Životopis.

Mládí.

Narodil se 3. února 1894 v New Yorku do středostavovské rodiny Jarvise Waringa a Nancy Rockwellových. Měl staršího bratra Jarvise. Jako pětiletý zažil slavnostní návrat admirála George Deweye ze španělsko-americké války. To byl zřejmě jeden z hlavních podnětů na jeho cestě k výtvarnému umění. Ihned po přehlídce totiž začal kreslit válečné lodě. V roce 1903 se rodina přestěhovala do města Mamaroneck ve Westchester County.  Na střední škole se Rockwellovi nelíbilo. Už tehdy byl rozhodnutý, že se stane ilustrátorem. Dojížděl na Manhattan na kurzy do Parsons School of Design. V 15 letech střední školu opustil a zapsal se na National Academy Museum and School, kde hlavně kopíroval sádrové odlitky. Roku 1910 přestoupil na Art Students League of New York. Zde jej vyučovali Thomas Fogarty (ilustraci), George Bridgman (anatomii) a Frank DuMond. Rok nato obdržel první zakázku: Doprovodil ilustracemi knihu C. H. Claudyho s názvem "Tell Me Why: Stories about Mother Nature" (Řekni mi proč: Příběhy o Matce přírodě). V roce 1912, když se rodina dočasně přestěhovala zpátky do New Yorku, zřídil si Rockwell ateliér v Upper West Side. Otec po čase zjistil, že se tato místnost nalézala v domě s nevěstincem.  Roku 1913, teprve devatenáctiletý, se stal výtvarným redaktorem magazínu Boys' Life, založeného tři roky před tím. Časopis byl zaměřený na chlapce mezi 6 a 10 lety a podporoval skauting. Sem začal Rockwell kreslit své první obálky. Od té doby se děti staly jedním z jeho hlavních námětů. V roce 1915 se Rockwellovi znovu stěhovali, tentokrát do New Rochelle. Rockwell si zde se svým přítelem, malířem komiksů Victorem Forsythem, zřídil obchod.  Forsyth příležitostně publikoval v kresby v renomovaném týdeníku The Saturday Evening Post (dále jen Post). Na jeho podnět předložil Rockwell v roce 1916 pár svých kreseb na ukázku jeho redakci ve Filadelfii. Ještě 20. května toho roku vyšla v "Postu" první Rockwellova obálka s obrázkem "Boy with Baby Carriage" (Kluk s kočárkem). To byl počátek dlouhé, více než 47 let trvající spolupráce Rockwella s tímto periodikem. Za tu dobu vyšlo celkem v "Postu" celkem 322 Rockwellových obálek. Rockwell příležitostně pracoval i pro jiné časopisy, nejčastěji "The Literary Digest", "The Country Gentleman", "Leslie's Weekly", "Judge", "Peoples Popular Monthly" a "Life". V roce 1918 byl odveden k námořnictvu, během služby však mohl i nadále kreslit a malovat.

Osobní život.

V roce 1916 si vzal svou první ženu, učitelku Irene O'Connorovou, která bydlela ve stejném nájemním domě v New Rochelle jako Rockwellovi. Irene byla jeho modelkou pro kresbu "Mother Tucking Children into Bed" (Maminka ukládá děti do postele), která se objevila na obálce časopisu "The Literary Digest" v lednu 1921. Od roku 1927 však manželé žili odděleně a v roce 1930 se rozvedli. Rozchod s manželkou však Rockwellovi způsobil deprese. V té době si pronajal apartmán v jednom z hotelů v západní části Central Parku.  V roce 1930 odjel na do Kalifornie, kde se pohyboval v okruhu tehdejších filmových hvězd. Zde poznal další učitelku, Mary Barstowovou, kterou si po krátké romanci ještě téhož roku vzal. Odstěhovali se spolu do Bonnie Crest poblíž New Rochelle ve státě New York. Zde žili v okázalém domě postaveném v koloniálním retrostylu. Do roku 1936 se jim narodili tři synové: Jarvis Waring, Thomas Rhodes a Peter Barstow. Přestože nebyli příliš nábožensky založeni, patřili do sboru farního kostela sv. Jana poblíž jejich domova. Zde také nechali pokřtít své syny. V roce 1939 se Rockwellovi přestěhovali do Arlingtonu ve státě Vermont, městečka uprostřed lesů, kde Rockwell začal malovat maloměstský život. S místními lidmi se sžil a nalezl zde rovněž kolegy ilustrátory.  Poválečné období, které po umělecké stránce přineslo Rockwellovi největší úspěchy, bylo spojeno s problémy v osobním životě. Rodina v souvislosti s náklady na vzdělání synů těžko vycházela s penězi, Rockwell byl přepracovaný a propadal depresím, jeho manželka čelila psychickým problémům a alkoholismu. Nakonec musela být hospitalizována v sanatoriu v Stockbridge ve státě Massachusetts. Roku 1953 se celá rodina do Stockbridge přestěhovala. V roce 1959 Mary Rockwellová zemřela na srdeční selhání. Roku 1961 si vzal Molly Pundersonovou, další učitelku, která už byla v důchodu.

Meziválečná umělecká kariéra.

Po první světové válce Rockwell i nadále spolupracoval s "Postem". Zvláštní obliby došly jeho vánoční obálky. Stal se uznávanou celebritou, což se projevilo i tím, že byl v roce 1922 jmenovaný jedním z porotců soutěže Miss America, pořádané v Atlantic City. Rockwell však stále svou tvorbu reflektoval ve vztahu k soudobému umění. Během jedné z krizí, kdy o své tvorbě pochyboval, odjel roku 1923 do Paříže. Zde se dokonce zapsal do kurzů na jedné z uměleckých škol a experimentoval s modernou. Ještě téhož roku se – poněkud bezcílně – potuloval po sevrní Africe a Jižní Americe. V roce 1924 ilustroval svůj první "Boy Scout Calendar" (Chlapecký skautský kalendář); s periodikem pak spolupracoval až do roku 1976. V roce 1926 vyšla v "Postu" poprvé celobarevná obálka, jejíž provedení bylo svěřeno Rockwellovi.  V roce 1927 opět navštívil Evropu. V té době také navázal přátelství s Francisem S. Fitzgeraldem. Další tvůrčí krizi prožíval Rockwell kolem roku 1932. Znovu hledal vysvobození v Paříži, kam odjel s manželkou i novorozeným synem Jarvisem. V té době vytvořil pro "Post" jen pár obálek. Novým impulzem se pro něj v roce 1935 stala zakázka na ilustrování speciálního vydání Toma Sawyera. Rockwell, který se ve své tvorbě vždy striktně držel reality, proto odjel do Hannibalu v Missouri, rodného města Marka Twaina a zároveň dějiště jeho románů. Dalším projektem, kterým se Rockwell zabýval, byly doprovodné ilustrace k biografii spisovatelky Louisy May Alcottové, která vycházela na pokračování v časopisu "Women's Home Companion" (Dámský domácí průvodce) v roce 1937. Rockwell se opět vypravil do města, kde Alcottová vyrůstala, do Concordu v Massachusetts. Pro inspiraci si fotografoval místa i lidi. Fotografie mu byla většinou významnou pomůckou při malování. Krátce před vypuknutím druhé světové války, v roce 1938, vzal Rockwell rodinu na výlet do Anglie. Měla tak možnost zakusit tamní stísněnou předválečnou atmosféru.

Za 2. světové války.

I během 2. světové války pracoval Rockwell jako angažovaný umělec. Jeho výrazovým prostředkem byly hlavně obálky v "Postu", kterými se snažil povzbudit morálku a patriotismus svých spoluobčanů. V letech 1941–1946 vytvořil sérii 11 obálek, ve kterých znázornil osudy fiktivního vojáka Willieho Gillise od odvodu po vítězný návrat z války. Modelem pro Gillise byl Robert Otis Buck z Vermontu, kterého Rockwell objevil v místní tančírně. Protože Buck nebyl ze zdravotních důvodů odveden, mohl malíři permanentně sloužit jako model. Rockwell však chtěl vytvořit zásadnější angažované dílo. V roce 1943 namaloval soubor čtyř rozměrných obrazů s názvem "Four Freedoms" (Čtyři svobody), které dokončil za sedm měsíců. Dílo bylo inspirováno výroční zprávou amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta Kongresu z ledna 1941, ve které formuloval čtyři principy, které se měly vztahovat na všechny obyvatele světa. Zněly: svoboda od nedostatku, svoboda slova a přesvědčení, svoboda vyznání a svoboda od strachu. Úřady ve Washingtonu zprvu o obrazy neměly zájem, Rockwell je proto publikoval v "Postu". Vláda je ovšem později vydala jako plakáty v miliónových nákladech a ještě v roce 1943 uspořádala putovní výstavu originálů v 16 městech. Rockwell sám považoval za nejlepší malbu ze "Čtyř svobod" "Svobodu projevu". Pro obrazy byla putovní výstava štěstím. V době jejího konání totiž vypukl v Rockwellově ateliéru požár, který zničil nejen množství rekvizit a kostýmů, které malíř používal jako vzory při malování, ale také mnoho obrazů. Viníkem požáru byl Rockwell samotný, protože se vznítil žhavý popel z jeho nezbytné dýmky.

Poválečná tvorba.

