roce (28. května roku 1810) zemřel; poté Karel adoptoval napoleonského generála Jeana-Baptista Bernadotteho, který se stal následníkem a po Karlově smrti jako Karel XIV. Jan švédským králem, založiv tak novou dynastii, jež panuje ve Švédsku dodnes.

Odkaz.

Pozornosti zasluhují publikované královniny deníky, které psala po celou dobu svého pobytu ve Švédsku, popisujíc v nich život na královském dvoře. Jsou cenným pramenem poznání soudobé politické situace a společenských poměrů ve Švédsku.  Dochovala se rovněž korespondence s Žofií von Fersen (od roku 1800), jež stejně jako její deník vypovídají o intrikách na švédském dvoře v této době.

Hedvika Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpská (plným jménem německy "Prinzessin Hedwig Elisabeth Charlotta von Schleswig-Holstein-Gottorf", švédsky "Hedvig Elisabet Charlotta"), (22. března 1759, Eutin – 20. června 1818,Stockholm) byla jako manželka švédského krále Karla XIII. švédskou královnou v letech 1809–1818.

Prinzessin Hedwig Elisabeth Charlotta von Schleswig-Holstein-Gottorf (* 22. März 1759 in Eutin; † 20. Juni 1818 in Stockholm) war ein Mitglied des Hauses Holstein-Gottorp und durch Heirat Königin von Schweden und Norwegen.


Život.

Pocházel z velmi chudých poměrů. Byl nemanželským synem Viktorie Křížkovské a pokřtěn byl jako Karel. V dětství vyrůstal u svých strýců Jakuba a Jana v Neplachovicích. Jeho talentu si všimli ředitel místního kůru A. Urbánek a učitel Jiří Janáček, otec hudebního skladatele Leoše Janáčka. Pomohli mu, aby byl v roce 1832 přijat jako zpěvák kostela sv. Ducha v Opavě a mohl tak navštěvovat lepší školu a posléze i opavské gymnázium. Zapsal se sice po maturitě ke studiu na Filosofické fakultě olomoucké univerzity, ale dlouho pro nedostatek finančních prostředků studovat nemohl. Na čas přijal místo učitele češtiny na škole v Jamnici, aby získal prostředky na další studium. Pokračoval pak ve studiu filosofie a hudební teorie.  Neutěšené podmínky, ve kterých vyrůstal, způsobily, že trvale trpěl pocitem osamění, nedůvěrou ve vlastní schopnosti, nespavostí a duševními krizemi. Možná, že i to přispělo k rozhodnutí, že roku 1845 vstoupil do augustiniánského kláštera v Brně, vykonal řeholní slib a přijal řeholní jméno Pavel. Vysvěcen na kněze byl v roce 1848.  Stal se ředitelem klášterního kůru; pod jeho řízením zpíval i mladý Leoš Janáček. Byl kaplanem v Lískovci a učitelem náboženství na brněnské škole v Bělidlech. Ačkoliv byl kromě studia hudební teorie v hudbě prakticky samouk, stal se virtuosem ve hře na varhany a skvěle hrál na i klarinet a klavír. Dirigoval koncerty v brněnské Redutě, hrál na violu ve smyčcovém kvartetu, založil Mužský pěvecký sbor v Brně a Besedu brněnskou. V obou tělesech působil i jako sbormistr a dirigent.  Seznámil se s jedním z nejpilnějších sběratelů českých národních písní Františkem Sušilem. Toto setkání mělo pro českou hudbu velký význam. Sdílel s ním jeho nadšení pro lidovou tvorbu, která se mu stala velkým zdrojem inspirace. Nejprve jen harmonizoval Sušilovy zápisy, později začal sám komponovat v duchu moravských národních písní. Tak vznikla jeho díla pro pěvecký sbor "Utonulá", "Dar za lásku", "Dívče" a mnohé další. Na pozvání Bedřicha Smetany byla "Utonulá", za osobního řízení Křížkovského, provedena s velkým úspěchem na koncertě v Praze 1 roku 1861. Též spolupracoval s významným vlasteneckým knězem Janem Soukopem, jemuž zhudebnil některé texty.  Jeho životním úspěchem se stala kantáta komponovaná k Velehradským slavnostem v roce 1863, konaným na počest milénia příchodu slovanských věrozvěstů Cyrila a Metoděje na Moravu. Vedle náboženského obsahu se do díla promítly i vlastenecké myšlenky národního obrození. Kantátu přednesl sbor 940 zpěváků a zpěvaček a dvacet tisíc posluchačů uspořádalo skladateli nadšené ovace.  Všechna tato aktivita však nebyla nijak doceněna nebo spíše naopak byla vyhodnocena jako církvi nepřátelská. Německé církevní kruhy v Brně jeho úspěchu vysloveně nepřály. Vrcholu bylo dosaženo, když jej Prozatímní divadlo vyzvalo ke kompozici opery. Brněnský biskup hrabě Antonín Arnošt Schaffgotsche zakázal Křížkovskému jakékoliv skladatelské aktivity s výjimkou komponování církevních skladeb. Podřídil se. Napsal "Rekviem", dvojí "Te Deum" a přesto byl v roce 1872 prakticky odsunut do Olomouce na místo kapelníka olomouckého dómu. I zde však našel sílu a čas a spolupracoval při založení pěvecko-hudebního spolu Žerotín.  Po mozkové mrtvici se vrátil do Starobrněnského kláštera. Zde na následky nemoci 8. května 1885 zemřel. Je pochován na Ústředním hřbitově v Brně (sk. 2/83).

Dílo.

48 církevních skladeb, z toho 5 mší, 3 Te Deum, 2 rekviem a 1 pašije:

Pavel Křížkovský (narozen jako Karel Křížkovský; 9. ledna 1820 Holasovice ve Slezsku (Kreuzendorf) – 8. května 1885 Brno) byl český hudební skladatel, sbormistr, violista, klavírista, klarinetista, varhaník, hudební pedagog a katolický kněz.

Pavel Křížkovský (* 9. Januar 1820 in Kreuzendorf, Österreichisch-Schlesien; † 8. Mai 1885 in Brünn, Mähren) war ein tschechischer Komponist.


Rozšíření.

Areál rozšíření se u tohoto druhu rozprostírá od Střední Evropy přes jihovýchodní a východní Evropu až po jih Uralu a oblasti okolo Kavkazu. V České republice se vyskytuje v oblastech termofytika a mezofytika, v Čechách roste v Povltaví, Českém středohoří či Českém krasu, na Moravě na Hané, Drahanské vrchovině či v Hustopečské pahorkatině.

Ekologie.

Konkurenčně slabý druh vyskytující se na suchých a teplých (xerotermních) stanovištích v málo zapojených porostech, jako jsou suché trávníky, úhory, vinice, kamenité svahy, náspy nebo okraje cest. Často se také vyskytuje v blízkosti lidských sídel na chudé, písčité půdě s neutrální až slabě kyselou reakcí. Na stanovištích se objevuje poměrně krátkodobě a v různě silných populacích. Vzhledem k velikosti a celkově gracilnímu vzhledu bývá snadno přehlédnutelný.

Popis.

Drobná, krátkověká, efemérní rostlina, vysoká jen 5 až 15 cm, s jednou nebo několika bezlistými lodyhami pokrytými jednoduchými i žláznatými chlupy. Listy rostou pouze v přízemní růžici, jsou přisedlé, dlouhé jen do 2 cm a mají kopinatou čepel, ta bývá celokrajná nebo je v horní části částečně oddáleně zubatá.  Stvol nese jednoduchý okolík drobných květů s třemi až osmi květy. Obal má tvořeny eliptickými celokrajnými listeny kratšími než květní stopky. Bílé květy jsou oboupohlavné a rostou na stopkách které se později značně prodlužují, bývají dlouhé i jako samotný stvol. Pýřitý, pěticípý, 3,5 až 5 mm dlouhý kalich je trubkovitý a delší než koruna v něm skrytá. Bílá koruna má vejčitou trubku s nálevkovitým okrajem rozděleným do pěti mělce vykrojených plátků mající v ústí žluté výstupky. K plátkům korunní trubky je nitkami přirostlých pět tyčinek se žlutými prašníky, svrchní semeník s čnělkou nese drobnou bliznu. Nektar určený pro opylující hmyz vyvěrá z vrcholu semeníku. Jako pojistka proti samoopylení je v květech vyvinuta heterostylie a dále blizna dozrává dříve než pyl v prašnících. Květy rozkvétají v dubnu a květnu. Ploidie druhu je 2n = 40.  Po opylení se ze semeníku vyvine kulovitá tobolka až 5 mm velká, která je obalena ve vytrvalém kalichu. Tobolka s více semeny se otvírá na vrcholu pěti zuby, drobná semena roznáší vítr i mravenci.

Ohrožení.

V minulosti byl pochybek prodloužený v české přírodě častým druhem, nyní však rychle mizí a je proto „Červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky“ z roku 2012 řazen mezi ohrožené druhy (C3).

Externí odkazy.

Pochybek prodloužený ("Androsace elongata") je útlá, bíle kvetoucí, jednoletá a poměrně vzácná bylina rostoucí na teplejších stanovištích. Je to v české přírodě nejčastěji se vyskytující druh rodu pochybek.

Der Langgestielte Mannsschild ("Androsace elongata"), auch als Steppen-Mannsschild bezeichnet, ist eine Pflanzenart in der Familie der Primelgewächse (Primulaceae). Sie kommt in Mitteleuropa selten bis sehr selten vor.


Politická kariéra.

Členem SPD je Schröder od roku 1963. V letech 1998–2005 byl sedmým spolkovým kancléřem (předsedou vlády) Spolkové republiky Německo. Jeho SPD vládla v koalici se Stranou zelených až do předčasných voleb do spolkového sněmu v září 2005. Jednou z důležitých priorit Schröderovy vlády v letech 2002-2005 byla tzv. Agenda 2010, která byla prosazena s úmyslem vyřešit problémy nedostatku pracovních sil, zvláště s ohledem na nepříznivé prognózy demografického vývoje v příštích letech. Předčasné volby roku 2005 byly vyvolány tak, že Schröder požádal spolkový parlament ("Bundestag") o vyslovení nedůvěry poté, kdy jeho strana SPD neuspěla ve volbách do zemského parlamentu Severního Porýní-Vestfálska v květnu 2005. Tyto volby Schröder velmi těsně prohrál. Jeho nástupkyní v úřadu spolkového kancléře se v listopadu 2005 stala Angela Merkelová, a sice po dohodě velké koalice CDU/CSU a SPD v říjnu 2005.  Společně s americkým prezidentem Billem Clintonem (1993-2001) a britským premiérem Tonym Blairem (1997-2007) byl Schröder považován za představitele tzv. třetí cesty.

Působení v hospodářství.

Krátce po svém odchodu z funkce kancléře začal Schröder působit v hospodářské oblasti. Plní funkci předsedy výboru akcionářů konsorcia Nord Stream AG, které provozuje plynovod Nord Stream. Tímto plynovodem již v současnosti proudí pod Baltským mořem velká množství zemního plynu z Ruska do Německa, čímž je zajišťováno dostatečné zásobování plynem v mnoha dalších zemích včetně Ukrajiny. Nordstream AG usiluje o zdvojení tohoto plynovodu.  29. září 2017 byla nově ustavena dozorčí rada velké ruské naftové společnosti Rosněfťu. Ruská vláda nominovala do ní Gerharda Schrödera, který byl posléze zvolen předsedou této dozorčí rady; za tuto svoji novou fukci byl Schröder v Německu kritizován.

Soukromý život.

Schröder je od 2. května 2018 po páté ženatý. Jeho svatba s korejskou ekonomkou Soyeon Kim se konala v Soulu.

Gerhard Fritz Kurt Schröder (* 7. dubna 1944) je bývalý německý politik, v letech 1998–2005 předseda Sociálnědemokratické strany Německa (SPD).

Gerhard Fritz Kurt Schröder (* 7. April 1944 in Mossenberg-Wöhren, heute zu Blomberg) ist ein deutscher Politiker der SPD. Er war von 1990 bis 1998 Ministerpräsident von Niedersachsen und von Oktober 1998 bis November 2005 der siebte Bundeskanzler. Seit dem Tode Helmut Kohls im Juni 2017 ist er der einzige lebende Altbundeskanzler Deutschlands. Er war von 1978 bis 1980 Bundesvorsitzender der Jusos und von 1999 bis 2004 Vorsitzender der SPD.


Historie.