Rockwellovo angažmá za války mu přineslo zvýšenou pozornost médií. V roce 1945 přinesl o malíři rozsáhlý materiál časopis The New Yorker, rok nato připravil výtvarník Arthur L. Guptill publikaci "Norman Rockwell Illustrator". Rockwell nechal v knize čtenáře nahlédnout do metody své práce a odhalil fotografii jako zdroj detailního popisu skutečnosti na svých obrazech. O své zkušenosti s adepty ilustrační tvorby se Rockwell podělil i v rámci Famous Artists School (Škola slavných umělců), kterou v roce 1948 založil spolu s dalšími členy Society of Illustrators (Spolku ilustrátorů). Jednalo se o korespondenční kurzy, škola sídlila ve Westportu ve státě Connecticut. Roku 1951 namaloval svou zřejmě nejpopulárnější obálku "Postu" – "Saying Grace" (Modlitba před jídlem).  V roce 1957 vyšel v měsíčníku "Atlantic Monthly" článek, označující Rockwella za umělecky a politicky bezvýznamného. Obvinil ho zároveň, že kazí Američanům vkus. Byla to doba, kdy americkou uměleckou scénu ovládal abstraktní expresionismus; máloco mohlo být tak odlišné jako Rockwellův hyperrealistický styl a např. Pollockova abstrakce. Názory podobného druhu se objevovaly po celá 60. léta. Rockwell se však sám vůči abstraktní malbě nevymezoval a respektoval ji. V roce 1962 dokonce sám jeden takový obraz, který parafrázoval Pollockovu tvorbu, namaloval a umístil na obálku "Postu". Roku 1959, když jeho manželka Mary nečekaně umřela, začal pracovat na své autobiografii, s jejímž koncipováním mu pomáhal syn Thomas. Vzpomínky pod názvem "My Adventures as an Illustrator" (Má dobrodružství jako ilustrátora) vycházely nejprve na pokračování v "Postu", v roce 1960 pak vyšly knižně.  V roce 1963 se Rockwell rozhodl spolupráci s "Postem" ukončit. Jeho poslední obálka vyšla 14. prosince. Od roku 1964 začal ilustrovat společenský časopis Look. Uvedl se obálkou s názvem "Problem We All Live With" (Problém, se kterým žijeme všichni), která kritizovala rasismus. V roce 1968 mu The Danenberg Galleries v New Yorku uspořádala retrospektivu, na níž bylo vystaveno 40 pláten včele s "Modlitbou před jídlem". O čtyři roky později mu tatáž galerie uspořádala výstavu při příležitosti 60 let umělecké činnosti. Rockwellovy obrazy ale bylo možné také spatřit v místě jeho bydliště, ve Stockbridge, kde v roce 1969 otevřel galerii svých vlastních obrazů v The Old Corner House (Starém domě na rohu).  V roce 1976 vyšla v časopisu "American Artist" jeho vůbec poslední obálka. O rok později obdržel od prezidenta Geralda Forda Presidential Medal of Freedom, nejvyšší ocenění, které může civilní americký občan dostat. Zemřel 8. listopadu 1978 ve věku 84 let na zánět plic ve Stockbridge. Jeho pohřbu se zúčastnila i manželka tehdejšího prezidenta Rosalynn Carterová.  V roce 1993 bylo ve Stockbridge otevřeno Norman Rockwell Museum. Budovu projektoval architekt Robert A. M. Stern. Nejvyhledávanějšími exponáty jsou "Čtyři svobody". Pod záštitou High Museum of Art v Atlantě a Rockwellova muzea byla roku 1999 zahájena velká putovní výstava Rockwellových obrazů, plánovaná na čtyři roky. Pod jejím vlivem začali vlivní umělečtí kritici zmírňovat své dosavadní příkré odsudky malířova díla.

Dílo.

Rockwell proslul především jako ilustrátor. Přes čtyřicet let kreslil pro "Saturday Evening Post", nevyhýbal se ale ani spolupráci s dalšími periodiky jako "Ladies' Home Journal", "Look" a "Boy Scout Calendar". Ve svých kresbách zobrazoval každodenní život zejména středních vrstev společnosti. Tematizoval maloměstský život a podporoval vlastenectví. Kresby mají mnohdy humornou povahu. Jsou provedeny s takovým smyslem pro detail, že připomínají fotografii. Vytvořil také mnoho plakátů. Značnou část jeho díla tvoří kresby pro reklamu na různé spotřební zboží.  Norman Rockwell byl velmi pracovitý, vytvořil přes 4000 maleb a kreseb. Většina z nich je ve veřejných sbírkách, část raného díla byla zničena při požáru ateliéru v roce 1943. Během své dlouhé kariéry portrétoval americké prezidenty Eisenhowera, Kennedyho, Johnsona a Nixona i zahraniční osobnosti včetně Gamala Abdela Nassera a Džaváharlála Néhrúa. Jednou z jeho posledních portrétních prací byl portrét legendární zpěvačky Judy Garlandové v roce 1969. Ilustroval přes 40 knih, včetně Toma Sawyera a Huckleberry Finna.  Za každoroční příspěvky do "Boy Scouts Calender" získal v roce 1939 cenu Silver Buffalo Award, nejvyšší ocenění, které může dospělý od amerických skautů získat. Ilustroval i kalendáře: nejznámější byla "Four Seasons" (Čtyři roční období), která nakladatelství Brown & Bigelow vydávalo v různých podobách v letech 1947-1964. Rockwell byl mnohostranný umělec. Ilustroval i různé brožury, katalogy, plakáty (zvláště filmové), edice not, navrhoval známky a hrací karty a dokonce i nástěnné malby (včetně známých "Yankee Doodle Dandy" a "God Bless the Hills", které byly dokončeny v roce 1936 pro hotel "Nassau Inn" v Princetonu, státě New Jersey.  Umělečtí kritici Rockwellovo dílo často odmítali. Zejména obálky "The Saturday Evening Post" byly podle jejich mínění příliš "nasládlé" a americký život idealizovaly – dokonce se vžil pejorativní termín "rockwellovský". Někteří soudobí kritici považují jeho práce za buržoazní a kýčovité. Více je respektována jeho tvorba po 2. světové válce, kdy si vybral vážnější témata, jako v sérii maleb proti rasismu pro časopis "Look". Příkladem je obraz "The Problem We All Live With" (Problém, se kterým žijeme všichni). Obraz líčí šestiletou černošku Ruby Bridgesovou, obklopenou policisty, jdoucí do školy v New Orleansu podél zdi popsané rasistickými nápisy.

Norman Percevel Rockwell (3. února 1894, New York, USA – 8. listopadu 1978, Stockbridge, USA) byl americký malíř a ilustrátor. Známý se stal zejména obálkami, které přes čtyři desetiletí kreslil pro časopis "The Saturday Evening Post". Jejich námětem byl každodenní život americké společnosti. Jeho ambice překračovaly úroveň ilustrátora. Zejména díky obrazům z pozdního období svého života došel uznání i u soudobé umělecké kritiky.

Norman Percevel Rockwell (* 3. Februar 1894 in New York; † 8. November 1978 in Stockbridge, Massachusetts) war ein US-amerikanischer Maler und Illustrator des frühen 20. Jahrhunderts. Über mehr als 40 Jahre schuf er insgesamt 322 Titelbilder der "Saturday Evening Post", was ihm eine hohe Popularität verschaffte. Ebenfalls bekannt ist er für seine Illustrationen, Kalender und Cover des "Boys' Life"-Magazins für den großen Amerikanischen Jugendverband Boy Scouts of America. Rockwells Arbeiten gelten sowohl als amerikanisch-patriotisch wie auch als kommerziell und können zur Americana gezählt werden. Sie haben bis heute ebenso glühende Anhänger, zu denen unter anderem die amerikanischen Präsidenten Ronald Reagan und Bill Clinton zählen, wie kritische Verächter, die seine Arbeiten als Kitsch bezeichnen. In jedem Fall ist Rockwell einer der einflussreichsten und bekanntesten Künstler der US-amerikanischen Geschichte.


Popis.

Bauhínie jsou stromy, keře i vysoko šplhající liány se spirálovitě se svinujícími úponkami. Listy jsou střídavé, celokrajné, s celistvou až hluboce dvojlaločnou čepelí, která je výjimečně u některých druhů rozdělená až k bázi a tedy složená ze dvou lístků. Listy většiny druhů mají charakteristický kopýtkovitý tvar. Žilnatina je dlanitá se 3 až 15 primárními žilkami, sekundární žilky bývají v pravém úhlu na primární žilky. Palisty jsou různorodé, často drobné a opadavé. Rostliny jsou nejčastěji jednodomé s oboupohlavnými květy. Květy jsou velké, nápadné, nejčastěji bílé, žlutooranžové, růžové nebo purpurově červené, jednotlivé nebo v hroznech, latách či vrcholících. Kalich je pětičetný, někdy za zralosti rozštěpený ve 2 až 5 laloků. Koruna je složena z 5 lístků, které mohou být téměř stejného tvaru a velikosti nebo velmi rozdílné, téměř přisedlé až dlouze nehetnaté. Tyčinek je obvykle 10, řidčeji méně, a jsou volné nebo srostlé. Semeník je stopkatý nebo výjimečně přisedlý, s tenkou krátkou čnělkou a obsahuje 1 až mnoho vajíček. Plod je nepukavý nebo pukající 2 chlopněmi, plochý, oválný až čárkovitý, tenkostěnný nebo dřevnatý. Semena jsou plochá, vejcovitá až okrouhlá.

Rozšíření.

Rod bauhínie zahrnuje asi 300 druhů. Je rozšířen v tropech celého světa. Bauhínie nejčastěji rostou v tropických druhotných lesích, houštinách, vlhkých místech, savanách a na březích řek. V Evropě žádný zástupce tohoto rodu neroste.

Ohrožené druhy.

V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN jsou jako kriticky ohrožené uvedeny 2 druhy: "Bauhinia paradisi" z Hondurasu a "Bauhinia seminarioi", rostoucí ve 3 populacích v suchých pobřežních lesích v Ekvádoru. Jako ohrožené je vedeno celkem 5 druhů, z toho 4 druhy z Jižní Ameriky a 1 druh z Keni.

Ekologické interakce.

Plody bauhínií jsou často explozivní a vystřelují semena do okolí. Listy některých druhů bauhínií se mohou zavírat a rozevírat podle střední žilky a regulovat tak odpar vody. Květy bauhínií jsou opylovány různými druhy hmyzu, u některých druhů ptáky nebo netopýry.

Obsahové látky.

Mezi účinné látky v bauhíniích náležejí zejména různé flavonové glykosidy, např. rutin, kvercitrin a glykosidy kaempferolu, kvercetinu a kvercetolu.

Taxonomie.

V minulosti byl rod bauhínie často řazen do samostatné čeledi sapanovité ("Caesalpiniaceae"). Tato čeleď však byla při molekulárních studiích shledána parafyletickou a v systému APG z roku 1998 vřazena do bobovitých ("Fabaceae"). Rod bauhínie byl v rámci bobovitých zařazen do tribu "Cercideae". Ten byl následně v roce 2017 převeden na samostatnou podčeleď "Cercidoideae".  S nástupem molekulárních metod se navíc prokázalo, že rod "Bauhinia" v klasickém širokém pojetí (sensu lato, s.l.) není monofyletický a v roce 2005 byl rozdělen na několik rodů: "Barklya", "Bauhinia" s.str., "Gigasiphon", "Lasiobema", "Lysiphyllum", "Phanera", "Piliostigma" a "Tylosema".

Význam.

Četné druhy bauhínií se pěstují v tropických zemích jako okrasné dřeviny, zejména bauhínie pestrá, "Bauhinia purpurea" a "B. x blakeana", dále "B. acuminata", "B. monandra" a "B. tomentosa". Zajímavě pravidelně prolamované dřevnaté stonky liánovitého druhu "Bauhinia guianensis" se občas dovážejí jako dekorace, např. k výzdobě terárií. S některými druhy bauhínií se lze setkat ve sklenících našich botanických zahrad.  Různé druhy bauhínií jsou využívány v tradiční indické medicíně, zejména "Bauhinia acuminata", "B. malabarica", "B. purpurea", "B. racemosa", "B. retusa", "B. tomentosa" a "B. variegata". Používají se např. při úplavici, ke snižování horečky, proti parazitům aj.

Bauhínie ("Bauhinia") je rod rostlin řazený do čeledi bobovité ("Fabaceae"). Jsou to stromy, keře i liány s nápadnými květy. Listy jsou většinou jednoduché (řidčeji dvoulisté) a střídavé. Rod zahrnuje asi 300 druhů a je rozšířen v tropech celého světa. V roce 2005 byl tento rod na základě výsledků fylogenetických studií rozčleněn do celkem 8 samostatných rodů. Některé druhy bauhínií jsou v tropických zemích pěstovány jako okrasné rostliny. Některé druhy mají význam v tradiční medicíně.