Podle japonské literatury ze 3. století n. l. se zelený čaj zpočátku používal jako elixír k léčbě otoků, horečky a dalších symptomů. Má se za to, že semínka zeleného čaje přivezl do Číny japonský vyslanec během vlády dynastie Tang a následně jej používala šlechta a buddhističtí duchovní jako léčivé tonikum. V r. 1191 japonský zenový buddhistický mnich Eisai přinesl z Číny nový způsob pití zeleného čaje. Nasypal rozemletý čajový prášek do horké vody a rozmíchal jej – jako se to dnes dělá s maččou – a pak jej popíjel spíše jako nápoj, nikoliv jako lék. Popíjení čaje se v Japonsku později rozšířilo z šlechtických kruhů mezi samuraje. Samurajové, vázáni přísahou k ochraně svých pánů, nakonec vytvořili rituál zeleného čaje, který měl vnést klid a harmonii do jejich často bouřlivého života.

Způsob zpracování.

Čtyři týdny před každoroční sklizní jsou čajové plantáže zastíněny plachtami, takže se eliminuje až 90 % přirozeného světla. Čajové plantáže kompenzují ztrátu světla zvýšením obsahu chlorofylu v listech. Pouze nejlepší ručně sbírané čajové listy se pak spaří, usuší a nařežou, aby se odstranily žilky a stonky. Usušené listy se pak skladují v mrazicím boxu, aby se po celý rok zajistila stálá kvalita. Takto zpracovaný čaj se nazývá tencha. Čajové listy se namelou na žulových mlecích kamenech, přičemž na jednom mlecím kameni se získá jedna unce mačči za hodinu.

Použití.

Na rozdíl od běžných listů zeleného čaje, které se po vyluhování vyhazují, listy mačči se našlehají s vodou a konzumují se. Jelikož mačča je čistý, přírodní, jemně mletý prášek, jeho použití jako ingredience je téměř neomezené. Mezi oblíbené použití patří zmrzlina ze zeleného čaje, gelato, ovocné nápoje, latté a čokolády.

Zmrzlina a gelato.

Na zmrzlinu a gelato se zeleným čajem postačí 1,3% až 2% koncentrace mačči rozmíchané se základem z bílé tekutiny pro vytvoření bohaté příchuti a barvy zeleného čaje.

Kvalitativní spektrum.

Mačču od běžných práškových zelených čajů odlišují zejména:  1. Chuť: Mačča je sladká a jemná, s pouhým náznakem svíravosti. Sladkost je způsobena přirozeně se vyskytujícími L-theaninovými aminokyselinami a rostlinnou vlákninou. Na druhou stranu běžný práškový zelený čaj obvykle postrádá aktivní aminokyseliny, což vede k poměrně nevýrazné a hrubší chuti.  2. Barva: Mačča je smaragdově zelená, zatímco práškový zelený čaj je často žluto-hnědý. Je to proto, že kvalitní mačča se mele na jemný prášek na pomalu se otáčejících žulových mlecích kamenech. Tření je minimální a čajové listy se během tohoto procesu „nepálí“, takže si mohou zachovat chlorofyl. Oproti tomu běžný práškový zelený čaj se často mele na prášek pomocí tlaku vzduchu. Tření způsobené tímto procesem listy „rozvaří“, takže získávají žluto-hnědou barvu.

Příprava.

Dvě až tři vrchovaté bambusové lžičky čaje se našlehají s horkou vodou (75 °C) v misce bambusovou metličkou na nefritově zelenou pěnu. Řídká napěněná kaše po chvilce zhoustne nabobtnáním částeček lístků. Čaj mačča obsahuje všechny účinné látky a plný aromatický celek čajového listu.

Mačča () je japonský mletý čaj zpravidla vytvořený ze speciálního zeleného čaje. Čaje patří mezi nejstarší odrůdy zastiňovaných japonských zelených čajů, které se tradičně, více než 800 let, používají při zenových buddhistických ceremoniích. Mačča – rozemletá na žulových mlecích kamenech na jemný žlutozelený prášek – se našlehá s vodou, aby vznikl nápoj s bohatou chutí a vůní.

Matcha (jap.: 抹茶 [] für „gemahlener Tee“) () ist ein zu Pulver vermahlener Grüntee, der in der japanischen Teezeremonie verwendet wird. Er hat eine intensive grüne Farbe und einen lieblich-süßlichen, in späteren Pflückungen leicht herben Geschmack. Der Tee enthält Catechine sowie Carotine und die Vitamine A, B, C und E.


Postavy.

Děj Tartuffa se odehrává v Orgonově domě v Paříži v druhé polovině 17. století. Pan Orgon v kostele pozná a velmi si oblíbí napohled zbožného žebráka Tartuffa, kterého vezme k sobě bydlet. Tartuffe si omotá Orgona kolem prstu svými naoko vzletnými řečmi o Bohu. Marně se celá rodina snaží Orgonovi vysvětlit, jaký je Tartuffe pokrytec a lhář. Orgon je slepý a hluchý. Spolu se svojí matkou paní Pernellovou fanaticky věří všemu, co jim Tartuffe napovídá. Vše vyvrcholí Orgonovým rozhodnutím provdat svoji jedinou dceru Marianu za Tartuffa. Je mu úplně jedno, že ji již přislíbil Valérovi, který ji miluje... V té době vstupuje do hry Elmíra, žena Orgonova a snaží se Tartuffovi rozmluvit vdavky s Marianou. Tartuffe jí však padne k nohám a nestoudně jí vyzná lásku. Elmíra se nenechá vyvést z míry a Tartuffovi se vysměje. Celou tuto scénu sleduje z úkrytu Damis, kterému již míra trpělivosti přeteče a vtrhne na scénu. Křičí, že všechno poví otci a Tartuffa se konečně všichni zbaví. Elmíra se ho snaží trochu usměrnit, jenže Damis se nedá. V tuto chvíli přichází na scénu Orgon, který když uslyší svého syna obviňovat chudáčka a pana svatého Tartuffa ničemu nevěří a Damise vyhodí z domu. Aby si Tartuffa udobřil přepíše na něj celý svůj dům. Elmíra by nebyla Elmírou, kdyby nevěděla, jak z toho ven. Přemluví Orgona, aby se schoval pod stůl a poslouchal. Nechá si zavolat Tartuffa, a když se dostaví, začne ho svádět. Tartuffe si chvíli hraje na dotčeného z předchozího odmítnutí, ale čím dál více se rozpaluje. Za chvíli již chce, ten náš pan svatý po Elmíře důkaz lásky. To už je dost i na Orgona pod stolem. Vyletí, jako když ho píchne vosa, a Tartuffa vyhodí z domu. Jenomže zapomíná, že dům přepsal na Tartuffa, a že tedy by měl spíše Tartuffe vyhodit jeho. Navíc se ještě před časem Tartuffovi svěřil, že přechovává kazetu s listinami od svého, králem stíhaného, přítele. Tartuffe si pospíší ke králi žalovat. Ten však, protože je moudrý, pozná, co je Tartuffe zač, a nechá ho zatknout a Orgonovi vrací dům.

Le Tartuffe ou l’Imposteur (česky 'Tartuffe, neboli Pokrytec"';" svatoušek, či podvodník) je ostře satirická komedie napsaná francouzským dramatikem Molièrem, spjatá s politickou situací Francie v polovině 17. století. Hra kritizuje církev a byla dlouho zakázána.

Der Tartuffe oder Der Betrüger (Originaltitel: "Tartuffe ou L’Imposteur") ist eine in Versen gefasste Komödie in fünf Akten des französischen Dichters Molière. Sie wurde am 12. Mai 1664 in einer ersten Version unter dem Titel "Der Tartuffe oder der Heuchler" im Beisein des Sonnenkönigs im Schloss Versailles uraufgeführt. Sie löste auf Grund ihrer drastischen und für die damalige Zeit revolutionären Kritik an religiösem Heuchlertum einen Theaterskandal aus, der zum Verbot des Stücks führte. Auch eine zweite Fassung von 1667 wurde verboten. Erst eine im Handlungsverlauf deutlich geänderte dritte Fassung, die am 5. Februar 1669 im Palais Royal in Paris uraufgeführt wurde, erhielt die Unterstützung Ludwigs des XIV. und entging somit der Zensur. Diese dritte Fassung ist die heute geläufige; die ersten beiden gelten als verloren.


Historie.

První písemná zmínka o Roztokách se nachází v panovnické listině z roku 1233, ve které byl zmiňován i Petr z Roztok, podle archeologických nálezů ovšem bylo území Roztok osídleno nepřetržitě od mladší doby kamenné do raného středověku (archeologické lokality Levý Hradec a rozsáhlé slovanské osídlení na břehu Vltavy, u železničního přejezdu ve směru na Prahu, v místě silniční přeložky).

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce (města) v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městysi Roztoky u Prahy "(2954 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody:  V obci Žalov "(1767 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Roztok)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody:výroba cementového zboží, cihelna, drogerie, obchod s dřívím, družstvo pro rozvod elektrické energie v Žalově, galanterie, 2 holiči, 7 hostinců, 2 kapelníci, konsum Včela, 2 krejčí, továrna na kůže, pekař, pokrývač, porodní asistentka, radiopotřeby, 10 rolníků, 3 řezníci, 10 obchodů se smíšeným zbožím, švadlena, 3 trafiky, truhlář, obchod s uhlím, zahradnictví, 2 zámečníci, 2 zedničtí mistři  V letech 1945–1948 byla necitlivě v sousedství Roztockého zámečku vybudována „Penicilinka“, továrna na výrobu penicilinu, pozdější Výzkumný ústav antibiotik a biotransformací. V roce 1960 se Roztoky spojily s obcí Žalov a v roce 1968 byly povýšeny na město.

Současnost.

Od roku 2005 vzniká v Roztokách nová čtvrť Solníky. Na místě bývalého pole na severozápad od centra vyrostlo několik obytných domů a na více než 200 pozemcích se staví rodinné domy a v plánuje se jejich dostavba. Výstavba však probíhá i v jiných částech Roztok – např. v Žalově probíhá výstavba nové části Panenská a chystá se další výstavba nové části zvaná Dubečnice, která vyroste za zastávkou U rybníčku.  Z Roztok do centra Prahy trvá cesta kratší dobu než z některých částí Prahy (vlakem 17 minut). Proto se Roztoky stávají satelitním sídlištěm Prahy.

Přírodní poměry.

Roztoky jsou rozprostřeny na ploše čítající 844 ha s velmi proměnlivými terénními útvary. Zároveň zasahují do přírodní rezervace Údolí Únětického potoka a mnoha významných historických a geografických památek minulosti. Nejvyšším kopcem je Stříbrník s (311,2 m n. m.) další z mnoha vyvýšených oblastí je oblast Na Vršcích a následně Řivnáč a další významné i nevýznamné vyvýšeniny. Jižně od města leží rozsáhlá přírodní rezervace Roztocký háj – Tiché údolí.

Vodstvo.

Nejvýznamnější vodním tokem, který Roztokami protéká je Vltava. Další z toků protékající Roztokami je Únětický potok, který přitéká od nedalekých Únětic a vlévá se do Vltavy. V nedaleké době by mělo dojít výstavbě lávky pro pěší a cyklisty právě přes Vltavu v místech stávajícího přívozu mezi Roztoky a Klecany.

Podnebí.

Podnebí je suché a teplé. Průměrná roční teplota je 8,2 °C a průměrný roční úhrn srážek se pohybuje v rozmezí okolo 500 mm. Samotné jak už deštivé nebo sněhové srážky jsou každý rok různorodé. Lze se tak setkat s nadměrnými srážkami nejčastěji v podobě deště, který je často na veřejných místech, kde často nabírá na intenzitě díky velkým otevřením prostranstvím po celých Roztokách, tak už jen díky blízkosti řeky od které vane často chladný a velmi prudký vítr.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

Počet obyvatel je uváděn za Roztoky u Prahy podle výsledků sčítání lidu včetně místních části, které k nim v konkrétní době patří. Je patrné, že stejně jako v jiných menších městech Česka počet obyvatel v posledních letech roste. V celé roztocké aglomeraci nicméně žije necelých 10 tisíc obyvatel.

Politika a správa.

Správu nad městem vykonává zastupitelstvo města. Je voleno v komunálních volbách na čtyři roky a má 21 členů. Zastupitelstvo ze svých řad volí radu města, která zahrnuje starostu, místostarosty a další radní. V roce 2010 byla zvolena sedmičlenná rada města. Jako město májí nyní Roztoky status obce s rozšířenou působností samotné spadající pod Černošice.  V roce 2018 byli zvoleni tito členové rady: Jan Jakob (TOP 09), Mgr. Tomáš Novotný (STAN), Ing. Michal Hadraba (STAN), Mgr. Jaroslav Kubečka (STAN), Ing. Zdeněk Richter (TOP 09), Ing. Martin Štifte (TOP 09), Vladimíra Drdová (TOP 09).

Volby v Roztokách.