Die Bauhinien ("Bauhinia"), durch Übertragung aus der englischen Bezeichnung „orchid trees“ neuerdings oft auch Orchideenbäume genannt, sind eine Pflanzengattung in der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Sie ist mit etwa 250 bis 300 Arten pantropisch verbreitet. Einige Arten werden wegen ihrer schönen, duftenden Blüten, die an Orchideen erinnern, als Zierpflanzen in tropischen und subtropischen Gärten, Parks und Alleen verwendet.


Triboelektrické řady.

Materiály jsou často uváděny v pořadí polarity přenosu náboje, když přijdou do kontaktu s jiným objektem. Čím větší je vzdálenost dvou materiálů v řadě, tím větší náboj mezi sebou vytvoří. Pokud se dva materiály nachází blízko sebe, předají si jen malý nebo žádný náboj. U kovů se podle nejnovějších testů vyskytují jen malé nebo neměřitelné rozdíly v elektronové afinitě.

Příčina jevu.

Ačkoli mluvíme o tření, stačí, aby oba materiály přišly do styku a přenesly elektrony. Po kontaktu vznikne kolem některých částí dvou povrchů chemická vazba (adheze) a náboj se přenáší z jednoho předmětu na druhý, za účelem vyrovnání elektrochemických potenciálů. To vytváří nerovnováhu celkového náboje mezi dvěma předměty. Když se oddělí, některé vazebné atomy mají tendenci držet elektrony navíc a jiné se naopak elektronů snaží zbavit, ačkoli nerovnováha bude částečně zrušena. Kromě toho mohou některé materiály mezi sebou vyměňovat ionty s odlišnou pohyblivostí nebo části větších molekul. Triboelektrický jev souvisí s třením jenom v souvislosti s adhezí. Nicméně třením dvou materiálů se účinek o hodně zvyšuje kvůli častému dotýkaní a oddělování těchto materiálů. U materiálů s členitým povrchem může vlivem tření docházet k zahřívání, které způsobí buď znásobení přenosu náboje, nebo převrácení existující polarity. Nanoefekty na povrchu nejsou doposud plně objasněny, ale mikroskopie atomárních sil vykazuje výrazný pokrok v této oblasti fyziky. Protože povrch materiálu je nyní elektricky nabit – buď kladně, nebo záporně – jakýkoli kontakt s nenabitým vodivým předmětem nebo s předmětem s výrazně odlišným nábojem může způsobit vyrovnání elektrického náboje - výboj. Osoba pohybující se po koberci může nashromáždit náboj mnoha tisíc voltů, dostatečný pro vznik výboje delšího než centimetr. Nízká relativní vlhkost vzduchu zvyšuje napětí, při kterém dochází ke vzniku výboje tím, že roste schopnost izolačního materiálu udržet náboj a vlivem klesající vodivostí vzduchu, která brání disipaci nashromážděného náboje. Prosté svlékání nylonového oblečení může vytvořit výboj. Při cestování autem může docházet k hromadění náboje na řidiči a pasažérech kvůli tření mezi jejich oděvy a potahy sedadel. Tento náboj může vybit jiskrou mezi karoserií auta, tankovací pistolí, kliky atd. Přestože karoserie auta také shromažďuje statický náboj, (funguje jako Faradayova klec), může se vybít přes uhlík v pneumatikách. Když zůstane auto po zaparkování nabité, může přeskočit jiskra mezi pasažéry a karoserií ve chvíli, kdy se dotknou země. Tento druh výboje je většinou neškodný, protože energie výboje ((V * C)/2) je velmi malá, za suchého počasí obvykle desetiny mikrojoulů a ve vlhkých podmínkách ještě mnohem méně. Nicméně tyto jiskry mohou vznítit hořlavé páry.

Letectví a kosmonautika.

Letící letadlo vytváří statický náboj třením vzduchu o povrch letadla. Statický náboj může být vybit statickými vybíječi. NASA dodržuje takzvaný "Triboelektrický zákon", podle kterého zruší start, pokud by startující stroj prolétal určitým typem oblačnosti. Průlet skrz výškovou oblačnost může vytvořit náboj, který ruší rádiovou komunikaci se strojem. To může bránit přenosu telemetrických údajů na zem, nebo pokud je to potřeba, vyslat signál ke stroji o zrušení letu.

Rizika a protiopatření.

Vznícení.

Jev má významnou důležitost v průmyslu v oblasti bezpečnosti i potenciálního poškození výrobků. Statický výboj je zvláště nebezpečný u dopravníků zrní, kde může způsobit explozi prachu. Jiskra může vznítit hořlavé páry benzínu, éteru nebo methanu. Při velkoobjemové přepravě paliva, nebo při tankování letadel proto musí být cisterny vodivě propojeny před otevřením nádrže s palivem nebo kontaktem obsluhy s plnicí hubicí.

Na pracovišti.

Je nutné zajistit prostředky pro uzemnění vozíků přepravujících těkavé kapaliny, hořlavé plyny nebo kyslík v nemocnicích. Dokonce i tam, kde vzniká malý náboj, může dojít k tomu, že prachové částice jsou přitahovány k otíranému povrchu. Při výrobě textilu to může vést ke vzniku trvalých špinavých značek tam, kde dochází ke kontaktu látky s nashromážděným prachem vlivem statického náboje. Přitažlivost prachu může být snížena ošetřením izolačních ploch antistatickým čisticím prostředkem.

Poškození elektroniky.

Některá elektronická zařízení, zejména integrované obvody CMOS a tranzistory MOSFET mohou být neúmyslně zničeny statickým výbojem o vysokém napětí. Takové součásti jsou proto obvykle skladovány v ochranných vodivých obalech. Uzemnění pracovníka dotykem s pracovním stolem nebo použitím speciálního náramku je běžnou praxí při manipulaci s nezapojenými integrovanými obvody. Jiný způsob odstranění náboje je použitím vodivých materiálů, například pryžových matrací plněných sazemi v operačních sálech. Zařízení osahující citlivé součásti musí být chráněna před běžným použitím, instalací a odpojením, čehož je dosaženo vestavěnou ochranou na externích konektorech podle potřeby. Těmi mohou být optoizolátory, méně citlivé tranzistory a statické obchvaty na bázi varistorů z kovových oxidů.

Triboelektrický jev je typ kontaktní elektrifikace, při které určité materiály získávají elektrický náboj poté, co přijdou třením do kontaktu s jiným materiálem. Tento jev může způsobit například tření skla a kožešiny, nebo vlasů o hřeben. Většina statické elektřiny se kterou se každodenně setkáváme je způsobena triboelektrickým jevem. Polarita a síla náboje se liší v závislosti na použitém materiálu, drsnosti povrchu, teplotě, tlaku a dalších okolnostech. Tento jev není příliš předvídatelný a můžeme vytvářet jen velmi obecné závěry. Například jantar může získat elektrický náboj třením s materiálem jako vlna. Tato vlastnost, poprvé zaznamenána Thalétem z Milétu, dala vzniknout slovu "elektřina", z řeckého slova pro jantar - "ēlektron". Další příklady materiálů, které mohou získat určitý náboj při tření, zahrnují sklo třené s hedvábím, nebo pryž třená s kožešinou.

Die Reibungselektrizität ist ein Spezialfall der Berührungselektrizität. Sie wurde bereits um 550 v. Chr. von Thales von Milet an Bernstein beschrieben. Diese beruht auf dem energetisch günstigen Übergang von Elektronen zwischen zwei sich berührenden Stoffen infolge der Verschiedenheit der Austrittsarbeit. Es gehen solange Elektronen über, bis die sich dadurch aufbauende Potenzialdifferenz (Berührungsspannung) den Energiegewinn wettmacht.


Vzdělání.

Narodila se 27. května 1907 na malé rodinné farmě nedaleko Springdale v Pensylvánii. Měla nadání na psaní a velmi blízky vztah ke zvířatům a ochraně okolní přírody. Původně studovala angličtinu na Pensylvánské vysoké škole pro ženy, dnešní Chatham University, ale později přestoupila na biologii. Již v roce 1928 chtěla přestoupit na Univerzitu Johnse Hopkinse, ale kvůli finančním problémům byla nucena zůstat na Pensylvánské vysoké škole, kterou dokončila v roce 1929. Po letním kurzu v Marine Biological Laboratory se jí od podzimu 1929 podařilo pokračovat ve studiu biologie a genetiky na Univerzitě Johna Hopkinse v Baltimore, kde v roce 1932 získala titul magistra v oboru zoologie.  Kromě této univerzity studovala také na Marylandské univerzitě a několik roků pokračovala ve studiu, zejména v Diere Woods v Massachusetts. Její finanční situace, která nebyla nikdy dobrá, se ještě zhoršila v roce 1932, když zemřel její otec. Musela zanechat studia a veškerý svůj čas věnovala péči o matku.

Kariéra.

Přijala práci na částečný úvazek u amerického výboru pro rybolov ("United States Fish and Wildlife Service") jako vědecká spisovatelka, která pracovala na textech pro rozhlas, kde musela překonat radikální odpor zaměstnat v této pozici ženu. Porazila však ostatní uchazeče a v roce 1936 se stala teprve druhou ženou, která byla výborem přijatá na plný úvazek pro tuto pozici bioložky. Pracovala na všem od kuchařských knih až po vědecké časopisy, známa byla svým lpěním na vysokých standardech svého psaní. V roce 1937 se její článek dostal do časopisu "The Atlantic Monthly", kde byl k jejímu překvapení přijat a publikován. Ve stejném roce byla také nucena převzít zodpovědnost za své dvě neteře, neboť ve svých 40 letech předčasně zemřela její starší sestra.  V roce 1941 vydala svojí první knihu "Under the Sea Wind" („Pod mořským vánkem“), která získala vynikající recenze, ale neměla komerční úspěch. Kniha měla smůlu, že byla vydaná pouhý měsíc před útokem Japonska na Pearl Harbor, který vtáhl Spojené státy americké do 2. světové války. Začala pracovat na druhé knize, pro kterou však nemohla najít vydavatele, tak vyšla nejdřív jako seriál ve známém časopise "The New Yorker", než jí vydala Oxfordská univerzitní tiskárna pod názvem "Moře okolo nás". Stala se bestsellerem a v žebříčku novinek "New Yorkeru" se udržela 86 týdnů, vyhrála národní knižní cenu a pomohla ji získat dva čestné doktoráty.  S úspěchem se dostavilo i finanční zabezpečení. Proto v roce 1952 zanechala práce a soustředila se jen na další psaní. Knihou "Okraj moře", která vyšla v roce 1955, dokončila trilogii věnovanou moři. Ta se stala dalším bestsellerem, získala nové ocenění, byla zfilmovaná a dostala dokonce Oscara v kategorii dokumentárních filmů. Od filmu se ale distancovala, protože se ji nelíbilo pokřivení faktů a strhující styl, jakým byl film natočen. V průběhu let 1956 a 1957 pracovala na řadě projektů, zahrnujících články pro populárně-naučné časopisy a televizní scénáře.  Jedna z neteří, o kterou se starala, zemřela ve věku 36 let a zanechala po sobě pětiletého syna, o které se rozhodla pečovat, kromě toho měla v péči i téměř devadesátiletou matku. Koupila nemovitost na venkově, aby uspokojila narůstající požadavky na bydlení. Toto místo se posléze stalo hlavním faktorem při výběru dalších jejich témat.