Výsledky komunálních voleb v roce 2018: 7 mandátů TOP 09, 5 Společně pro Roztoky a Žalov, 5 STAN, 3 ODS, 1 Cesta pro měto.  V komunálních volbách v roce 1990 získalo v Roztokách většinu Občanské fórum. Během následujících let nebyla v Roztokách žádná déle trvající pevná uskupení, kvůli určité nespokojenosti z řad občanu, kdy i stávající koalice a to i z řad opozice, která je často rozhádaná z předchozích let. V roce 2010 vyhrálo komunální volby TOP 09, které má zde nejdéle trvající uskupení s nejdelším vládnutím. Samotné TOP 09 tvoří stávající koalici se Sakurou (STAN). Nejčastěji z řad opozice je slyšet ODS a Společně pro Roztoky a Žalov.

Náboženství.

Ve městě a okolních obcích působí římskokatolická farnost Roztoky u Prahy, farním kostelem je kostel Narození sv. Jana Křtitele na náměstí 5. května. V Jeronýmově ulici se pak nachází Husův sbor náboženské obce Církve československé husitské v Roztokách u Prahy. Ve městě působí také místní společenství Bahá'í.

Městský znak.

Právu užívat městský znak bylo Roztokům uděleno 17. května 1968.  Městský znak je tvořen štítem svisle rozpolcený na dvě poloviny. V pravé části stříbrné poloviny je umístěna černá přemyslovská orlice se žlutým jazykem, zobákem a pařáty. Přes prsa a křídla má orlice půlměsíc zakončený stříbrnými trojlístky a je obklopena červenými plaménky. V levé části v červené polovině je stříbrný třešňový květ.

Hospodářství.

Velká část obyvatel Roztok pracuje mimo město – většina z nich dojíždí za prací do Prahy. Význam zemědělství se stejně jako ve většině dalších českých obcí snižuje, částečně i tím, že se na polích v Roztokách staví nové domy. Stavebnictví je tedy v současné době v Roztokách nejdůležitější průmysl.  Největší továrnou v Roztokách je bývalá tzv. penicilínka (posléze ICN Czech Republic a nyní VUAB Pharma) postavená v letech 1945 až 1948, která nebyla obyvateli pro svůj zápach příliš oblíbená.

Žurnalistika.

Ve městě každý měsíc vychází periodikum s názvem Odraz, na jehož vzniku se podílejí nebo v minulosti podíleli Ladislav Doležal, Josef Chytil, Stanislav Boloňský a Václav Král. Publikace má informovat občany Roztok o aktuálním dění ve městě, na úřadě, ale i v okolních obcích. Dále pak dává prostor reklamám živnostníků z města.

Školství.

Ve městě se nachází "Základní škola Zdenky Braunerové" se dvěma pracovišti. V centrální části města, na Školním náměstí, se nachází stará budova (z roku 1932) s novou dostavbou (2014). V Žalově je další budova, pouze s 1.–5. třídou, která v dubnu 2019 prochází dostavbou. Zároveň se chystá výstavba úplně nové školy v Žalově. Ve městě je také Základní umělecká škola a několik mateřských škol.

Knihovna.

Ve městě sídlí "Městská knihovna Roztoky", na adrese Jungmannova 966. Jde o tzv. základní knihovnu zřizovanou městem, poskytuje veřejné knihovnické a informační služby.  Veřejná knihovna byla v obci založena v roce 1921, v roce 1962 se stala profesionální místní lidovou knihovnou. V roce 1975 byla postavena samostatná budova s oddělením pro dospělé, studovnou a oddělením pro děti. V roce 1996 knihovna přešla na automatizovaný knihovnický systém, v roce 1998 byl zřízen přístup k internetu. V roce 2015 se knihovna připojila k projektu Kniha do vlaku, když zřídila pouliční knihovnu na roztockém nádraží. Kvůli již nevyhovujícím prostorám knihovny se řeší vznik nové budovy, v roce 2019 byla představena její studie.  K roku 2003 měla knihovna ve svém fondu 25 849 titulů, 670 registrovaných čtenářů a roční počet výpůjček činil 30 385. V roce 2015 bylo registrovaných čtenářů 830 a výpůjček 34 953.. Ke konci roku 2018 bylo ve volném výběru 21 245 knih a registrovaných čtenářů 1127 z toho 354 do patnácti let, počet výpůjček 33 982.

Doprava.

Do města vede od Prahy přes Sedlec podél Vltavy tehdejší Velvarská silnice, nyní silnice silnice II/242, která v Roztokách vyjede serpentinou z údolí Vltavy a po pláni pokračuje do Velkých Přílep. V roce 2010 byla v jižní části Roztok přeložena na novou komunikaci k Vltavě, čímž zanikl železniční přejezd u hranice Roztok a Sedlce. Výstavbě předcházel a dokončení oddálil rozsáhlý archeologický průzkum s bohatými nálezy.

Autobusy historie.

Do města jezdí autobusy z Prahy-Dejvic z oblasti Vítězného náměstí, od stanice metra Dejvická. Cílové stanice se během historie měnily. Kromě spojů končících v Roztokách některé spoje pokračovaly například na Svrkyni, Úholičky, Lichocevci, Okoři, do Velkých Přílep či do Únětic. Po desetiletí sem jezdily linky středočeského národního podniku ČSAD, v 90. letech na této trase soupeřili dva soukromí dopravci, JUDr. Jan Hofmann a roztocký dopravce Jiří Hubáček. 7. července 1997 sem byla zavedena Pražská integrovaná doprava, a to linka 350 na Okoř, 23. května 1998 přibyla linka 340 do Velkých Přílep, obě linky provozoval podnik ČSAD Kladno. Od 14. prosince 2008 byla linka 340 zkrácena na Levý Hradec a její provozování převzal Dopravní podnik hl. m. Prahy (který za ni vyměnil linku 356) a spoje jedoucí do Velkých Přílep byly převedeny na linku 350 a přestaly zajíždět na Levý Hradec. K začátku roku 2014 jezdí tři příměstské linky Pražské integrované dopravy, z toho dvě denní a jedna noční. V Roztokách se nacházejí autobusové zastávky „Roztoky, nádraží“, „Roztoky, Tyršovo náměstí“, „Roztoky, U rybníčku“. Na denní lince 350 a noční lince 604, které provozuje ČSAD MHD Kladno, i na lince 340 kterou provozuje Dopravní podnik hl. m. Prahy, ta navíc zajíždí do konečné „Roztoky, Levý Hradec“.

Autobusy 2017.

Od 2. března 2014 je zavedena midibusová linka 359, která do Roztok v pracovních dnech jezdí z pražského Suchdola přes Únětice. Tato linka obslouží nově i části Roztok mimo hlavní silnici, nově jsou zřízeny zastávky „Roztoky, Solníky“, „Roztoky, Masarykova“ a konečná „Roztoky, Bělina“. Do budoucna je plánováno rozšíření do Úholiček a možná dalších obcí v okolí. Od září roku 2019 přibyly na tuto linku dvě nové zastávky a to Roztoky, U rybníčku a Roztoky, 17. listopadu.

Vlaky.

Městem podél levého břehu Vltavy vede dvoukolejná elektrizovaná železniční trať Praha – Kralupy nad Vltavou – Děčín, která je součástí celostátní dráhy. Je zařazená do evropského železničního systému, součást 1. tranzitního koridoru. Na trati byla doprava zahájena roku 1850. Na území města leží železniční stanice "Roztoky u Prahy" a zastávky "Roztoky-Žalov" a "Úholičky".  V Roztokách zastavují dvě železniční linky pražského systému Esko, a to linka S4 (Praha – Kralupy nad Vltavou – Hněvice – Ústí nad Labem) (v jízdním řádu č. 090) a linka S49 z Roztok do Prahy-Libně až do Prahy-Hostivaře (v jízdním řádu č. 091). V zastávce "Roztoky-Žalov" a ve stanici "Roztoky u Prahy" staví v pracovní dny 29 párů osobních vlaků, o víkendech 20 párů osobních vlaků, expresy a rychlíky zde projíždějí.

Přívoz.

Na severním okraji Roztok je v provozu přívoz do Klecánek. V územní studii představené v červenci 2016 se uvažuje do budoucna nahradit přívoz lávkou pro pěší a cyklisty. Podobně hovoří i návrh územního plánu z roku 2017. V něm se objevuje i návrh na přívoz Žalov–Řež v prostoru vlakové zastávky Roztoky-Žalov.

Turistika.

Městem vedou cyklotrasy č. 2 Roztoky – Suchdol – Únětice – Úholičky – Klecany – Vltavská pravobřežní cyklotrasa Praha – Statenice a další  Územím města vedou turistické trasy:

Pamětihodnosti.

Součástí Roztok je národní kulturní památka Levý Hradec, který leží v katastru bývalé samostatné obce Žalov. Na místě staršího osídlení vzniklo v 9. století slovanské opevněné hradiště, které se stalo sídlem nejstarších přemyslovských knížat. Za vlády prvního historického knížete Bořivoje zde vznikla rotunda svatého Klimenta, objevená pod podlahou nynějšího kostela, ve které byl roku 982 Slavníkovec Vojtěch zvolen druhým pražským biskupem. U kostela se nachází hřbitov. Je na něm pohřbeno i jedenáct obětí transportu smrti z konce druhé světové války. Nedaleko odsud je i památník transportu smrti.  Další významnou památkou je roztocký zámek, ve kterém dnes sídlí Středočeské muzeum. Původně zde stála vodní tvrz ze 13. století v podobě hranolové věže obkroužené hradbou. Během vlastnictví Reinharda z Mühlhausenu koncem 14. století byl na místě hradby postaven nový palác s dvěma věžemi a kaplí (z ní se zachoval arkýř pod věží). Ve druhé polovině 15. století pak přestavěl hrádek pozdně goticky Bedřich z Donína. Podobu dvoupatrového renesančního zámku s arkádovým nádvořím dal tvrzi po roce 1565 tehdejší majitel David Boryně ze Lhoty. Z řady majitelů, kteří zámek vlastnili vždy jen krátkou dobu vyčnívá rod Lichtenštejnů, kteří jej získali po bitvě na Bílé Hoře a podrželi si jej ve vlastnictví až do roku 1803, tedy plných 180 let. V první polovině dvacátého století došlo ke zchátrání neosídleného areálu, o jeho záchranu a rekonstrukci se postarala skupina vlastivědných pracovníků, kteří v roce 1957 založili muzeum. V roce 1961 byl zrekonstruovaný zámek zpřístupněn veřejnosti. V jeho prostorách se nyní uskutečňují tematické výstavy a různé kulturní akce. Během povodní v roce 2002 hladina řeky překonala vysoké hráze okolo zámku a sousedního Výzkumného ústavu antibiotik a biotransformací a obojí bylo vytopeno.  Roztoky přelomu 19. a 20. století byly atraktivním výletním a rekreačním místem. Z tohoto období pochází většina vil v Tichém údolí, které si zde postavili jako svá rekreační sídla mnozí ze zámožných Pražanů. Mezi jinými také Joe Hloucha, cestovatel a spisovatel, jehož vila a Hotel Sakura z dvacátých let 20. století jsou postaveny v japanizujícím stylu. Z budovy hotelu, který hostil nejvýznamnější osoby předválečného československého kulturního života, je nyní nemocnice a při přestavbě v sedmdesátých letech 20. století došlo k jejímu architektonickému znehodnocení. Sousední vila zůstala zachována. Na náměstí 5. května stojí kostel Narození sv. Jana Křtitele, který byl upraven ze sýpky v letech 1865–1867. Před ním stojí socha svatého Jana Nepomuckého z roku 1845.

Osobnosti.

Významní občané zejména z přelomu 19. a 20. století:

Roztoky jsou město nacházející se severně od Prahy na levém břehu řeky Vltavy při ústí Únětického potoka. Město Roztoky má jedinou část, která se rozkládá v katastrálních územích Roztoky u Prahy a Žalov na ploše 8,44 km2.

Roztoky () ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt zehn Kilometer nördlich des Stadtzentrums von Prag an dessen Stadtgrenze und gehört zum Okres Praha-západ.


Nomenklatura.

Etymologie.

České rodové jméno "starček" i latinské "Senecio" vychází z podobnosti odkvetlé rostliny s bělavou hlavou starého muže. Lidový název "kycol" má nejspíše svůj původ v němčině. Podle jedné teorie vznikl zkomolením slova, tedy kravská oháňka, používaného jizerskými horaly a kořenářkami německého původu. Podle jiné pochází ze slova, tedy kamzíčkový nebo kočičkový olej, což má odkazovat k jeho léčivým účinkům.

Taxonomie.

Mezi vědecká synonyma uváděná k starčeku vejčitému patří:  Botanicky se spolu s druhy starček hercynský ("S. hercynicus") a starček německý ("S. germanicus") řadí do souborného druhu, tzv. agregátu, starček hajní ("Senecio nemorensis" agg.).

Popis.

Jde o vytrvalou rostlinu, dorůstající 40 až 150 cm. Lodyha je mohutná, většinou načervenalá, přímá a v horní části větvená. Listy jsou jednoduché, kopinaté, pilovité, přisedlé nebo krátce řapíkaté, lysé nebo téměř lysé. Jsou přibližně pětkrát delší oproti jejich šířce. Květenství rostliny je chocholičnatá lata, tvořená žlutými úbory. Vně úboru je 5–7 jazykových květů a uvnitř 6–15 trubkovitých květů. Plodem jsou lysé nažky s chmýrem. Kvete od července do září.

Rozšíření.

Areálem rostliny je střední Evropa a sever jižní Evropy. Vzácně se vyskytuje i v severní Evropě, například ve Švédsku. V Česku roste od pahorkatin až po horské oblasti, v Německu v horských a podhorských oblastech.  Roste ve vlhkých horských smíšených lesech, na pasekách, okrajích lesů, mýtinách do 2000 metrů nad mořem. Preferuje vlhké, humózní a výživné půdy s vyšším obsahem dusíku.

Obsažené látky.

Účinnou složkou rostliny jsou senecin, senecionin, alkaloidy, jakobin a rutin. Obsahuje rovněž vitamín C.

Využití.

V lidovém léčitelství se používá na odřeniny, poradění kůže a jako prostředek k zastavování a zklidňování křečí a krvácení, a to včetně krvácení z dělohy. Vzhledem ke karcinogenním účinkům se v 21. století používá pouze zevně a vnitřní použití se nedoporučuje.

Odkazy.

Externí odkazy.

Starček vejčitý ("Senecio ovatus"), též starček Fuchsův ("Senecio fuchsii"), lidově známý jako kycol, je vytrvalá, jedovatá a léčivá bylina z čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae").

Das Fuchssche Greiskraut ("Senecio ovatus", auch "Senecio fuchsii"), auch Fuchs-Greiskraut, Fuchskreuzkraut oder Kahles Hain-Greiskraut genannt, ist eine Pflanzenart innerhalb der Familie der Korbblütler (Asteraceae). Sie ist in Europa weitverbreitet.


Vývoj.

Projekt bitevního letounu zahájila v roce 1977 společnost Aermacchi jako reakci na požadavek Aeronautica Militare, které požadovalo vhodnou náhradu za letouny Fiat G.91R a G.91Y a Lockheed F-104 Starfighter. Za pohonnou jednotku byl vybrán turbodmychadlový motor Rolls-Royce Spey Mk.807 s tahem 49,1 kN bez přídavného spalování. V roce 1980 se k programu, který se od roku 1978 stal společným dílem italských firem Aermacchi a Aeritalia (později Alenia), připojila i Brazílie výrobcem Embraer ze Sao José dos Campos. Byla tak založena joint venture společnost AMX International, tvořená těmito výrobci. První prototyp vzlétl 15. května 1984 v Turínu, ovšem již během svého pátého letu byl zničen. Vlivem závady na motoru došlo k nouzovému přistání, letoun se vzňal a pilot byl nucen stroj na zemi opustit pomocí vystřelovací sedačky Martin-Baker Mk.10L.  Sériová výroba probíhala v letech 1986–1999, přičemž letouny byly paralelně stavěny jak v Itálii, tak v Brazílii. Své první letouny obdrželo 7. listopadu 1989 italské letectvo (Gruppo 103, Stormo 51, Istrana) a roku 1990 brazilské letectvo. Celkem bylo vyrobeno 192 strojů AMX, z toho 155 jednomístných AMX a 37 dvoumístných AMX-T se sníženým doletem.  První ze tří prototypů AMX-T poprvé vzlétl v Itálii 14. března 1990, první brazilský dvoumístný exemplář pak 14. srpna 1991. V brazilském letectvu je dvoumístná varianta značena A-1B. Verzi AMX-ATA si v roce 1998 vybralo také venezuelské letectvo pro pokračovací výcvik jako náhradu za letouny North American T-2 Buckeye.

Konstrukce.

AMX je hornoplošník, jehož křídlo má šípovitost 27,5°. Přívody vzduchu do motoru jsou umístěny v horní polovině trupu, hned za kokpitem. Letadlo je poháněno jedním proudovým motorem Rolls-Royce Spey Mk 807 s tahem 49,1 kN. Motory Spey byly vyráběny ve více verzích a některé z nich zajišťují pohon např. stíhacích letounů F-4K Phantom (RB.168-15R) nebo JH-7 (WS-9, produkovaný v Číně na základě licence).  Jednou z hlavních charakteristik AMX je, že všechny elektrické, hydraulické a avionické systémy jsou zdvojené pro případ, že by některý z nich selhal.  Základní výzbroj italských strojů představuje jeden kanón M61A1 Vulcan ráže 20 mm, zatímco brazilské AMX jsou vybaveny až dvěma kanóny DEFA ráže 30 mm. Protiletadlovou výzbroj zastupují infračervené rakety krátkého dosahu AIM-9 Sidewinder nebo MAA-1 Piranha, které jsou neseny na koncích křídla. Primárním úkolem letadel je ničení pozemních cílů a blízká podpora pozemních jednotek, proto má AMX integrovanou širokou škálu řízených střel a pum. Letadlo může nést 3 protilodní rakety AS.34 Kormoran, které mají integrované i stíhačky Tornado IDS. Další protilodními střelou z arzenálu AMX je francouzská Exocet, která během války o Falklandy potopila torpédoborec HMS Sheffield. Koncem roku 2012 probíhala integrace protiradarové střely MAR-1 do brazilských AMX a v následujícím roce měla začít sériová výroba pro brazilské letectvo.  Pre svou vlastní ochranu jsou letadla vybavena výmetnicemi klamných cílů.

AMX International AMX je jednomotorový podpůrný, průzkumný a bitevní letoun s proudovým pohonem vyráběný konsorciem AMX International. Letouny tohoto typu provozuje italské a brazilské letectvo.

Die AMX "Ghibli" ist ein strahlgetriebenes Kampfflugzeug, das im Rahmen eines Joint-Ventures von den italienischen Unternehmen Alenia und Aermacchi sowie dem brasilianischen Unternehmen Embraer entwickelt wurde.


Zřízení a ustavení diktátora.

Po legendárním svržení království (kolem roku 510 př. n. l.) a nastolení římské republiky spočívala nejvyšší moc ve státě v rukou dvou každoročně volených konzulů, kteří mohli uplatňovat veto ("ius intercessionis") vůči opatřením svého kolegy, čímž měli být římští občané chráněni před tyranskou zvůlí jednotlivce. Brzy se ale ukázalo, že v okamžicích vážného vnějšího ohrožení je k zajištění bezpečnosti státu vhodnější vláda jedince, kterému by po určitou omezenou dobu náležela absolutní moc a jehož rozhodnutí by tak nemohlo být nikým zrušeno. Údajně devět let po vyhnání posledního krále Tarquinia Superba byl proto zřízen úřad diktátora ("dictatura").  Podle nejpůvodnějšího zákona upravujícího ustanovování diktátorů ("lex de dictatore creando") nebyl k zastávání tohoto úřadu způsobilý nikdo, kdo předtím nepůsobil alespoň jako konzul. Ovšem v několika málo případech tato podmínka nebyla dodržena. Když bylo určení diktátora seznáno za nezbytné, přijal senát usnesení, kterým jednoho z konzulů opravňoval ke jmenování diktátora. Konzulové tak činili bez jakýchkoli svědků, vždy mezi půlnocí a ránem. Žádný jiný úředník kromě konzula nebyl oprávněn k ustavení diktátora. Zdá se, že senát v usnesení obvykle uváděl jméno osoby, jež měla být konzulem pověřena, přesto konzul nebyl vázán tímto doporučením. Výjimečně ustavili konzulové diktátorem jinou osobu, než kterou si přál senát. V pozdějších dobách senát pověřoval úřadem diktátora toho konzula, který byl nejblíže dostupný. Jmenování probíhalo zásadně v Římě. Jestliže konzulové nebyli přítomní, byl jeden z nich za tímto účelem povolán do města. Pokud ani to nebylo možné, bylo senatusconsultum opravňující ke jmenování odesláno některému z konzulů, který poté diktátora jmenoval ve svém vojenském táboře. Vždy však bylo dodržováno pravidlo, podle něhož nesměla být nominace realizována mimo území Itálie. Zpočátku byl úřad diktátora vyhrazen pouze pro patricije. Prvního diktátora z řad plebejů, Gaia Marcia Rutila, jmenoval v roce 356 př. n. l. plebejský konzul Marcus Popillius Laenas.  Podle příčiny, jež vedla k ustavení diktátora, bylo rozlišováno několik druhů diktatur. Nejčastější byl diktátor "rei gerendae causa" (k vedení války), který byl ustavován v době vojenského ohrožení. Mezi další typy patřila diktatura k uklidnění vnitřních nepokojů ("seditionis sedandae causa"), k provedení voleb ("comitiorum habendorum causa"), k rituálnímu úkonu v Jovově chrámu ("clavi figendi causa"), k určení svátků při zjevení se jistých znameních ("feriarum constituendarum causa"), k uspořádání her ("ludorum faciendorum causa"), k provedení soudního řízení ("quaestionibus exercendis") a k doplnění mezer v senátu ("legendo senatui").

Kompetence.

Diktátor třímal nejvyšší výkonnou moc a zároveň byl nejvyšším vojenským velitelem. Stejně jako jiným kurulským úředníkům bylo i diktátorům udělováno "imperium". Funkční období diktatury bylo omezeno na šest měsíců, přičemž tato doba nemohla být legálně prodloužena. Často se však stávalo, že diktátoři složili svůj úřad sotva po několika dnech ve funkci, neboť záležitost, jež byla důvodem jejich jmenování, byla již vyřízena. V momentě jmenování diktátora došlo k omezení kompetencí konzulů a ostatních magistrátů s výjimkou tribunů lidu. Mnohdy se uvádí, že výkon a plnění veškerých pravomocí a povinností řádných magistrátů byl pozastaven, což ale neodpovídá zcela skutečnosti. Úředníci nadále pokračovali v uskutečňování jim svěřených úkolů podle charakteru jejich funkce, avšak nebyli již zcela nezávislí, nýbrž byli podřízeni imperiu diktátora, pročež museli bezvýhradně uposlechnout jeho nařízení v jakékoli záležitosti. Pokud by tyto příkazy nepovažovali za směrodatné, mohl je diktátor zbavit jejich úřadu.  Nadřazenost diktátorovy moci nad mocí konzulů vycházela především z jeho nezávislosti na usneseních senátu, z jeho širší pravomoci potrestat kohokoli bez soudního řízení a z nemožnosti činit ho odpovědným za jeho jednání během výkonu diktatury. Ovšem tím, co diktátorovi nejvíce zajišťovalo kontrolu nad Římem, byla skutečnost, že postrádal ve svém úřadě kolegu. Jeho rozhodnutí ke svému uskutečnění tudíž nevyžadovala souhlas jiného úředníka. Na rozdíl od konzulů, kteří museli každý svůj krok projednávat se senátem, diktátor směl jednat zcela podle vlastní vůle, aniž by se dotazoval mínění senátorů. I přesto diktátoři obvykle usilovali o shodu se senátem. Vůči rozsudku vyneseném diktátorem neexistovala žádná možnost odvolání (ledaže by diktátor změnil svůj názor), pročež liktoři obklopující diktátora nosili sekery ve svazcích prutů ("fasces") dokonce i ve městě, což symbolizovalo diktátorovu absolutní moc nad životy spoluobčanů. Součástí diktátorova imperia bylo oprávnění vládnout prostřednictvím výnosů a měnit římské zákony podle toho, jak uznal za vhodné. Tyto změny trvaly jen po tu dobu, kdy diktátor setrvával v úřadě. Mohl tak do římského práva implementovat nové normy, které nevyžadovaly schválení některým z římských shromáždění ("comitia"), jež však byly často i tak předkládány k potvrzení hlasováním. Jako příklad tohoto postupu lze uvést Sullou zavedené proskripce. Obdobně směl diktátor působit jako nejvyšší soudní instance. Tato jeho soudní moc činila z diktátora nejvyšší autoritu ve vojenských i civilních záležitostech.  Vzájemný poměr mezi diktaturou a tribunátem lidu nebyl nijak zvlášť upraven. Tribuni lidu si jako jediní z magistrátů zachovali i po jmenování diktátora svoji nezávislost, zatímco ostatní magistráti museli vykonávat diktátorovy příkazy. Přesto neexistuje jediný důvod domnívat se, že vykonávali nějaký druh kontroly nad diktátorem, nebo že by mohli znemožnit provedení jeho opatření uplatněním svého práva veta, jako tomu bylo v případě konzulů. Všeobecně se soudí, že chybějící regulace vztahu těchto dvou magistratur je důsledkem pozdějšího zřízení úřadu tribunů lidu.  Žádný římský úředník obdařený imperiem nemohl být během svého funkčního období volán k zodpovědnosti za své činy. Nicméně poté, co jeho imperium uplynulo, mohl každý bývalý magistrát čelit soudnímu řízení za své nezákonné skutky z doby úřadování. Na diktátora se však tato zásada nevztahovala. Během výkonu úřadu byl nedotknutelný a stejně tak po jeho složení nebyl povinen zodpovídat se ze svých úředních úkonů bez ohledu na to, zda byly v souladu se zákonem. Z právního hlediska se s diktátorovými činy zacházelo, jako by nikdy nenastaly. Diktátorovi v podstatě náležela moc srovnatelná s královskou, jež se odlišovala pouze svojí omezenou dobou, po níž mohla být uplatňována. Kromě toho diktátor nedisponoval státní pokladnou, ale pouze s prostředky, které mu přidělili senátoři. Dále nesměl opustit Itálii, jelikož by se tak mohl stát vážným nebezpečím pro republiku (jedinou výjimkou z této zásady představovala diktatura Atilia Calatina za první punské války). Rovněž nesměl jezdit v Římě na koni bez předchozího svolení lidu (Římanům by tím totiž příliš připomínal krále). Odznaky diktátora byly takřka stejné jako insignie králů z dávných dob resp. konzulů. Oproti konzulům ho nedoprovázelo dvanáct nýbrž dvacet čtyři liktorů. Diktátorovi také náleželo kurulské křeslo a "toga praetexta".