"Silent Spring" a DDT.

Ve 40. letech 20. století byla stále více znepokojená zneužíváním nově objevených pesticidů, obzvláště DDT. Uvedla, že čím víc se o pesticidech dozvěděla, tím byla více zděšená. To rozhodlo, že napsala svou nejslavnější knihu "Silent Spring". Napsání této knihy odstartoval dopis její přítelkyně Olgy Owens-Huckinsové, jež napsala jedněm novinám v Bostonu a jehož kopii poslala i Carsonové. Huckinsová v něm podrobně popisovala zničující důsledky rozprašování DDT na ptačí rezervaci v Massachusetts. Audubonova přírodovědecká společnost Carsonovou posléze požádala o provedení výzkumu škodlivosti pesticidů a o jeho publikování; časopis "The New Yorker" pak opět nabídl, že bude závěry výzkumu publikovat na pokračování. Když ale Carsonové během 4leté práce narůstal materiál pod rukama, rozhodla se nakonec pro vydání knihy, jež by přístupným, srozumitelným způsobem seznámila s problémem i širokou veřejnost.  V postavení známého vědce byla schopná spolupracovat s prominentními biology, lékaři, patology a entomology; dostala se i k utajovaným vládním výzkumům. Kniha „Tiché jaro“ se stala detailní kronikou vztahu mezi přílišným používáním pesticidů jako dieldrin, toxafen, heptachlor a DDT, a masovými úhyny divokých zvířat. Její psaní bylo lyrické, evokující a přesné. Částečně se o to zasloužil i fakt, že v době psaní knihy jí diagnostikovali rakovinu prsu a „Tiché jaro“ bylo jejím posledním velkým dílem.  Ještě předtím než byla kniha v roce 1962 vydána, vyvolala násilný odpor. Byla vystavena hrozbám soudů a výsměchu, včetně nařčení, že jako úzkostlivý vědec a hysterická žena v jedné osobě není kvalifikována psát takovou knihu. Protiútok byl organizovaný téměř celým chemickým průmyslem s podporou zemědělců. Chemické společnosti a jiní kritici napadli jak knihu, tak autorku. Recenze od lidí, kteří neměli finanční zájem na celé věci, však byly pozitivní, a kniha se stala prodejním hitem ve Spojených státech amerických i v zámoří. Autorka dostávala mnoho pozvánek k přenáškám o této problematice, které pro časovou tíseň nemohla přijmout. Její boj s rakovinou ji stál mnoho sil, které ji chyběly v jejím boji proti pesticidům. I když její kniha nebyla schopná zastavit výrobu pesticidů, rozhodně alespoň zvýšila zájem veřejnosti o problémy způsobené chemickým průmyslem a o ochranu životního prostředí.

Změny v legislativě.

Použití pesticidů se stalo hlavní veřejnou záležitostí, což ji pomohlo v dubnu 1963 vystoupit ve speciálním programu televize CBS, kde se zúčastnila diskuze s mluvčím chemické společnosti. I když byla v té době vážně nemocná, její přístup zdravého rozumu byl přesvědčivý. Později v témže roce byla zvolená do Americké akademie umění a věd a obdržela mnohá ocenění, včetně Audobonovy medaile a medaile Cullenovi americké geografické společnosti.  Daleko větší význam pro ni, ale měla odezva americké vlády, která si objednala úplný přehled politiky pesticidů. V jednom ze svých posledních veřejných vystoupení svědčila před senátním vyšetřovacím výborem. Zákaz DDT v roce 1972 ve Spojených státech amerických byl nepřímým výsledkem její práce. Její kniha "Tiché jaro" zůstala důležitou živou klasikou až do dnešních dnů.  Dne 14. dubna 1964 podlehla rakovině ve věku 56 let. V roce 1980 jí byla posmrtně udělena prezidentská medaile svobody (Presidential Medal of Freedom), nejvyšší civilní ocenění ve Spojených státech amerických.  Velkým zadostiučiněním pro její dědictví bylo 23. května 2001 podepsání úmluvy o eliminaci nejnebezpečnějších persistentních organických látek (POPs) včetně pesticidů, na jejichž rizika spisovatelka upozornila, ve Stockholmu.

Rachel Louise Carsonová (27. května 1907 poblíž Springdale, Pensylvánie – 14. dubna 1964 Silver Spring, Maryland) byla americká zooložka a mořská bioložka.

Rachel Louise Carson (* 27. Mai 1907 in Springdale, Pennsylvania; † 14. April 1964 in Silver Spring, Maryland) war eine US-amerikanische Zoologin, Biologin, Wissenschaftsjournalistin und Sachbuchautorin, deren Hauptwerk "Silent Spring" "(Der stumme Frühling)" aus dem Jahr 1962 häufig als Ausgangspunkt der US-amerikanischen Umweltbewegung bezeichnet wird. Sie gilt als eine der wichtigsten Personen des 20. Jahrhunderts.


Popis.

Raketa vznikla na základě požadavku na raketu s výkony podobnými raketám V-2 z 2. světové války, ale s menšími rozměry a na skladovatelné pohonné hmoty. Na rozdíl od sovětských raket R-1 a R-2, její původ je spíše v raketě Wasserfall. Používá tekuté palivo, nádrže paliva (kerosin) a okysličovadla (inhibovaná dýmavá kyselina dusičná) tvoří plné 3/4 velikosti rakety. Může nést hlavice různých druhů. Gyroskopické řídicí systémy jsou umístěny ve spodní části rakety.

Odpálení.

Raketa může být umístěna buďto v silu, nebo na vozidle МАЗ-543/МАЗ-7310. Kromě těchto jsou nutná další zařízení, např. generátory.

Nasazení.

Poprve ve válečném konfliktu byly v nevelkém počtu nasazeny Egyptem proti Izraeli v Jomkipurské válce (1973).  Následovalo nasazení značného počtu v Íránsko-Irácké válce (1980-1988)  Současně probíhalo masivní nasazení více než 2000 ks během Sovětské války v Afghánistánu (1979-1989).  Rakety Scud byly také použity během války v Zálivu, kdy Irák odpálil na Izrael (43ks), Saúdskou Arábii (48ks) Katar (1ks) a Bahrajn (1ks) vlastní varianty "Al-Hussein" a "Al-Abbas". Celkem bylo odpáleno 93 raket, z toho 86 úspěšně, 5 se selhalo ihned po odpalu a 2 se během letu odklonily z trasy natolik že k cíli nikdy nedorazily. Počty raket zničených protiraketovou obranou jednotlivých zemí před dosažením cíle nejsou autorovi známy.  Následovalo použití během občanské války v Jemenu (1994) kdy je použily obě strany konfliktu, dále pak během druhé čečenské války odpálil ruský velitel plk. Zacharčenko v době mezi 1. lednem 1999 až 15. dubnem 2001 250 ks raket na povstalecké cíle.  Dále byly dvě střely odpáleny na povstalce v Libyi při jedné z ofenziv na Tripolis. Tyto střely odpálily jednotky Muammara Kaddáfího na povstalecké jednotky.  Začátkem konfliktu mezi Saúdskou Arábií a povstalci v Jemenu (2015) povstalci odpálili 12 Scudů proti Saudům, 3 z nich byly zneškodněny protiraketovým systémem "Patriot". Následovaly útoky neznámého počtu raket z 30. června a 26. srpna proti Saudům a je pravděpodobné, že minimálně část z nich eliminoval saudský systém "Patriot".

Scud je série taktických balistických raket vyvinutých v SSSR během studené války a exportovaných do mnoha dalších zemí. Název pochází z kódového názvu NATO SS-1 Scud, který jim přiřadily západní tajné služby. Ruské názvy pro rakety jsou R-11 (první verze), R-17 a R-300 Elbrus (pozdější modely). Název Scud používají hlavní masmédia ne zcela správně i pro jiné rakety založené na sovětském návrhu.

Scud ist die NATO-Bezeichnung für verschiedene ballistische Boden-Boden-Raketen aus der Sowjetunion. Der DIA-Code lautet je nach Variante SS-1b Scud-A, SS-1c Scud-B, SS-1d Scud-C, SS-1e Scud-D und SS-N-1 Scud-A. Scud-Raketen sind bis heute im Einsatz und gehören zu den weltweit am weitesten verbreiteten Kurzstreckenraketen (SRBM).


Historie.

Do roku 1932 byla hora o 16 metrů vyšší. Při mohutném skalním sesuvu se však celá vrcholová část zřítila. Přes svou zdánlivě těžkou dostupnost hovoří staré kroniky o prvním dobytí vrcholu již v r. 1762 jistým Patschgem. Předpokládá se, že byl Ankogel nejdříve vylezeným ledovcovým vrcholem v Alpách. První turistický výstup se povedl Karlu Thurwieserovi spolu s lesníkem Riesem 17. října 1822. Druhý pokus uskutečnili 4. srpna 1826 arcivévoda Johann, baron Herbert a několik průvodců. V obou případech se jednalo o výstupy dnešními klasickými cestami.

Výchozí body.

JihozápadZ jihozápadu plní funkci výchozího bodu významné středisko Mallnitz. Odtud vede do doliny Dösener Tal cesta č. 510 na chatu Artur von Schmidt Haus. Opěrným bodem z této strany je však až chata Hannover Hütte, která je přístupná lanovkou z údolí Seebachtal (4km od Mallnitz)VýchodOd východu je nejlepším startovním bodem přehradní nádrž Kölnbreinspeicher (1 902 m) zasazená do konce údolí Maltatal jako závěr vysokohorské silnice Malta Hochalpenstrasse. Od přehrady jde stezka č. 502 přímo po jejím pravém břehu až k opěrnému bodu pro výstup – chatě Osnabrücker Hütte.

Okolí.

LedovceSvahy Ankogelu skýtají čtyři ledovce (největší Kleinlendkees, Radeckkees, Lassacher Kees a již zanikajícím Plessnitzkees).ÚdolíVrchol je obklopen čtyřmi údolími – Molltal na jihozápadě, Maltatal na jihovýchodě, Gasteinertal a Grossarltal na severu.VrcholyVýznamné okolní vrcholy jsou Hochalmspitze (3 360 m), Grosser Hafner (3 076 m), Reisseck (2 965 m), Schareck (3 123 m) a Hoher Sonnblick (3 106 m).MaltatalToto údolí je významným zdrojem energie pro tuto část Korutan. Řeka Malta (pramení ve skupině Ankogelgruppe) jím protékající má s průtokem 3,8 m3/s za úkol pohánět turbíny místních vodních elektráren. V údolí Maltatal se nachází velké množství vodopádů (Fallbach, Feistritz, Schleierfall, Melnik). Horní částí údolí prochází tzv. „hydrostezka“ – naučná stezka míjející většinu vodopádů a hluboce zaříznuté koryto řeky Malta.Přehradní nádrž KölnbreinspeicherJe na samém konci údolí Maltatal. Výška betonové hráze je 200 metrů, délka 626 metrů. V koruně hráze je šířka 7,6 metru a u paty 41 metru. Hráz zadržuje 200 mil.m3 vody v jezeře. Vodní elektrárny napájené vodami jezera mají celkový výkon 588,3 GWh.