Velitel jízdy.

Diktátorovým zástupcem a pobočníkem byl velitel jízdy, resp. velitel jezdectva ("magister equitum"). Jak napovídá název titulu tohoto úředníka, velitel jízdy vedl v bitvě římské jezdectvo, zatímco diktátor stál v čele legií. Jeho výběr byl většinou ponecháván na vůli diktátora. V některých případech však bylo i jeho jméno výslovně určeno v usnesení senátu. Diktátor nesměl nikdy zůstat bez velitele jízdy. Jestliže velitel jízdy zemřel před uplynutím diktatury, musel být na jeho místo jmenován někdo jiný. Veliteli jízdy příslušelo praetorské imperium a byl tedy podřízen imperiu diktátora. V diktátorově nepřítomnosti vystupoval jako jeho zástupce a vykonával tytéž kompetence jako diktátor. Protože imperium velitele jízdy nebylo pokládáno za rovnocenné s konzulským, ale spíše s praetorským, postačovalo, aby osoba, která byla nominována na tuto funkci, zastávala dříve alespoň praeturu. Tato zásada ale nebyla dodržována bezvýhradně.

Nahrazení diktatury.

Diktátoři byli ustavováni jen tak dlouho, dokud Římané vedli války v Itálii. K ojedinělému příkladu jmenování diktátora za účelem řízení vojenských operací mimo italské teritorium došlo za první punské války, jelikož však panovaly značné obavy ze zneužití tak veliké moci, k opakování tohoto postupu již nikdy nedošlo. Nicméně po bitvě u Trasimenského jezera v roce 217 př. n. l., kdy Hannibal ohrožoval samotný Řím, bylo opět zapotřebí určit diktátora, jímž se stal Quintus Fabius Maximus. V následujícím roce byl po porážce v bitvě u Kann jmenován diktátorem Marcus Junius Pera, což je zmiňováno jako příklad posledního ustavení diktátora rei gerendae causa. Po roce 202 př. n. l. přestala být diktatura užívána. V případě ohrožení vydával senát tzv. "senatusconsultum ultimum", jímž byli konzulové pověřeni k provedení nezbytných úkonů k obraně republiky.

Obnovení diktatury.

Teprve po téměř stodvacetileté pauze, po skončení občanské války mezi Gaiem Mariem a Luciem Corneliem Sullou, se druhý jmenovaný ustavil diktátorem "legibus scribundis et rei publicae constituendae" („pro sepsání zákonů a uspořádání věcí veřejných“). Fakticky se jednalo o úřad funkčně identický s diktaturou rei gerendae causa, od níž se lišil pouze tím, že postrádal časové omezení. Sulla zastával tento úřad po více než dva roky, než sám dobrovolně odstoupil, načež se stáhl z veřejného života do ústraní. O několik desetiletí později obnovil Gaius Julius Caesar diktaturu rei gerendae causa, již ale pozměnil stanovením ročního funkčního období. V roce 46 př. n. l. si svoji dobu úřadování rozšířil na deset po sobě jdoucích funkčních období, čímž se stal vlastně diktátorem na deset let. O další rok později byl i tento časový limit zrušen, když mu dal senát odhlasovat diktaturu „na doživotí“ ("dictator perpetuus"). Po Caesarově zavraždění o březnových idách roku 44 př. n. l. navrhl jeho kolega v konzulátu Marcus Antonius zákon "lex Antonia", kterým byla diktatura zrušena na věčné časy. Úřad byl později nabídnut Augustovi, který ho ale obezřetně odmítl, a místo toho přijal tribunskou pravomoc ("tribunicia potestas") a prokonzulské imperium, přičemž nezastával žádné jiné úřady kromě funkcí "pontifex maximus" („nejvyšší velekněz“) a "princeps senatus". Tato kombinace kompetencí mu v podstatě zajistila diktátorskou moc, aniž by přitom musel přijmout tento tolik kontroverzní a nenáviděný titul.

Seznam římských diktátorů.

Údaje označené hvězdičkou ("*") nepocházejí z antických pramenů, nýbrž byly dovozeny až moderní historiografií.

Diktátor (latinsky "dictator", „ten, který přikazuje“) byl v římské republice mimořádný politický úřad ("magistratus extraordinarius"), jenž byl ustavován za složitých politických nebo vojenských okolností. Do jeho kompetence spadaly výjimečné úkoly vymykající se působnosti řádných magistrátů. Nositel této funkce byl oficiálně titulován "magister populi" („velitel lidu“), "praetor maximus" („nejvyšší praetor“) a "magister peditum" („velitel pěchoty“). K ustavení diktátora bylo třeba usnesení římského senátu ("senatusconsultum"), jímž byl jeden z konzulů pověřen jeho jmenováním. Na diktátora se jako na jediného římského úředníka nevztahovaly římské zákonné zásady kolegiality (zastávání téhož úřadu několika jedinci současně), annuity (vykonávání úřadu po dobu jednoho roku) a odpovědnosti (po skončení funkčního období nemohl být volán k zodpovědnosti za činy z doby vykonávání úřadu). Jakožto nejvyšší úředník nadřazený všem ostatním byl diktátor doprovázen dvaceti čtyřmi liktory.

Der Diktator (lateinisch "dictator") war der Inhaber eines mit weitgehenden Vollmachten ausgestatteten, aber zeitlich befristeten politischen Amts in der Römischen Republik.


Život.

Mládí, fyzik.

Umberto Guidoni pochází z Říma, po absolvování lycea nastoupil na Univerzitu La Sapienza, zde roku 1978 získal tituly bakaláře věd (z fyziky) a doktora (astrofyziky). Postgraduální studium spojil v letech 1979–1980 se stáží v Národním výboru pro jaderný výzkum (). Od roku 1982 byl vědeckým pracovníkem Národního energetického výboru, následující rok odešel do Italského národního výboru pro alternativní zdroje energie (), podílel se na vývoji slunečních panelů. Od roku 1984 pracoval v Institutu kosmické fyziky (), kde se účastnil výzkumu chování družic upoutaných na laně. Výzkum vyústil v přípravu družice TSS, která měla být vynesena do vesmíru raketoplánem Space Shuttle a upoutána k raketoplánu dvacetikilometrovým kabelem.

Astronaut.

V květnu 1989 se stal jedním ze tři astronautů vybraných italskou kosmickou agenturou ASI pro let do vesmíru a realizaci experimentu. V lednu 1990 Italové zahájili kosmonautický výcvik v Johnsonovu vesmírném středisku NASA v Houstonu. Guidoni se nakonec stal náhradníkem Franca Malerby, vybraného k letu. Mise STS-46 proběhla v srpnu 1992, podařilo se však odvinout pouze necelých 260 metrů kabelu. V říjnu 1994 byl zařazen do posádky mise STS-75, která měla experiment s upoutanou družicí zopakovat. Do vesmíru vzlétl v raketoplánu Columbia 22. února 1996 ve funkci specialisty pro užitečné zatížení. Astronautům se podařilo odvinout kabel v téměř celé délce. Po odvinutí 19,7 km ale kabel praskl a družice odlétla, pracovala však ještě více než čtyři dny. Raketoplán přistál 9. března 1996.  V letech 1996–1998 prodělal společnou přípravu s astronauty 9. náboru NASA, kterou završil získáním kvalifikace letového specialisty. V srpnu 1998 v rámci sjednocování (západo)evropských skupin astronautů přešel ze zrušeného oddílu ASI do sboru astronautů Evropské kosmické agentury (ESA). Přidělen byl do oddělení robotiky Johnsonova střediska (Astronaut Office Robotics Branch).  V únoru 1999 byl zařazen do posádky letu STS-100 raketoplánu Endeavour. Cílem letu byla doprava zásob v víceúčelovém modulu Rafaello a manipulátoru Canadarm2 na Mezinárodní vesmírnou stanice. Mise proběhla ve dnech 19. dubna – 1. května 2001. Guidoni se stal prvním Evropanem na stanici.  Od roku 2001 pracoval v Evropském středisku kosmických výzkumů a technologií () v nizozemském Noordwijku. Účastnil se vývoje vybavení evropského modulu ISS Columbus.

Politik.

Z oddílu kosmonautů odešel poté, co byl v červnu 2004 na pět let zvolen členem Evropského parlamentu za Stranu italských komunistů (PdCI). V parlamentu italští komunisté vstoupili do frakce Evropské spojené levice a Severské zelené levice, Guidoni byl členem výboru pro rozpočet a výboru pro průmysl, výzkum a energetiku, náhradníkem výboru pro životní prostředí, zdravotnictví a bezpečnost potravin a dočasného výboru pro klimatické změny.  Roku 2008 zformoval v PdCI frakci „Jednota levice“, která prosazovala úzkou spolupráci s dalšími levicovými stranami a skupinami. V únoru 2009 „Jednota levice“ odešla z PdCI a s několika dalšími levicovými stranami vytvořila koalici Levice a svoboda. Koalice ve volbách do europarlamentu v červnu 2009 nedosáhla na 4% limit a ztratila proto všech svých 13 mandátů, včetně Guidoniho křesla.  V prosinci 2009 se koalice přeměnila ve stranu Levice, ekologie, svoboda. Ve vedení strany zvoleném na prvním sjezdu v říjnu 2010 Guidoni převzal zodpovědnost za školství, univerzity a výzkum.  Umberto Guidoni je ženatý, má syna.

Umberto Guidoni (* 18. srpna 1954 Řím, Itálie) je italský levicový politik a bývalý astronaut. Původně fyzik, od roku 1989 patřil mezi astronauty italské kosmické agentury ASI, roku 1998 přešel do sboru astronautů ESA. V letech 1996 a 2001 absolvoval krátkodobé kosmické lety (STS-75 a STS-100) v amerických raketoplánech Space Shuttle, při druhém navštívil Mezinárodní vesmírnou stanici. Celkem strávil ve vesmíru 27 dní, 15 hodin a 13 minut. Z oddílu kosmonautů odešel poté, co byl roku 2004 na pět let zvolen členem Evropského parlamentu za Stranu italských komunistů. Od roku 2010 je ve straně Levice, ekologie, svoboda zodpovědný za oblast vzdělání.

Umberto Guidoni (* 18. August 1954 in Rom, Italien) ist ein italienischer Physiker, ehemaliger Astronaut und Abgeordneter des Europäischen Parlaments.


Taxonomie.

Sambar ostrovní je blízkým příbuzným sambara indického ("Rusa unicolor"). Je známo celkem sedm poddruhů určených v roce 2011 (Wilson a Mittermeier). Jinými vědci je nicméně tato systematika zpochybňována.

Výskyt.

Sambar ostrovní se vyskytuje na mnohých ostrovech Indo-Pacifiku, od Sulawesi až po Nový Zéland. Původně se vyskytoval pouze na Jávě a Bali, ale postupně kolonizoval řadu dalších ostrovů. Rozšířili se po dnešní Indonésii, jako je Sulawesi, Komodo a Flores. Později byli člověkem vysazeni do vzdálenějších míst. V roce 1639 byli dovezeni na Mauricius a Réunion, po roku 1870 do Nové Kaledonie. Ve 20. století byli vysazeni na Novém Zélandu, Madagaskaru a dalších oblastech, jako je Thajsko, ale i Brazílie. K životu dávají přednost okrajům listnatých lesů, obývají i stepi, pasou se na travnatých plochách. Nevadí jim žít v oblastech s malým množstvím pitné vody. Žijí v maximální výšce 900 m n. m.

Popis.

Průměrná délka těla sambara ostrovního je 83−110 cm, samci sambara ostrovního měří v kohoutku 1,1 m a váží zhruba 115 kg. Samice je menší a její hmotnost se odhaduje na 74 kg; je vyvinutý pohlavní dimorfismus (dvojtvárnost). Sambarové vypadají zavalitě, což způsobují krátké nohy. Samci vlastní parohy ve tvaru lyry, které váží až 2,5 kg. Obě pohlaví mají hrubou šedohnědou srst, která je na břiše světlejší. Mláďata po narození postrádají skvrny charakteristické pro ostatní druhy jelenů. Druh je také charakteristický velkýma ušima.

Chování.

Sambarové ostrovní jsou převážně noční zvířata, ale mohou se pást během dne, při největším žáru se ukrývají do lesa. Velikosti teritorií tohoto druhu nejsou známy. Podobně jako ostatní příbuzné druhy používají ke komunikaci pachové značky a zvukové projevy v období rozmnožování. Samci jsou mezi sebou navzájem agresivní a i se samicemi žijí během většiny roku odděleně. Rozmnožování probíhá během celého roku, samci v období páření lákají samice a odstrašují konkurenty tím, že si na parohy napichují rostlinstvo a větvičky jako ozdoby. Po osmiměsíční březosti samice porodí jedno až dvě mláďata, která jsou po 6−8 měsících odstavena od mateřského mléka. Pohlavní dospělosti dosahují po 18−24 měsících, dožívají se 15−20 let, tento věk je však ve volné přírodě málokdy přesažen. Mezi přirozené nepřátele patří krokodýli, krajty a varan komodský ("Varanus komodoensis"); na ostrově Komodo tvoří sambarové důležitou část potravy varanů. Sambarové se živí trávou a listím nebo spadlým ovocem.

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí při vyhodnocení ohrožení sambara ostrovního pouze původní populace. Podle IUCN je zranitelným druhem a jeho populace klesá; odhaduje se na méně než 10 000 dospělých jedinců s odhadovaným poklesem populace asi o 10 % během tří generací. Nebezpečí představuje především ztráta přirozeného prostředí a degradace stanovišť. Časté je také pytláctví pro maso, léčivé přípravky a lokálně jsou sambarové loveni jako domácí mazlíčci.  Sambar ostrovní se vyskytuje v mnoha jávských chráněných oblastech a je chráněn indonéskými zákony.

Chov v zoo.

Sambar ostrovní je v Česku v současnosti chován pouze ve dvou zoologických zahradách: Zoo Plzeň a Zoo Praha. Ty se tak řadí k jedněm z mála evropských zoo, které tento druh kdy chovaly. V minulosti tento druh kopytníka nechovala žádná další česká ani slovenská zoo. V celé Evropě byl v březnu 2018 k vidění v pouhých osmi zoo, z toho dvě jsou již zmíněné zoo v Česku, další dvě pak najdeme v Anglii a rovněž v Německu. Po jedné zoo s tímto jelenem mají ve Španělsku a Polsku. V dubnu 2019 již nebyl chován ve Španělsku, a tak se udával počet sedm zoo a asi 40 jedinců.

Chov v Zoo Praha.

Historie chovu tohoto vzácného sudokopytníka se píše teprve od května roku 2014. Tehdy výběh v horní části areálu obsadila skupinka dvou samců a dvou samic z Tierparku v německém Berlíně. Již 13. listopadu 2014 se narodilo první mládě – sameček. Jednalo se tedy o první odchov tohoto druhu v Zoo Praha, byť laň už přišla březí. V roce 2015 došlo k dalšímu porodu. Ze dvou tehdy narozených mláďat bylo úspěšně odchováno jedno – opět se jednalo o samce. V roce 2016 nebyly odchovy úspěšné, ale pražské stádo obohatila nová samice. V březnu 2018 byli chováni dva samci a tři samice. 25. a 28. prosince 2018 se narodila další dvě mláďata – historicky první samičky narozené v Zoo Praha. Celkem se za rok 2018 narodila čtyři mláďata (dva samci a dvě samice), takže na konci daného roku byli chováni tři samci a pět samic.

Sambar ostrovní, jinak též známý pod synonymy sambar hřivnatý a jelen timorský ("Rusa timorensis") je přežvýkavec patřící do čeledi jelenovití ("Cervidae") a rodu sambar ("Rusa"). Druh popsal Henri Marie Ducrotay de Blainville roku 1822 a dělí se na několik poddruhů, které byly určeny v roce 2011. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody se řadí mezi zranitelné druhy, je chráněn indonéskými zákony a vyskytuje se v řadě chráněných území.

Der Mähnenhirsch oder Rusa ("Cervus timorensis", Syn.: "Rusa timorensis") ist eine in der südostasiatischen Inselwelt lebende Säugetierart aus der Familie der Hirsche (Cervidae).


Principy činnosti pamětí.

Paměti lze rozdělit podle různých hledisek, která jsou uvedena v článku elektronická paměť. Dále bude rozebrána funkce jednotlivých druhů polovodičových pamětí a vysvětlen jejich fyzikální princip.

ROM.

Paměť ROM je unipolární paměť, u které je na průsečíku adresových linek X, Y tranzistor s tenkou vrstvou nebo tlustá vrstva oxidu hlinitého, která slouží k oddělení elektrody. Při použití tlusté izolační vrstvy vyžadujeme velké prahové spínací napětí. Na průsečíku adresových linek X a Y je bud tranzistor vytvořený tenkou vrstvou nebo funkčně nahrazen vytvořením tlusté vrstvy oxidu hlinitého, který odděluje elektrodu. Je-li tenká vrstva a tranzistor adresován výběrovým signálem, pak tranzistor sepne a proud přes něj prochází k nulovému potenciálu.

PROM.

Jsou bipolární paměti, u kterých v emitorech tranzistorů jsou tavné pojistky, pomocí kterých zvýšeným napájecím napětím naprogramujeme integrovaný obvod. Lze programovat pouze jednou.

EPROM.

Jsou unipolární paměti PROM, u kterých je možné vícenásobné přeprogramování pomocí vymazáním programu např. ultrafialovým zářením. Jsou založeny na principu buňky FAMOS. Čip se pozná pomocí okénka na pouzdře.

EEPROM.

Slouží ke čtení i zápisu a mazání programu je u nich mnohonásobně rychlejší, než u paměti EPROM. Mazání se provádí pomocí elektronických impulzů. Flash EEPROM je vylepšená verze EEPROM, u ní je doba zápisu i čtení velmi krátká.

SRAM.

Statická paměti RAM (SRAM) je bipolární a je tvořena buňkami z bistabilních klopných obvodů. RAM paměti s libovolným přístupem jednotlivá místa paměti se liší jen adresou, kterou lze volit náhodně, nezávisle na adresách použitých předtím nebo poté.

DRAM.

Dynamická paměť RAM (DRAM) je založena na fyzikálním principu nabíjení kondenzátoru. Takto vzniklý potenciál, který je ekvivalentní napětí, odpovídá logické 0 nebo 1. Jelikož vlivem svodů je tento potenciál vybíjen, je nutno tuto operaci v paměťové buňce obnovovat (refresh). Obnova probíhá tak, že jsou paralelně sejmuty obsahy paměťových buněk na řádku, v budiči zesíleny a opět zapsány na původní místo. Rychlost obnovy paměťových míst je několiksetkrát za sekundu. Tyto paměti jsou levnější než statické. V současné době máme dva typy SIMM a SIPP. Přístupová doba SIMM 60–70 ns.

Polovodičové paměti jsou zařízení pro ukládání elektronických dat často používané pro paměti počítače. Data jsou přístupné pomocí binární paměťové adresy, která vstupuje do paměti. Jestliže se adresa paměti skládá z M bitů, adresa prostředí se skládá ze dvou M bitů pro každý čip. Polovodičové paměti jsou vyráběny s určitou délku slova (jednobitové buňky sdílejí stejnou adresu paměti), výkon dvou obvykle M = 1, 2, 4 nebo 8 bitů na čip. Možné hodnoty jsou 1, 2, 4, 8, 16, 32, 64, 128, 256 a 512 bit, kbit, Mbit, Gbit a Tbit. Tím, že kombinuje několik integrovaných obvodů, paměť může být uspořádána pro větší délku slova a/nebo adresu místa, než to, co nabízí každý čip.

Ein Halbleiterspeicher ist ein Datenspeicher, der aus einem Halbleiter besteht. In und auf einem Halbleiterkristall werden mikroelektronische Speicherstrukturen realisiert, sodass ein Speicherchip (siehe auch Die) entsteht. Die Chips werden zu integrierten Schaltkreisen komplettiert oder auch unverkappt weiterverarbeitet.


Polohopis.

Je to nejvýchodněji položené Zemplínské město, nacházející se na soutoku řek Pčolinka a Cirocha. Je obklopeno pohořími Laborecká vrchovina, Bukovské vrchy a Vihorlatské vrchy. Na západě se otevírá do Cirošské doliny. Je východiskem do Chráněné krajinné oblasti Vihorlat, která je sopečného původu, a do Národního parku Poloniny, který je od roku 1993 spolu s přilehlými oblastmi Ukrajiny a Polska součástí mezinárodní Biosférické rezervace Východní Karpaty vyhlášené organizací UNESCO na ochranu pralesovitého společenství.

Symboly města.

Městský znak je převzat z historické pečeti z 19. století a znázorňuje hamr, t. j. žlab, vodní kolo s konstrukcí, kladivo a kovadlinu. Barvy znaku jsou: štít zelený, kolo s konstrukcí zlaté, žlab, kovadlina a kladivo stříbrné. Vzácností schváleného znaku města Snina je skutečnost, že takový zaměstnanecký symbol je mezi městskými znaky ojedinělý a je cenným obohacením dosavadního celostátního soupisu městských znaků. Autorem grafického návrhu městského znaku je Dezider Barta.

Historie.

První písemná zmínka pochází z roku 1317.

Doprava.

Železniční.

Snina leží na regionální jednokolejné železniční trati Humenné – Stakčín na které jsou každé dvě hodiny mimo špičku a ve špičce každou hodinu vypravovány osobní vlaky Humenné – Stakčín. Ve městě se nacházejí tři železniční stanice : Snina, Snina mesto a Snina predmestie.

Silniční.

Městem prochází silnice I/74 (Strážske – Humenné – Snina – Ubľa státní hranice).Je zde centrální autobusová zastávka Snina – Náměstí,ze které jezdí autobusy převážně do Humenného a okolních obcí ale aji do Prahy, Plzně, Brna a Uherského Hradiště.

Geografie.

Větší města v okruhu Humenného :

Sport.

Sportovní kluby.

Sportovní činnost ve městě Snina se rozvíjí individuální i účelově, přičemž zde funguje mnoho sportovních klubů organizujících sportovců, např. fotbalový MFK Snina, tenisový, turistický, jezdecký, šermířský, stolní, šachový, basketbalový, lyžařský, 2 zápasnické a 3 volejbalové.

Sportoviště.

Na území města a v RO Sninské rybníky se nacházejí tyto sportovní zařízení:  Milovníci zimních sportů mohou využít lyžařské vleky v obci Parihuzovce (16 km od Sniny) nebo vlek v Uliči (31 km od Sniny ).

Školství.

V současnosti se v Snině nachází 6 mateřských, 6 základních a 4 střední školy :

Partnerské města.

Město Snina uzavřelo partnerství s těmito městy :

Snina (maďarsky "Szinna") je okresní město ležící v Prešovském kraji nedaleko hranic s Ukrajinou, je hospodářským a správním centrem regionu. V roce 2017 zde žilo 19 855 obyvatel.

Snina (ungarisch "Szinna") ist eine Stadt in der Ostslowakei. Sie liegt am Zusammenfluss der Cirocha und dem kleinen Fluss Pčolinka in einem Tal zwischen den Ausläufern der Niederen Beskiden und dem Vihorlat.


Historie.