Ankogel je hora v pohoří Vysoké Taury v Rakousku. Leží na hranici spolkových zemí Salcbursko a Korutany. Hora není sice nejvyšším vrcholem skupiny Ankogelgruppe (Hochalmspitze – 3360 m), ale dala jí jméno. Z Mallnitz vede do výše 2630 m lanová dráha. Z vrcholu je obsáhlý výhled např. na Grossglockner, Ennstalské Alpy, Karavanky až po Dolomity.

Der Ankogel ist mit einer Höhe von der namensgebende Berg der Ankogelgruppe – nicht aber deren höchste Erhebung (Hochalmspitze, ). Er liegt in der Nähe von Bad Gastein im Grenzgebiet zwischen Kärnten und Salzburg. Sein Gipfel war ursprünglich hoch, ist aber bei einem Bergsturz in der Nacht vom 6. zum 7. Jänner 1932 abgebrochen.


Vývoj.

He 60 byl zkonstruován v roce 1932 na objednávku Reichsverkehrsministeria, které požadovalo dvouplošný průzkumný letoun s dvoučlennou posádkou. První prototyp bez výzbroje He 60a (civilní registrace D-2325), který poháněl řadový dvanáctiválcový motor do V BMW VI 6,0 ZU o výkonu 485 kW, byl zalétán počátkem roku 1933. Druhý prototyp, označený He 60b (či He 60 V2, civilní registrace D-IHOH), poháněl výkonnější motor BMW VI 7,3 o vzletovém výkonu 551 kW. Třetí prototyp He 60 V3 (či He 60c, imatrikulace D-IROL) byl jako první vybaven závěsnými body pro starty z katapultu. Od dubna 1934 byl zkoušen v Travemünde.  První ze čtrnácti předsériových kusů He 60A obdržela Luftwaffe v létě 1933. Letouny této verze byly opět poháněny motorem BMW VI 6,0, byly neozbrojené a určené k výcviku ve školách dopravních pilotů.  Varianta He 60B vznikla v roce 1934 jediném kuse (D-IPZI). Byl u ní použit vidlicový čtyřtaktní dvanáctiválec Daimler-Benz DB 600A o výkonu 671 kW, který roztáčel čtyřlistou vrtuli. U dalších letounů se výrobce vrátil k původním motorům BMW VI.  Varianta He 60C vycházela z verze He 60A, jen již byla ozbrojena pohyblivým kulometem MG 15, který ovládal pozorovatel. První dva exempláře (D-ILRO a D-IXES) sloužily jako testovací stroje.  Z důvodů plného vytížení výrobních kapacit u Heinkelu ve Warnemünde, byla od roku 1935 výroba typu He 60 přesunuta do továren Arado a Weser Flugzeugbau. Protože byla posádkami kritizována slabá výzbroj letounu, od července roku 1936 navázala na tuto variantu verze He 60D z produkce Weser Flugzeugbau, u které přibyl pevný synchronizovaný kulomet MG 17 ráže 7,92 mm, zaměřovaný pilotem. Ten měl zásobu 1 000 nábojů.  Poslední verzí letounu bylo šest kusů He 60E, jinak identických s předchozí variantou, které byly dodány frankistům do Španělska. Celkem bylo vyrobeno 364 letounů tohoto typu. Společnost Heinkel se na produkci podílela třemi prototypy a 47 sériovými stroji, firmou Arado bylo vyrobeno 238 He 60 a firmou Weser Flugzeugbau 76 letounů.

Konstrukce.

Jednalo se o jednomotorový dvouplošník smíšené konstrukce. Trup tvořily ocelové trubky, jeho přední část byla potažena duralem a zadní plátnem. Křídla měla dřevěnou dvounosníkovou konstrukci a byla potažena plátnem. Horní křídlo nesla čtveřice vzpěr ve tvaru písmene N. Letoun nesl dvojici duralových plováků. Letoun poháněl řadový motor BMW VI 6,0 o výkonu 660 k, který roztáčel dvoulistou vrtuli.  Posádka letounu byla dvoučlenná. Na předním sedadle seděl pilot, za kterým bylo umístěno pracoviště pozorovatele. Pozorovatel mohl v boji letoun bránit pomocí pohyblivého kulometu typu MG 15 ráže 7,92 mm, který byl umístěn na oběžném kruhu. Zásoba munice byla 825 nábojů. Ten u verzí He 60D a He 60E doplňoval pevný synchronizovaný kulomet MG 17 ráže 7,92 mm. Letoun byl vybaven radiostanicí Telefunken FuG VII.

Bojové nasazení.

V červenci 1936 se letouny He 60C nacházely ve výzbroji 1./Kü.Fl.Gr. 106 v Listu, 1./Kü.Fl.Gr. 206 a 1./Kü.Fl.Gr. 306 v Nordeney. Koncem roku 1937 se změnilo označení Küstenfliegerstaffeln vyzbrojených He 60. 1./Kü.Fl.Gr. 106 na 1./Kü.Fl.Gr. 406, 1./Kü.Fl.Gr. 206 na 1./Kü.F.Gr. 106 a 1./Kü.Fl.Gr. 306 se přemístila do Dievenow jako 1./Kü.Fl.Gr. 506. Od října 1937 operovala s tímto typem také 1./Kü.Fl.Gr. 706 dislokovaná v Kielu-Holtenau. Rovněž palubní jednotky 1./Bordfliegergruppe 196 a 5./Bordfliegergruppe 196 používala He 60.

Španělská občanská válka.

Španělsko používalo od roku 1937 šest kusů verze He 60E, které nasadilo ve španělské občanské válce v jednotce AS/88 Legie Condor, přičemž dva letouny byly v bojích o Málagu sestřeleny republikánskými stroji Polikarpov I-15. V březnu 1937 byly čtyři stroje předány Španělům, kteří pak vytvořili samostatnou námořní letku E-60. V listopadu 1938 byly po ztrátě dvou letounů předány zbylé stroje k jednotce 2-62-73. V únoru 1939 byly z Německa dodány dva stroje na doplnění a He 60 ve Španělsku pak byly vyřazeny až v roce 1948.  Když jednou republikánské letectvo napadlo německý těžký křižník Deutschland, bylo odpovědí ostřelování republikány ovládaného města Almería, které provedla sesterská loď Deutschlandu, křižník Admiral Scheer. Během tohoto ostřelování řídil německou palbu právě hydroplán He 60 startující z paluby lodi "Admiral Scheer".

Druhá světová válka.

Typ byl nasazen už počátku druhé světové války. Küstenfliegerstaffeln na pobřeží Severního moře disponovalo 54 letouny He 60, z nichž bylo 45 bojeschopných a na baltském pobřeží dalšími 27 letouny (21 bojeschopných). Byl používán především pro námořní průzkum, řízení palby válečných lodí a při kontrole námořní dopravy. Po skončení invaze do Polska byl typ přesunut ke školním útvarům, ale pro nedostatek jiných vhodných strojů (jeho nástupce Heinkel He 114 se nepodařil) byl opět vrácen do služby. Ještě v roce 1941 byly stroji He 60 částečně vyzbrojeny jednotky SAGr. 125, 126 a 127. Jednotka SAGr. 125 je používala v rámci Fligerführeru Ostsee na Baltu jako součást Luftflotte 1 proti Sovětskému svazu. SAGr. 126 typ používala ve Středomoří a nad Egejským mořem ještě v roce 1942. U obou jednotek byl letoun vyřazen v roce 1942. SAGr. 127 operovala rovněž na Baltu a letoun používala od října 1943 nad Finským zálivem. Zbytek letuschopných strojů dosloužil při pomocných úkolech.  V roce 1942 zakoupilo Bulharsko dva letouny He 60D, které sloužily společně s typy Arado Ar 196 A-3 a Heinkel He 24 v hydroplánové jednotce umístěné v Burgasu a Varně.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro verzi He 60C

Heinkel He 60 byl německý jednomotorový dvouplošný dvoumístný plovákový průzkumný letoun, schopný startu z katapultu a určený pro operace z pobřežních základen Luftwaffe či válečných lodí Kriegsmarine.

Die Heinkel He 60 war ein deutsches See-Beobachtungsflugzeug in Doppeldeckerbauweise, das von den Ernst Heinkel Flugzeugwerken in den 1930er Jahren entwickelt wurde.


Typy.

Pleny mohou být vyrobeny z absorbujících vrstev látky nebo ručníkové tkaniny či z jednorázových absorbujících materiálů. Výběr použití látkových nebo jednorázových plenek je individuální. Zatímco látkové plenky jsou v dlouhodobější perspektivě určitě levnější než jednorázové, vliv prostředí, zdraví a zvyků tvoří také významné faktory. Všechny studie, které odstartovaly polemiky počátkem 90. let 20. století, financovala firma Procter & Gamble, která v té době čelila rostoucí kritice, neboť produkovala většinou jednorázové plenky. Pro dospělé drtivě převládá trh s jednorázovými plenami, zatímco u dětských plen je poměr vyrovnanější.

Látkové.

Látkové pleny jsou pratelné, znovu použitelné a méně zatěžují odpadní skládky. Na jejích praní se používají prací prostředky a voda. Děti používající látkové plenky mají tendenci začít používat toaletu dříve, protože látka udržuje vlhkost, která může dítě vyrušovat nebo aspoň připomíná tělesné funkce. Tyto děti potřebují průměrně 6000 výměn plenek. Když se vyhodí na odpadní skládku, bavlněné plenky se rozloží během 6 měsíců.  Látkové plenky se staly v posledních letech dostupnější. Naformované látkové plenky s uzávěry nebo plenky „všechno v jednom“ ("all-in-one") s obalem chránícím před vlhkostí jsou teď dostupné jako alternativa k starším překládaným a sepnutým plenkám. Některá americká města nabízejí plenkový servis – za poplatek jsou dodávány čisté plenky a sbírány špinavé. Látkové plenky mohou být používané spolu s bezplínkovou komunikační metodou jako pojistka proti nehodě.

Jednorázové.