28. listopadu 1975 vyhlásil Východní Timor nezávislost na Portugalsku (pod názvem "Východotimorská lidově demokratická republika"). Státní znak byl téměř shodný se znakem současným. Byl tvořen neobvyklým štítem s vyobrazenou otevřenou knihou, položenou na ozobené kolo. Zleva byl klas kukuřičný, zprava rýžový. V horní části štítu byla pěticípá hvězda, v dolní samopal, luk a šípy. Pod štítem byla dvakrát přeložená stuha s portugalským mottem UNIDADE, ACÇÃO, PROGRESSO (). Symbolika figur na štítu je zřejmá: vzdělání, průmysl a zemědělství. Hvězda symbolizovala internacionalismus a solidaritu. Zbraně byly vykládány jako symboly obrany svobody. (není obrázek)  Již 7. prosince vyslal indonéský prezident Suharto do Dili vojska, 1. června 1976 byla země anektována a 17. července prohlášena 27. provincií Indonésie. Jednala tak na žádost východotimorské opozice z obav, že by oblast mohli ovládnout komunisté.  Před obnovením nezávislosti v roce 2002 užíval Východní Timor emblém (pečeť) s vyobrazením krokodýla doprovázený dalšími ornamenty položený do mezikruží s nápisem GOVERNO a TIMOR LESTE ().  Ještě před vyhlášením nezávislosti byla projednávána podoba státního znaku. Zřejmě v září 2001 se sešla se řada rozmanitých návrhů, které však v různých kombinacích znázorňovaly jako hlavní motivy tradiční dům, horu Monte Ramelau (místo předků), tradiční meč, kopí nebo dýku (symbol dlouhého úsilí o nezávislost), bavlnu, rýži, ostrov Timor, krokodýla (připomíná tvarem ostrov Timor, ale současně připomíná lidovou mytologii), holubici (reprezentující mír, nebo svatého Ducha, doručuje zprávy o míru), kohouta (připomínka portugalských časů), obrazy lidí v tradičním oblečení (reprezentující kulturní společnost), bibli nebo kříž (důraz na křesťanské náboženství), slunce.  Ústava Demokratické republiky Východní Timor byla přijata 22. března 2002. 20. května 2002 pak byla formálně vyhlášena nezávislost. Na rozdíl od vlajky, která byla dohodnuta zástupci Ústavodárného shromáždění již 12. prosince 2001, odkazuje ústava pouze na stanovení znaku v budoucnosti. Až teprve v srpnu 2002 se objevily první informace o znaku nového státu (bez údajů o datu zavedení). Znak vycházel ze symbolu CRNT (Conselho Nacional de Resistência Timorense, ), která vznikla v dubnu 1998. Štít znaku CNRT byl položen do jiného, černého a tence zlatě lemovaného štítu. Ten byl položen na zlaté slunce se čtrnácti paprsky (vidět jsou pouze paprsky). Tento emblém byl vložen do kruhového, bílého pole, lemovaným světle modrým mezikružím. V mezikruží byl černý opis úředního názvu státu v portugalštině REPÚBLICA DEMOCRÁTICA DE TIMOR-LESTE, oddělený po obou stranách bílými pěticípými hvězdami od zkratky RTDL v dolní části. Pod emblémem byla červená, dvakrát přeložená stuha s černým heslem HONRA, PÁTRIA E POVO ().  Provizorní emblém byl zákonodárným shromážděním Východního Timoru nahrazen, přijetím zákona o státních symbolech 7. listopadu 2006, definitivním znakem, platným dodnes. Právní předpis vstoupil v platnost po podepsání prvním prezidentem Východního Timoru Xananem Gusmãem 17. ledna 2007 a byl publikován pod číslem 2/2007. Jednalo se o doplněný znak z roku 1975. Symbolika, na rozdíl od povrchně známého výkladu z roku 1975, je složitě definována novým zákonem.

Státní znak Východního Timoru (označován jako belak) je emblémem, který má spíš podobu pečeti než klasického znaku, a je popsaný v zákoně zcela neheraldickým popisem, takže je velmi obtížné znak nakreslit pouze podle tohoto popisu. Některé detaily jsou však popsány velmi podrobně.

Das Wappen Osttimors ("offizieller Name:" belak, tetum für "Scheibe") wurde am 18. Januar 2007 mit der Veröffentlichung des Gesetzes 02/2007 im "Jornal da República" (18. Januar 2007, Serie I, No. 1, Seite 1664) eingeführt und ersetzte das auf dem Schild des Conselho Nacional de Resistência Timorense CNRT ("Nationalrat des Timoresischen Widerstands") basierende Wappen, das seit der Unabhängigkeit 2002 verwendet wurde.


Formáty rámce.

Formát rámce vychází z HDLC:  Flag, bit stuffing a výpočet FCS jsou stejné jako u HDLC. Linková připojení jsou rozlišena pomocí hodnoty DLCI (Data link connection identifier), která je přenášena v adresním poli rámce.  Mechanismus rozšířených adres z HDLC umožňuje, aby LAPD používalo dvoubytové adresní pole: nejnižší bit prvního bytu adresy (EA) má hodnotu 0, což signalizuje, že následuje další oktet adresy; nejnižší bit druhého oktetu je 1, což signalizuje, že se jedná o poslední oktet rozšířené adresy. Druhý nejnižší bit prvního oktetu slouží pro rozlišení příkazu a odezvy ( neboli C/R), zbývajících 6 bitů prvního oktetu je pole SAPI (), zbývajících 7 bitů druhého oktetu je TEI ():  Síť posílá příkazy s C/R nastaveným na 1, odpovědi s C/R nastaveným na 0, uživatel používá opačné přiřazení.  SAPI je adresa přístupového bodu služby; má podobnou úlohu jako port v protokolech TCP nebo UDP, tj. identifikuje protokol vyšší vrstvy; pro signalizační (Q.931) zprávy se používá SAPI 0, pro paketová data (X.25) SAPI 16, pro management spojení SAPI 63 (používá se pro proceduru přiřazení TEI).  TEI se používá pro rozlišení zařízení, která používají tutéž ISDN linku. Hodnota TEI 0 se používá pro Point-to-Point spojení, hodnoty 1-63 se přidělují manuálně, hodnoty 64-126 automaticky při zapnutí zařízení, 127 je broadcast.  Data jsou přenášena v rámcích Information (I) a Unnumbered Information (UI). UI poskytuje nespolehlivou službu; je jednodušší, protože nepoužívá žádné číslování, potvrzování nebo opakované přenosy rámců. Rámce I jsou číslovány modulo 128; číslo rámce se přenáší v poli N(S). Pro potvrzování se používá pole N(R), které může být přeneseno rámcem I, který je posílán opačným směrem (tzv. ) nebo se posílá explicitně v rámcích RR nebo RNR. RR indikuje, že příjemce může přijímat další data, RNR indikuje, že příjemce nemůže další data přijímat. REJ je negativní potvrzení - vyžádání opakovaného vysílání od rámce číslo N(R).  Rámce I se posílají v duplexním režimu, který se zahajuje příkazem SABME. SABME také nuluje sekvenční čísla. Duplexní režim se ukončuje příkazem DISC. Jak SABME tak DISC se potvrzují rámcem UA.  Protokolové chyby (nedefinované řídicí pole, chybná délka rámce, chybné potvrzení, apod.) se signalizují posláním FRMR s úvodními poli chybného rámce.

Správa TEI.

Než dojde ke komunikaci pomocí protokolu vyšší vrstvy (Q.931), každému ISDN zařízení musí být přiřazena alespoň jedna unikátní hodnota TEI. Tato čísla mohou být předem definována ( - TEI 0-63), nebo přiřazována dynamicky (TEI 64-126). Většina přiřazení TEI se provádí dynamicky pomocí protokolu pro správu TEI. Uživatel vyšle pomocí broadcastu tak zvaný a síť vrátí přiřazenou Identitu obsahující hodnotu TEI. Existují i funkce pro verifikaci a uvolnění přiřazení TEI.  Všechny funkce pro správu TEI používají TEI 127 (broadcast) a SAPI 63.  Referenční číslo je náhodně generovaná 16-bitová hodnota používaná pro výběr ISDN zařízení, která mohou současně požadovat přiřazení TEI.

Q.921 neboli LAPD () je protokol linkové vrstvy používaný pro přenos účastnické signalizace systému Digital subscriber Signalling System No. 1 v kanálu D uživatelského rozhraní ISDN. Zajišťuje, že signalizační zprávy budou doručovány bez chyb a ve správném pořadí.

Link Access Procedure for the D-Channel (LAPD) ist ein Protokoll der Sicherungsschicht ("Link Access Protocol" oder "Link Access Procedure") im ISDN. LAPD ist ein Schicht-2-Protokoll im Sinne des OSI-Schichtenmodells und wird zur Sicherung der Datenübertragung im Signalisierungskanal (D-Kanal) verwendet. Es entspricht der Funktion von HDLC (High-Level Data Link Control).


Bentley, samostatná společnost.

Skupina bohatých Britů, na poli automobilového průmyslu známých jako „Bentley Boys“ (dědic diamantových dolů Woolf Barnato, sir Henry Birkin, žokej George Duller, pilot Glen Kidston, automobilový novinář S. C. H. Davis a dr. Dudley Benjafield) držela pověst výkonných vozů naživu. Jednou v sázce jel Barnato závod "Le Train Bleu", který vedl z Cannes do Calais, při němž museli závodníci na trajektu přeplout do Doveru a následně dojeli do Londýna. Závodilo se v normálním provozu na veřejných silnicích. Barnato tento závod vyhrál a jeho speciálně upravenému vozu 6. 5 L se začalo říkat "Blue Train Bentley". Díky zapojení této skupiny do závodů společnost z Cricklewoodu zaznamenala čtyři po sobě jdoucí vítězství v 24 hodin Le Mans od roku 1927 do roku 1930. Jejím největším soupeřem té doby bylo Bugatti, jehož elegantní, lehké, ale křehké vozidlo bylo postaveno proti Bentleyho drsnému, trvanlivému a spolehlivému autu, uváděnému jako "„nejrychlejší náklaďák světa“". Snad vzhledově nejvýraznějším Bentleyem doby byl 4. 5 L „Blower Bentley“ jehož kompresor vyčníval před spodkem mřížky chladiče. Na Bentleye byl netypicky křehký, nicméně to nebyl závodní stroj jako 6 L Bentley. V původních knihách se vozidlo stalo vozem Jamese Bonda, ve filmu ho nahradil vůz Aston Martin.  V roce 1925 stal Barnato prezidentem společnosti, po té jeho velká část jmění padla na udržení vozů Bentley nad vodou. Velká hospodářská krize v roce 1929 zničila poptávku po drahých výrobcích společnosti a tak v roce 1931 byla společnost Bentley prodána společnosti Rolls-Royce.

Bentley ve vlastnictví Rolls-Royce.

Rolls-Royce sloučil Bentleyho výrobní řadu do své vlastní, takže se značka Bentley stala pouze Rolls-Roycem bez výrazné masky chladiče, s nižší cenou. V 80. letech 20. století se Bentley opět stal samostatnou řadou vysokovýkonných automobilů. Nejdůležitějším modelem v době vlastnictví Rolls-Royce se stal Bentley Continental, který se objevil v různých podobách od roku 1952. Továrna Bentley v Crewe v hrabství Cheshire je stále známa jako „Royce's“.

Bentley ve vlastnictví Volkswagen Group.

V roce 1998 byly společnosti Rolls-Royce a Bentley Motors koupeny od Vickersů (vlastníci od roku 1980) koncernem Volkswagen Group za 430 milionů liber, po nabídkovém řízení proti BMW. BMW nedávno začal dodávat součásti pro novou řadu automobilů, hlavně 8-válcové motory pro Bentley Arnage a 12-válcové motory pro Rolls-Royce Silver Seraph. Značka Rolls-Royce nebyla zahrnuta v nákupu koncernu Volkswagen Group, tu si licencovala společnost BMW (za 40 milionů liber) od Rolls-Royce, výrobce leteckých motorů.  BMW a Volkswagen Group se domluvily tak, že Volkswagen Group vyráběl vozidla Bentley a Rolls-Royce do konce roku 2002 a poté přešlo právo na výrobu vozů Rolls-Royce na BMW. Během této doby se Volkswagen přestal spoléhat na BMW jako dodavatele tím, že od roku 2003 nepoužívá motory BMW ve vozech Bentley.

Moderní Bentley.

V roce 2002 Bentley představil královně Alžbětě II. oficiální Bentley State Limousine k oslavám zlatého výročí. V roce 2003 zastavil výrobu Bentley Azure (2-dveřová karoserie se skládací střechou) a představil Bentley Continental GT, velké luxusní kupé. Auto je poháněno 12-válcovým motorem od Volkswagen.  Popularita vozu byla velká. Továrna v Crewe nebyla schopná uspokojit poptávku i přesto, že kapacita továrny byla 9500 automobilů ročně. Čekací doba na vozidlo se prodloužila na jeden rok. Následkem toho byla výroba nového Bentley Continental Flying Spur (2005), čtyřdveřové verze Continental GT, do továrny, kde se vyrábí VW Phaeton. Toto uspořádání zaniklo až na konci roku 2006, kdy se výroba všech Bentley vrátila do Crewe.  V dubnu 2005 Bentley potvrdil plány na výrobu čtyřsedadlového kabrioletu Bentley Azure, odvozeného od prototypu Bentley Arnage Drophead Coupe, výroba v Crewe začala v roce 2006]. Na konci roku 2005 byla také představena verze úspěšného Continentalu GT bez střechy, která se jmenuje Bentley Continental GTC. Tyto dva modely byly úspěšně nasazeny v roce 2006.  Prodeje vozů Bentley jsou velmi dobré, v roce 2005 se celosvětově prodalo 8,627 vozů, z toho 3,654 v USA.