Moderní jednorázové plenky se obvykle vyrábí z látce podobného vodotěsného obalu, vlhkost odvádějící vnitřní vrstvy a absorbujícího vnitřního jádra. První zmínku o jednorázové plence udělal Pauli Strǒm ze Švédska v roce 1942. První jednorázové plenky měly vnitřek z mnoha vrstev kapesníkového papíru a byly schopny udržet 100 ml moče, co je asi jedno močení. Po roku 1960 se začala pro absorpční jádro používat celulóza a jednorázové plenky se staly populárnější u rodin, které si je mohly dovolit. Od sedmdesátých let se na západě začaly masově vyrábět i pro dospělé. Do postkomunistických zemí se jednorázové pleny dostaly až v 90. letech. Moderní jednorázové pleny pro dospělé jsou schopny při běžném nošení pojmout až okolo jednoho litru.  Dospělí upřednostňují jednoznačně jednorázové, jelikož jsou diskrétnější, lehčí, nezapáchají, vydrží déle suché a dají se nosit déle.  Jednorázové plenky předstihly prakticky v celém vyspělém světě v prodeji látkové plenky. V roce 2004 se jen v USA prodalo přibližně 18 miliard kusů jednorázových plenek.  Jednorázové plenky se těžko zpracují a jejích materiály se v odpadní skládce podle některých studií rozloží až za asi 500 let. Protože jednorázové plenky odvádějí vlhkost od těla dítěte, děti někdy nepoznají, že jsou vlhké, což může být důvod, proč se tyto děti učí na toaletu až od 3 let. Mohou proto potřebovat až 8000 jednorázových plenek. I když látkové plenky stojí víc za kus, jednorázové plenky jsou v dlouhodobé perspektivě mnohem dražší.  Jednorázové plenky obsahují chemikálie zahrnuté nechtěně během produkce i záměrně pro zlepšení absorpce a sání vlhkosti od kůže. I když tento systém udržuje kůži suchou, může ji i podráždit.

Užití.

Děti.

Většina dětí ve věku 1,5–4 roky, v závislosti na výchově, typu plenek, rodičovských zvycích a osobnosti dítěte, nepotřebuje plenky, když nespí. Ale některé děti mají problémy s denní nebo častěji s noční kontrolou močení až do 8 let nebo i déle. To může být způsobeno mnoha důvody, nejčastěji nedostatečnou produkcí antidiuretického hormonu (ADH) v dětském organismu. Jiné důvody zahrnují problémy s ovládáním močového měchýře a emocionální problémy (ale emocionální problémy jsou méně častá příčina než se obecně myslí). Některé starší děti též potřebují plenky během cestování. Tyto děti mohou použít větší verzi standardních plenek ("junior plenky") nebo speciální plenky, které napodobují spodní prádlo a nepotřebují upevnění nebo pomoc dospělých.

Dospělí.

Dospělí pleny nosí nejčastěji v situacích, kdy mají potíže s kontinencí moči či stolice. To se stává především u lidí po urázech, během nemocí, v případech poruch režimu močení, jako třeba enuréza, polyurie či hyperaktivní močový měchýř a zejména u těch ve velmi vysokém věku. Dospělí častěji volí spíše různé druhy podpůrných (prevenčních) inkontinenčních pomůcek, které však již neslouží jako pleny k zachytávání všeho, ale typicky například jen moči, což jsou například různé inkontinenční vložky. Zdraví dospělí pleny mohou používat v situacích, kdy si není kam ulevit, například jde o potápěče v suchých oblecích, pracovníky v protichemických oblecích, výškové pracovníky, kosmonauty, řidiče, či jiné situace, kdy je zkrátka problém dostat se k WC a ulevit si na místě je společensky nevhodné. Jinou skupinou jsou dospělí, kteří nosí pleny dobrovolně, ať už protože jim to je příjemné (Diaper lovers), a nebo jako součást ageplay.  V dospělosti se každopádně s používáním plen doporučuje obezřetnost, a pokud nejste plně inkontinentní, není vhodné abyste nosili trvale a dlouhodobě, jelikož i několikaměsíční používání plen zdravým člověkem 24/7 v týdny může vést k natolik značnému ochabnutí svěračů, že dochází k inkontinenci, v některých případech i úplné.

Použití.

Schopnost látkové pleny absorbovat kapaliny může být zvýšena použitím speciálních vložek. To je užitečné pro děti, které své plenky silně promočí, nebo když není možné plenky často měnit. Tlustá plenka mezi nohama může snížit pohyblivost dítěte, ale je to nutné pro hygienu dítěte i okolí.  Výměna plen závisí na jejich absorpci, tedy tom kolik mohou pojmout, a v závislosti na konkrétním typu se může velmi silně různit. Dalším faktorem je i množství vymočené moči. Obvykle plena vydrží v rozmezí 5 – 12 hodin. U dětí je vhodnější měnit častěji.  Jako prevence podráždění kůže nazývané opruzení má být plenka vyměněna co nejdříve po ušpinění (zvláště od výkalů). Během výměny po vyčištění a usušení zadnice se používá i dětský olej, ochranný krém nebo dětský zásyp na redukci podráždění. Nejlepší metoda na prevenci a léčbu plenkové vyrážky je vystavit zadnici vzduchu a slunci co nejčastěji. Existují též speciální krémy obsahující složky jako oxid zinečnatý, které se mohou použít na léčbu plenkových vyrážek. Před odložením plenky, buď do plenkové nádoby na praní nebo odpad, je nutno oddělit co nejvíc výkalové hmoty do toalety, aby se zabránilo kontaminaci odpadních skládek a spodních vod.  Existuje několik kultur, které se bez použití plen úplně obejdou, ať už z vůle nebo nutnosti. Rodiče nebo jiní pečovatelé se mohou naučit vnímat zvyky a signály vylučování dítěte. Když je evidentní, že dítě potřebuje vylučovat, přenesou dítě na potřebné místo. Na západě se tato praxe často nazývá dětský nočníkový trénink (i když jde o rodiče, kteří trénují rozpoznávání signálů) nebo bezplínková komunikační metoda.

Porovnání energetické náročnosti jednorázových a látkových plen.

Britská agentura pro životní prostředí uveřejnila v roce 2008 studii, porovnávající uhlíkovou stopu výroby a používání látkových a jednorázových plen. Závěr:

Alternativy.

Mezi současné trendy patří hybridní mnohorázový/jednorázový systém s vnější plastickou částí, která se používá víckrát a vnitřní absorbující částí, která se vyhodí a je kompletně biologicky rozložitelná.

Plena je část oděvu, určená k zachycování výkalů a moče. Převážně ji používají kojenci, batolata, a dospělí lidé, trpící inkontinencí, ve zvláštních případech i zdraví lidé, když není možné použít záchodu.

Die Windel ist ein saugfähiges Produkt in verschiedenen Varianten aus Textil oder textilähnlichem Gewebe zur hygienischen Aufnahme von Urin und Stuhl (Kot). Sie wird um Hüfte und Schritt befestigt und wie eine Unterhose getragen, um das Beschmutzen der Kleidung zu verhindern. Sie wird von und für Menschen verwendet, die ihre Ausscheidungen aus den verschiedensten Gründen nicht kontrollieren können. Beispiele sind Säuglinge und Kleinkinder, Menschen mit Stuhl- oder Harninkontinenz oder wenn die Arbeitsbedingungen es erfordern, wie bei Astronauten. Seltener kommt sie bei Haus- und Zootieren zum Einsatz.


Příběh.

Detektiv poručík Somerset (Morgan Freeman) má za týden odejít do důchodu. Poslední týden spolupracuje s detektivem seržantem Millsem (Brad Pitt), nezkušeným, ale odvážným detektivem, který sem byl právě přeložen. Mills je vznětlivý, temperamentní a často neovládá svůj hněv, zatímco Sommerset je uvážlivý starý profesionál.

Obžerství.

První případ, který spolu řeší, se týká extrémně obézního muže, který byl nalezen mrtvý s tváří v misce se špagetami. Kotníky a zápěstí má svázány ostnatým drátem a pod stolem stojí kbelík se zvratky. Patolog později zjistí, že muže někdo násilím donutil jíst ohromné množství jídla, pak ho kopl do boku, čímž mu protrhl žaludek a způsobil vnitřní krvácení. Jediná stopa, která by mohla odhalit vraha, je několik účtenek na jídlo, které ukazují, že vrah šel několikrát do obchodu.

Lakota.

Somerset vyjádří kapitánovi (R. Lee Ermey) své pochyby o tom, že Mills je připraven případ vyšetřovat, a následující den přebírá Mills nový případ, ohavnou vraždu prominentního právníka Eliho Goulda. Goulda někdo donutil vyříznout si libru svého vlastního masa, na podlaze je Gouldovou krví napsáno slovo „lakota“. Poté, co Somerset objeví na prvním místě činu za ledničkou tukem napsané slovo „obžerství“, začíná si myslet, že oba případy spolu souvisí, a řekne Millsovi a kapitánovi, že pravděpodobně mohou čekat pět dalších vražd podle zbývajících pěti smrtelných hříchů: chtíč, pýcha, lenost, hněv a závist.  Millsova manželka Tracy (Gwyneth Paltrow) pozve Somerseta do jejich nového domu na večeři. Po večeři začnou oba případy vyšetřovat spolu. Ptají se vdovy po Gouldovi, zda si na fotografiích místa činu nevšimne něčeho neobvyklého, ona si všimne, že obraz v kanceláři je vzhůru nohama. Za obrazem detektivové objeví na zdi otisky prstů a rukou, které tvoří text „Pomoc“. Otisky patří známému drogovému dealerovi, o kterém si ale Somerset myslí, že vrahem není.

Lenost.

Ukáže se, že Somerset měl pravdu. Muže jménem Victor najdou přivázaného k jeho posteli, živého, ale v hrozném mentálním a fyzickém stavu po roce bez pohybu. Nad postelí je výkaly napsané slovo „lenost“. Vrah zde zanechal hromadu fotografií a vzorky různých tělesných tekutin oběti, které ukazují, že se jim vrah vysmívá. Přijede fotograf, Mills se rozčílí a zaútočí na něj, ale muž stihne pořídit Millsovu fotku. V této době se Tracy tajně setká se Somersetem a řekne mu, že je těhotná. Ještě to neřekla svému muži, protože si není jistá, jestli si chce dítě nechat.  Vyšetřování nikam nevede, a tak Somerset ilegálně zaplatí kontaktu v FBI, aby vytiskl seznam jmen ve vládní databázi „označených“ knih, o které by se podle Somerseta vrah mohl zajímat. Podle seznamu přijdou na možného vraha, jmenuje se Jonathan Doe. Když navštíví Doeův byt, Doe přijde a na chodbě na ně začne střílet. Později Doe zvládne srazit Millse k zemi. Doe bezmocnému Millsovi přitiskne pistoli k hlavě. O několik sekund později se Doe rozhodne ho nezastřelit. Pak uteče pryč a Somerset přijíždí Millsovi na pomoc.

Chtíč.

Mills chce prohledat Doeův byt, to ale Somerset odmítá s námitkou, že potřebují důvod, aby tam vstoupili, protože Doeovu adresu našli nelegálně. Mills předstírá, že souhlasí, ale pak, když se Somerset chystá odejít, vykopne dveře. Rozhodnou se zaplatit bezdomovci, za vymyšlenou historku, že byt našli legálně. Detektivové prohledají Doeův byt a najdou noviny a fotky možných obětí, včetně fotografie prostitutky. Najdou i fotku Millse, kterou fotograf pořídil, ukazující, že Doe se objevil na místě činu s obětí lenosti.  Detektivové jsou brzy povolání na místo další oběti (prostitutka). Na dveře pokoje je vyryto slovo chtíč, uvnitř je tělo prostitutky, policie a muž v šoku, který křičí: „Sundejte ze mě tu věc!“. Na stanici muž, který se silně třese, říká, že vrah ho donutil přivázat na sebe kožený penis s ostřím na konci a pak znásilnit prostitutku a tím ji zmrzačit k smrti.

Pýcha.

Pátá oběť se objeví následující den po telefonním hovoru Johna Doea na policejní velitelství. Ve své posteli je nalezena mrtvá modelka. Doe jí ustřihl nos – pak jí nabídl možnost volby: žít s jejím znetvořením nebo spáchat sebevraždu. K jedné ruce jí přilepil prášky na spaní (kterými se mohla předávkovat) a k druhé ruce telefon (aby mohla zavolat pomoc). Tím, že si vybrala sebevraždu, souhlasila se hříchem pýcha, které je napsáno rtěnkou na záhlaví postele.  Mills a Somerset se vrátí na policejní velitelství, kde na ně v recepci zavolá muž, jehož ruce a košile jsou pokryty krví tří osob: jeho vlastní, od neustálého odřezávání si špiček prstů; modelky a ještě jedné neidentifikované oběti. Tento muž je brzy označen jako Doe (Kevin Spacey). Přes svého právníka (Richard Schiff) Doe nabízí, že se přizná ke všem vraždám, ale pod podmínkou, že ho detektivové doprovodí na místo, o kterém Doe říká, že tam jsou dvě další těla. Právní zástupce Doea hrozí, že odmítnutí nabídky povede k tomu, že Doea bude hájit jako nepříčetného. Mills se rozhodne pro plné přiznání.

Závist.

Když přijedou na místo určené Doeem, přijede dodávkový vůz. Somerset dodávku zastaví několik set metrů od Millse s Doeem a promluví s řidičem, který říká, že o ničem neví, má pouze doručit balíček. Krabice je adresovaná Millsovi, ale Somerset se rozhodne ji otevřít. Po otevření od krabice hrůzou odskočí a zakřičí na Millse, který se snaží ignorovat Doeovy poznámky, aby odhodil zbraň a nepřibližoval se ke krabici.  Zatímco Somerset běží zpět k Millsovi a Doeovi, Doe prozradí Millsovi, že potom, co Mills odešel do práce, navštívil Tracy a zkoušel „hrát manžela“. Nezávisle na bohatství, Doe záviděl plody běžného mužského života, a tedy je jeho hříchem závist. Doe vyzradí, že zabil Tracy, a pak přidá: „Vzal jsem si suvenýr... její pěknou hlavu“. Doe si pak dobírá Millse, když zjistí, že Mills nevěděl o Tracyině těhotenství.

Hněv.

Rozzuřený a zděšený Mills zvažuje zabití Doea. Somerset se ho pokouší zastavit tím, že Doe chce, aby ho zabil. Tím bude Doe potrestán za závist a Mills, který ho zabije, se stane ztělesněním hněvu a Doeovo dílo bude dokonáno. „Jestli ho zabiješ, vyhraje,“ říká Somerset. Nicméně rozrušený a emotivní Mills střelí Doea do hlavy a zbytek zásobníku vyprázdní do jeho těla.  V další scéně odváží Millse v policejním voze. Kapitán se ptá Somerseta: „Kam půjdeš?“ Somerset unaveně odpoví: „Budu poblíž,“, čímž naznačuje, že neodchází do dlouho očekávaného důchodu.  Úplně nakonec Somerset cituje Ernesta Hemingwaye: „Ernest Hemingway jednou řekl: Svět je krásné místo a stojí za to o něj bojovat. Souhlasím s druhou částí.“

Sedm (v originále Se7en, nebo také Seven), je americký thriller režiséra Davida Finchera z roku 1995, který byl nominován na Oscara. Příběh sleduje dva detektivy, kteří vyšetřují sérii rituálních vražd, inspirovaných sedmi smrtelnými hřichy. Scénář napsal Andrew Kevin Walker. Role detektivů ztvárnili Brad Pitt a Morgan Freeman.

Sieben (Originaltitel "Se7en") ist ein US-amerikanischer Thriller, der Elemente des Neo-Noir mit solchen des Horrorfilms verbindet. Das Zweitwerk des Regisseurs David Fincher handelt von einem Serienmörder, der von den sieben Todsünden besessen ist und sie mit seinen Opfern in Szene setzt. Am 22. September 1995 erschien der Film in den US-amerikanischen sowie kanadischen Kinos und am 23. November in Deutschland.


Herecká kariéra.

Začínal spolu se svým kamarádem Benem Affleckem s herectvím již v raném věku, kdy se věnovali hraní v TV reklamách. Navštěvoval Harvardovu univerzitu, kde studoval anglickou literaturu, nicméně ji nedokončil a jel budovat svou kariéru do Hollywoodu.  Po příchodu do Los Angeles začínal v několika projektech společnosti TNT a navázal kontakty potřebné pro získání zajímavějších rolí. Zahrál si po boku Denzela Washingtona a Meg Ryan ve válečném filmu "Odvaha pod palbou" (1996), a poté ve snímku Francise Forda Coppoly "Vyvolávač deště". Krátce na to uvedli spolu s Affleckem jejich společný film "Dobrý Will Hunting" (1997), kde byli oba autory scénáře. Snímek byl oceněn jak Zlatým glóbem, tak i Oscarem. Tímto počinem si otevřel dveře mezi hollywoodskou filmovou smetánku. Další z jeho známých rolí je také postava agenta Jasona Bournea ve filmu "Agent bez minulosti" z roku 2002 a v jeho pokračování "Bourneův mýtus" (2004), "Bourneovo ultimátum" (2007) a "Jason Bourne" (2016). Z nepotvrzených zdrojů se také plánuje ještě další pokračování Jasona Bourna po boku s hercem Jeremy Rennerem ze čtvrtého dílu Bournův odkaz (2012).  Za roli ve filmu "Marťan" (2015) získal nominaci na Oscara a později získal cenu Zlatý glóbus.

Osobní život.

Chodil se svou kolegyní z "Dobrého Willa Huntinga", Minnie Driver. Později měl dvouroční vztah s herečkou Winonou Ryder. V letech 2001 až 2003 chodil s Odessou Whitmire, bývalou osobní asistentkou Billyho Boba Thorntona a Bena Afflecka. Během natáčení filmu "Bratři jak se patří" v roce 2003 potkal v Miami Lucianu Bozán Barroso (narozenou v roce 1976 v Argentině), která zde pracovala jako barmanka. Pár se vzal na soukromém obřadu dne 9. prosince 2005 v Manhattan Marriage Bureau blízko newyorské radnice. Damon se stal nevlastním otcem mladší dcery Bozán Barrosy, Alexie, která byla z jejího předchozího manželství. Pár má ještě tři děti, Isabellu (narozena 2006), Giu Zavalu (narozena 2008) a Stellu Zavalu (narozena 2010) a celá rodina sídlí na Manhattanu. Dne 13. dubna 2013 Damon se svou ženou obnovili svůj svatební slib po osmi letech manželství.  Damon je fanouškem týmu Boston Red Sox. Poté, co tým v roce 2007 vyhrál soutěž World Series, tak na pamětním DVD vyprávěl tuto událost.  Rád hraje poker a soutěžil v několika sériích World Series of Poker, včetně hlavní soutěže v roce 2010. V této soutěži přišel o 25 000 dolarů, když se připravoval na roli profesionálního hráče pokeru ve filmu "Hráči".

Humanitární práce.

Damon byl zakladatelem H2O Africa Foundation, charitativní odnože expedice "Running the Sahara", která se spojila s WaterPartners k vytvoření projektu "Water.org" v červenci 2009. On společně s Georgem Clooneym, Bradem Pittem, Donem Cheadlem, Davidem Pressmanem a Jerrym Weintraubem je zakladatelem Not On Our Watch Project, organizace, která se zaměřuje na globální pozornost a prostředky k zastavení a zabránění masovým zvěrstvům, jako tomu v Darfuru. Damon podporuje také kampaň ONE, který je zaměřena na boj proti AIDS v zemích třetího světa. Objevil se v jejich tištěných i televizních reklamách. Je také ambasadorem pro OneXOne, neziskové nadaci která poskytuje podporu, ochranu a zlepšení života dětí doma v Kanadě, Spojených státech a i po celém světě. Je mluvčím pro Feeding America, největší americké organizaci zaměřené proti hladovění a účastnil se několika jejich akcí o veřejných službách.  Damon je členem představenstva v Tonic Mailstopper (dříve "GreenDimes"), společnosti, která se snaží zastavit nevyžádanou poštu, která je každý den dovážena do amerických domácností. Když se v dubnu 2007 objevil v pořadu Oprah Winfreyové, tak podpořil úsilí celé organizace, aby zabránil kácení stromů pro papír a obálky. Uvedl: „Pro odhadovaný desetník denně by mohli zastavit 70 procent nevyžádané pošty, která přichází k vám domů. Je to velmi jednoduché, dobrý dárek, já jsem se podepsal za celou naši rodinu. Byl to dárek, který jsem dostal v létě, byl jsem jim velmi nadšení a nyní jsem v radě společnosti."  V roce 2011 namluvil dokumentární film "American Teacher", který měl před celosvětovým uvedením premiéru v New Yorku.

Obraz v médiích.

"Jimmy Kimmel Live!".

V pořadu svého přítele Jimmyho Kimmela "Jimmy Kimmel Live!" občas vystupuje jako jeho předstíraný rival, se kterým má spory. Jimmy Kimmel měl v této show dlouhotrvající skeč, kdy se na konci každého dílu omlouval, že nemohl udělat rozhovor s Mattem Damonem. Původcem všeho byla parodická scénka, kdy během vysílání dne 12. září 2006, Damon vybuchl vzteky poté, co mu Kimmel utnul jeho interview. V pořadu se pak objevovaly různé skeče a narážky na Matta Damona. Dne 24. ledna 2013 Damon „násilně převzal“ Kimmelův pořad a zmínil jejich dlouhý spor, v tomto díle se objevily i osobnosti jako Robin Williams, Ben Affleck a Sarah Silverman.

Politické názory.

V prosinci 2006 se objevil v politickém diskuzním pořadu "Hardball with Chris Matthews" a během diskuze o probíhající válce v Iráku vyjádřil znepokojení nad nespravedlností ve všech socio-ekonomických třídách. Damon je podporovatelem demokratické strany a vznesl několik kritických poznámek na adresu republikánské politické strany, ale taktéž vyjádřil rozčarování ohledně politiky prezidenta Baracka Obamy- V roce 2012 spolu s Benem Affleckem a Johnem Krasinskim moderovali finanční sbírku pro kandidátku do Senátu z demokratické strany, Elizabeth Warren.

Matt Damon (* 8. října 1970 Cambridge, USA) je americký herec, filmový producent a scenárista. Ve filmu se poprvé objevil v roce 1988 ve snímku "Být dobrou matkou". Všeobecně známým se stal po boku Bena Afflecka ve filmu "Dobrý Will Hunting", ke kterému spolu s Affleckem napsal scénář, a kde byl za výkon v hlavní roli nominován na Oscara.