Nové závodní úspěchy Bentley.

V letech 2001–2003 byl Bentley Speed 8 úspěšný v sérii Le Mans.

Bentley Motors Limited je britský výrobce luxusních automobilů a vozů třídy GT. Společnost byla založena 18. ledna 1919 Walterem Owenem Bentleym, známým jako W. O. Bentley nebo prostě "„W. O."" (1888–1971). Byl znám hlavně díky svým rotačním leteckým motorům používaným v 1. světové válce, vedle typu Bentley B.R.1, který poháněl Sopwith Camel. Značné proslulosti dosáhl také motor Bentley B.R.2 ze stíhačky Sopwith 7F.1 Snipe. Od roku 1998 společnost Bentley vlastní Volkswagen Group.

Bentley Motors Ltd. ist ein britischer Automobilhersteller. Das Unternehmen gehört seit 1998 der Volkswagen AG. Bentley ist offizieller Hoflieferant der britischen Königsfamilie. Der Firmensitz ist seit 2002 in Crewe.


Pozadí.

Historie.

Srbové na dnes už chorvatském území měli husté osídlení již od počátku 14. století. Prudký nárůst počtu Srbů v těchto oblastech nastal kvůli vyhoštění srbských uprchlíků z území obsazených Osmanskou říší a tvorbou rakousko-habsburské vojenské hranice. Od roku 1918 bylo Chorvatsko součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců (od roku 1929 Království Jugoslávie).  Během druhé světové války nezávislý stát Chorvatska spolupracoval s nacistickým Německem a prováděl genocidu Srbů. To v roce 1941 vyústilo v odvetu jednotek srbských nacionalistických četníků, kteří se v některých případech po boku Třetí říše se zapojovali do etnických čistek bosenských Muslimů a Chorvatů.  Z podnětu Tita v listopadu 1943 na druhém zasedání AVNVYU bylo rozhodnuto, aby byla jugoslávská vláda organizována na federálním základě, na principech rovnosti a sebeurčení národů. V roce 1945 byl vyhlášena Lidově svazová republika Jugoslávie (FPRY), která se skládala z šesti republik. Principy pro stanovení hranice mezi nimi nebyly jasné a jednoznačné - v některých případech použili historický přístup, v jiných etnický. Nejspornější byly rozdíly mezi chorvatským a srbským územím zejména kvůli nerovnoměrnému rozložení obyvatel. Z toho důvodu byla stanovena komise v čele s Milovanov Zhylasam, která měla rozhodnout o podobě hranice.

Úloha mezinárodního společenství.

Válka v Chorvatsku začala v době, kdy byla světová pozornost zaměřena na válku v Perském zálivu, jakož i na prudký nárůst cen ropy a zpomalení globálního ekonomického růstu. Růst nacionalistické a separatistické nálady ve světě vedlo k politice nevměšování Západu a Ruska. To se netýká jen Balkánu, ale také občanské války ve Rwandě v roce 1994. V roce 1989 mezinárodní společenství již z velké části podpořilo vládu Jugoslávie. Mezi 19. a 23. prosincem 1991 Německo, Švédsko a Itálie oznámili uznání nezávislosti Chorvatska a Slovinska, 15. ledna 1992 to udělala i Evropská unie.  Velká Británie - vláda Johna Majora zaujala pozici neutrality, což podporuje územní celistvost Jugoslávie.  US - George H. W. Bush prosazoval politiku nevměšování se do konfliktu. Avšak po zvolení Billa Clintona prezidentem, USA aktivně zasahovaly v jugoslávském konfliktu. V roce 1994 Spojené státy a Chorvatsko podepsaly dohodu o spolupráci ve vojenské oblasti. Americká armáda podporuje Chorvatsko ve věcech chování útočných operací proti srbské Krajině.  Německo - Německo zpočátku nepodporovalo rozpad Jugoslávie. Nicméně po diplomatickém uznání Slovinska a Chorvatska vládou Helmuta Kohla, vzhledem k historickým vazbám, aktivně podporovala Chorvatsko během konfliktu.  Rusko - Rusko se postavilo proti uznání Chorvatska, ale do konfliktu nezasahovalo. Během předsednictví Borise Jelcina prošla ruská zahraniční politika na Balkáně složitou cestu - z klidu ve snaze zaměřit se na své národní zájmy až k pomoci v omezení ztrát srbského obyvatelstva (civilního), aktivně se zapojit do dění na Balkáně (velice krátce a hlavně v obranné válce).

Chorvatská válka za nezávislost (v Chorvatsku známa jako "Domovinski Rat" − Vlastenecká válka, nebo Válka za nezávislost) je název válečného konfliktu na území dnešního Chorvatska v letech 1991 až 1995. Šlo převážně o konflikt mezi Chorvaty a chorvatskými (krajinskými) Srby. Fakticky byla součástí první části jugoslávských válek. Překvapila svou krutostí, nebývalou od druhé světové války.

Als Kroatienkrieg ( = Heimatkrieg) wird im Rahmen der Jugoslawienkriege der Krieg in Kroatien zwischen 1991 und 1995 bezeichnet. Während des Krieges kämpfte die kroatische Armee gegen die Armee der selbstproklamierten "Republik Serbische Krajina" (RSK). Die RSK wurde militärisch von der Jugoslawischen Volksarmee (JNA), serbischen paramilitärischen Einheiten sowie durch die Serbische Freiwilligengarde unterstützt. In den Anfangstagen des Krieges wirkten in Kroatien auch die "Hrvatske obrambene snage" (HOS) (Kroatische Verteidigungskräfte), diese wurden ab dem 23. November 1991 schrittweise in die reguläre kroatische Armee integriert. Einige Mitglieder der HOS schlossen sich nicht der kroatischen Armee an, sondern beteiligten sich an den dann aufkommenden Gefechten in Bosnien und Herzegowina.


Život.

Před lety.

Absolvoval Pensylvánskou státní univerzitu (Pennsylvania State University) v roce 1954 jako letecký inženýr. Pak strávil rok službou na torpédoborci. Absolvoval pilotní výcvik a létal řadu let u námořního letectva. Podal si přihlášku do týmu astronautů a v roce 1966 byl přijat do páté skupiny v NASA. Prodělal výcvik k programu Apollo, po jeho předčasném zrušení se přecvičil na program Skylab. Oženil se a má dvě děti.

Lety do vesmíru.

Startoval jako první z posádek tohoto programu společně s astronauty Conradem a Kerwinem v květnu 1973 z mysu Canaveral na Floridě v kosmické lodi nazvané Skylab 2 (loď z původního programu Apolla). Cílem byla 80tunová stanice Skylab, v té době již kroužící na oběžné dráze Země jako orbitální stanice. Spojení obou objektů se vydařilo a astronauti plnili své úkoly, přičemž také vystoupili do volného vesmíru. Na stanici pracovali necelý měsíc a pak se v pořádku vrátili domů, přistáli za pomoci padáků na hladině Tichého oceánu. Weitz měl v této misi funkci pilota kosmické lodi.  Druhou svou příležitost dostal až o 10 let později ve svých 51 letech. Ve funkci velitele letu řídil první let raketoplánu Challenger při misi STS-6. Během letu byla vypuštěna stacionární družice TDRS A a byl uskutečněn čtyřhodinový výstup, Weitzův výstup do otevřeném kosmu (tzv. EVA) trval něco přes hodinu.  Během svých dvou letů strávil Weitz ve vesmíru 33 dní.

Další události.

Z týmu kosmonautů byl vyřazen roku 1988, u NASA v různých funkcích však zůstal. Byl také náměstkem ředitele střediska JSC. Zemřel na myelodysplastický syndrom 23. října 2017 ve věku 85 let.

Paul Joseph Weitz (25. července 1932 Erie, Pensylvánie, USA – 23. října 2017, Flagstaff, Arizona, USA) byl americký vojenský letec a astronaut, který letěl do vesmíru kosmickou lodí Skylab 2 a později znovu v raketoplánu Challenger.

Paul Joseph Weitz (* 25. Juli 1932 in Erie, Pennsylvania; † 22. Oktober 2017 in Flagstaff, Arizona) war ein US-amerikanischer Astronaut.


Původ a počátek kariéry.

Byl vnukem státníka Charlese Townshenda, 2. vikomta Townshenda (1674–1738), narodil se na rodovém sídle Raynham Hall v hrabství Norfolk, jeho otcem byl dlouholetý člen Dolní sněmovny Thomas Townshend (1701–1780). Studoval v Etonu a na univerzitě v Cambridge, v roce 1754 se stal poslancem a pro rozlišení od svého otce byl dlouhodobě označován jako Thomas Townshend mladší. Připojil se ke straně whigů a jako přívrženec W. Pitta staršího se již v mládí dostal k vysokým úřadům. V letech 1756–1760 byl správcem dvora prince waleského, pozdějšího Jiřího III..  Do vlády vstoupil v roce 1765 jako mladší lord pokladu a v této funkci podporoval politiku svého předčasně zemřelého bratrance Charlese Townshenda (1725–1767), který byl tehdy ministrem financí. V letech 1767–1768 byl generálním intendantem armády a od roku 1767 zároveň členem Tajné rady. V letech 1770-1782 byl dlouhodobě v opozici proti Northově a v parlamentu kritizoval válku proti USA.

Ministr vnitra a kolonií.

K vrcholu kariéry se dopracoval počátkem osmdesátých let po pádu Northovy vlády. Krátce byl státním sekretářem války (1782), poté státním sekretářem vnitra (1782-1783 a 1783-1789), od července 1782 do dubna 1783 byl též mluvčím vlády v Dolní sněmovně. K ministerstvu vnitra připojil ještě úřad prezidenta kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1784–1790); tento úřad byl zřízen po skončení války s USA, v níž se Východoindická společnost zadlužila a král Jiří III. rozhodl ustanovit nad její činností státní dozor. Jako ministr vnitra krátce spravoval také záležitosti kolonií poté, co bylo zrušeno ministerstvo kolonií. V roce 1784 byl zřízen výbor Tajné rady pro obchod a kolonie a Townshend byl jeho prvním prezidentem (1784–1786).  V roce 1783 byl povýšen na barona a vstoupil do Sněmovny lordů, v roce 1789 získal titul vikomta. Krátce nato opustil své vládní úřady a odešel do soukromí s roční penzí 2 500 liber.  Ve funkci ministra vnitra a prezidenta výboru Tajné rady pro obchod a kolonie stál u zřízení trestanecké kolonie v Austrálii, kterou krátce předtím pro Británii zabral objevitel James Cook. Starší australská historiografie v Townshendovi viděla asociála, který posílal odsouzence do neznámých nehostinných pustin. V nově vznikajicích koloniích sice zakázal otroctví, tento akt byl ale dříve bagatelizován tím, že za pokrokovým přístupem se mohl skrývat fakt, že konkrétně v Austrálii díky trestancům odsouzeným na nucené práce nebylo potřeba dalších pracovních sil. Teprve moderní australští historici uznali Townshendovy zásluhy na vzniku Austrálie, opraveny byly i názory na jeho osobnost. I když nevynikl nad průměr své doby, byl nepochybně progresívním a osvícenským státníkem. Mimo jiné usiloval o rozvoj Kanady a podporoval i americkou revoluci. Kromě australského Sydney nese jeho jméno ještě město Sydney v Kanadě.

Rodina.

Jeho manželkou byla Elizabeth Powys (1736-1826), dcera poslance Richarda Powyse. Měli spolu sedm dětí, dědicem titulu vikomta byl nejstarší syn John Townshend (1764–1831). Dcera Mary Elizabeth (1762-1821) se provdala za 2. hraběte z Chathamu a byla švagrovou dlouholetého premiéra W. Pitta mladšího.

Thomas Townshend, 1. vikomt Sydney ("Thomas Townshend, 1 Viscount Sydney, 1 Baron Sydney") (24. února 1733 Raynham Hall, Norfolk, Anglie – 30. června 1800 Londýn) byl britský státník z významného rodu Townshendů. Je po něm pojmenováno největší australské město Sydney.

Thomas Townshend, 1. Viscount Sydney (* 24. Februar 1733 in Frognal House, nahe Chislehurst in Kent; † 30. Juni 1800 ebenda) war ein britischer Innenminister. Nach ihm wurden die australische Stadt Sydney und die kanadische Stadt Sydney (Nova Scotia) benannt.