Matthew „Matt“ Paige Damon (* 8. Oktober 1970 in Cambridge, Massachusetts) ist ein US-amerikanischer Schauspieler sowie ein mit dem Oscar und dem Golden Globe ausgezeichneter Drehbuchautor. Er wurde mit den Filmen "Good Will Hunting" und "Der Soldat James Ryan" bekannt.


Jméno.

Dnešní pojmenování této hory vzniklo z německého názvu, který je z minulosti znám v různých podobách (1346 "Plechensteyn", 1604 "Plecknsstayn", 1710 "Pleckhenstein") a znamená „lesklý kámen nebo skála“ (odvozeno od slovesa blecken = lesknout se, třpytit se). Motivem k tomuto názvu byla pravděpodobně třpytící se hladina jezera na severovýchodním svahu hory.

Geologické poměry.

Plechý má oblý vrchol na strukturním hřbetu z dvojslídné žuly moldanubického plutonu. Jeho svahy jsou vyvinuty asymetricky a je na nich množství tvarů glaciální a periglaciální modelace. Do severovýchodního svahu je zahlouben kar s ledovcovým jezerem, jehož příkré stěny se skalními výchozy a suťovými proudy dosahují téměř k samému vrcholu.  Severovýchodní svah Plechého tvoří skalní stěna ledovcového karu Plešného jezera. Jedná se o významný geomorfologický útvar, který je jednou z nejcennějších součástí zdejší přírodní rezervace. Stěna je velmi strmá a dosahuje výšky 211 m. V blízkosti „hráze“ (karového prahu) Plešného jezera se rozprostírá rozsáhlá moréna tvořená mohutnými, mrazovým zvětráváním rozpukanými balvany hrubozrnné plöckensteinské žuly.

Klimatické podmínky.

Na vrcholu jsou extrémní klimatické podmínky: teplota nedosahuje ani 3 °C v ročním průměru, roční srážkové úhrny se pohybují mezi 1400 až 1700 mm včetně sněhové pokrývky až 250 cm, která zde leží půl roku. Časté tu jsou větry, mlhy a námrazy.

Vegetace.

Vrchol Plechého leží těsně pod horní hranicí lesa a býval převážně zalesněný přirozenými horskými smrčinami s příměsí jeřábu ptačího nízkého vzrůstu a s chudým bylinným podrostem – plochy porostlé kapradinou papratkou samičí se střídají s hustým drnem třtiny chloupkaté a místy jsou oživené bikou lesní, dřípatkou horskou či plochami borůvčí. V roce 1996 došlo i zde podobně jako na jiných místech NP Šumava ke gradaci kůrovce. V roce 1999 byl se souhlasem Ministerstva životního prostředí vedeného tehdy Milošem Kužvartem zrušen bezzásahový režim v této první zóně a mohlo začít kácení stromů napadených kůrovcem. Na protest proti této asanaci zahájily v létě téhož roku ekologické organizace blokádu, která zásah proti kůrovci zastavila. Od roku 2000 se průběžně zasahuje proti kůrovci pouze v 200 až 250 m širokém pásu podél česko-rakouské hranice.  V sedle západně od vrcholu se nachází Rakouská louka – jedná se o typickou „holi“ – bezlesou plochu s porostem horské trávy smilky tuhé přecházející pásem rašeliníkových smrčin v mimořádně cenné horské vrchovištní rašeliniště (tzv. vrchoviště), jedno z nejvýše ležících v oblasti Šumavy. Rašeliniště zabírá asi 8,5 ha. Roste zde běžná rašeliništní vegetace včetně chráněných druhů, chybí však kleč a dřevitý kryt tak tvoří jen zakrslý smrk.  Na strmé skalní stěně ledovcového karu roste rovněž horská smrčina s jeřábem a javorem, místy travnatá společenstva (s vrbou velkolistou a hořcem panonským).  Severní svahy Plechého jsou součástí Trojmezenského pralesa – největšího a nejlépe dochovaného zbytku horského smrkového lesa ve střední Evropě – který se odtud rozprostírá na západ až k Třístoličníku. Původní lesy jsou zde tvořeny převážně horskými smrky s jeřábem, na sutích rostou kleče a kolem rašeliniště Rakouská louka i podmáčené smrčiny. V níže položených částech lesa se vyskytují také buky a jedle. Panují zde extrémní klimatické podmínky, proto stromy rostou tak pomalu, že ve sto letech mají výšku nanejvýš deset metrů. Oblast v okolí Plechého, Trojmezné a Třístoličníku si uchovala pralesovitý charakter především díky své nepřístupnosti. Ve svahu nad Plešným jezerem se nikdy nekácelo, také do ostatních částí dnešního pralesa chodili lidé pro dřevo jen výjimečně. Pomalu rostlé stromy s pevným dřevem se využívaly k výrobě lodních stožárů. Až na úzký pruh lesa na samotném hřebeni zde zřejmě nikdy nevznikla holina. Trojmezenský prales společně s Boubínským patří k hlavními pralesním komplexům na Šumavě, v nichž se v chráněných polohách stromy dožívají stáří přes 300 let. Stromy starší 400 let jsou i zde už vzácností a nalézt strom starší 500 let je skutečnou raritou. Koncentrace prastarých stromů v karu Plešného jezera je však naprosto unikátní, a to i v širším středoevropském kontextu. Během výzkumu starých stromů prováděným Mendelovou univerzitou zde bylo zaznamenáno celkem sedm vzorníků, jejichž celkový věk přesahoval 500 let. Především byl nalezen více než šestisetletý Smrk nad Plešným jezerem, další dva stromy měly 570 a 540 letokruhů. K nejstarším stromům patří i Švejdův smrk s 559 letokruhy, jehož pařez se nachází u turistické stezky vedoucí od Plešného jezera k vrcholu Plechého. K obyvatelům této oblasti patří mnoho vzácných druhů zvířat, například rys ostrovid, sokol stěhovavý, puštík bělavý, sýc rousný, datlík tříprstý, kulíšek nejmenší a tetřev hlušec.  Na jižním svahu až ke státní hranici vlastník rakouského lesa, Klášter Schlägl, nechal po pustošivém orkánu Kyrill v roce 2007 pomocí těžkých strojů odklidit veškeré stromy – popadané i stojící. Z obrovské holiny, která tak vznikla, se deštěm vyplavuje půda. Plochu se zatím i přes opakované pokusy nepodařilo zalesnit. Uměle vysazené stromky bez ochrany souší hynou.

Přístup.

Plechý je v současnosti přístupný z několika směrů. Červenou hřebenovou stezkou č. 0148 – tzv. Šumavskou pěší magistrálou je spojený s dalšími vrcholy přes 1300 m n. m. – směrem k západu s Trojmeznou a Třístoličníkem a na východě s Hochfichtem. Další možností je výstup z Nové Pece po zelené značce k Plešnému jezeru a odtud tzv. „zážitkovou trasou“ (vede mezi stojícími odumřelými stromy se vstupem na vlastní nebezpečí) kolem Stifterova pomníku až na vrchol. Výstup na Plechý lze uskutečnit také z rakouské strany.  Na začátku 80. let 19. století, kdy docházelo k prvnímu rozvoji turistiky na Šumavě, vedly na vrchol Plechého neschůdná pěšina z Trojmezí a rovněž neschůdná a sotva znatelná pěšina od Stifterova památníku, který byl vybudován v letech 1876 − 1877. Přístupnost vrcholu se však postupně zlepšovala. V roce 1883 byla z Trojmezí na Plechý zřízena nová stezka. V roce 1911 vybudovala schwarzenberská knížecí lesní správa k ubytování lesního personálu a účastníků lovů na břehu Plešného jezera Lucemburskou chatu. Po několika letech ji převzal KČT a přestavěl pro své účely. V období první republiky vedla přes vrchol Plechého červeně značená turistická stezka z Nového Údolí do Nové Pece (přes Stifterův pomník a Plešné jezero).  Po roce 1948 byl přístup na Plechý z české strany zakázán. Pouze Plešné jezero bylo dočasně zpřístupněno v letech 1966–1970. Až v roce 1990 byly turistické stezky v nepřístupném hraničním pásmu obnoveny. Na Plechém tehdy byly vyznačeny červená hřebenová stezka z Nového Údolí do Zadní Zvonkové a žlutá stezka od Plešného jezera přes Stifterův památník na Plechý. V roce 2005 hrozilo uzavření žlutě značené výstupové trasy od Plešného jezera ke Stifterovu pomníku. Nakonec zůstala zachována v režimu „na vlastní nebezpečí“ a byla přeznačena třemi bílými pruhy. Žlutá turistická značená trasa byla od Plešného jezera vyznačena nově po trase, která stoupá od východní strany jezera na hraniční průsek a pokračuje přes Plechý k pomníku.

Pověsti.

Na svazích Plechého, ve skalní stěně tyčící se nad Plešným jezerem, se prý nachází obrovský poklad obsahující zlato, stříbro, granáty velké jako lidská hlava a krásné postroje. Podle pověsti patřil pohanskému králi ze Saska, který sem uprchl před králem Karlem a nechal se ve skále pohřbít. Brána k pokladu je začarována a otevírá se jen v době pašijí. Kdo ale včas ze skály neodejde, může zde být uvězněn zaživa, což se prý stalo hospodáři ze Šestova domu v Želnavě.  Jiná pověst vypráví o zlovolném duchu bývalého rychtáře a kostelníka z Ktiše, který byl zaříkáváním zaklet na sto let do skal a lesů na svazích Plechého. Tento rychtář byl lakomý a kradl peníze určené na výstavbu ktišského kostela, proto nedošel po smrti klidu.

Plechý () je 1378 m vysoká hora ležící v pohoří Šumava na česko−rakouské hranici. Je pátým nejvyšším vrcholem na Šumavě, nejvyšším vrcholem české i rakouské části Šumavy a zároveň i nejvyšším vrcholem Jihočeského kraje a hornorakouského Mühlviertelu. Zároveň je devátou nejizolovanější českou horou. Severní svahy Plechého náleží do katastrálního území Nová Pec, zatímco jižní svahy patří ke katastrálnímu území Schwarzenberg am Böhmerwald.

Der Plöckenstein (tschechisch "Plechý") ist ein hoher Berg im Böhmerwald auf der österreichisch-tschechischen Grenze. Sein Gipfel ist die höchste Erhebung im Böhmerwald beider Länder, sowie der höchste Punkt des Mühlviertels und Südböhmens. Er ist bekannt durch die Erzählungen von Adalbert Stifter.


Vláda.

Celá historie vlády Kamose se vztahuje k jeho boji proti Hyksósům, kteří již téměř dvě století napadali Dolní Egypt a nakonec v 15.dynastii ovládli podstatnou část úrodného severu v nilské deltě. Egypťané ovládali z Vesetu Horní Egypt a části sousedící Núbie. Je zřejmé, že po celou dobu rozdělení země docházelo k vojenským střetům z obou protivných stran. Vojenské úspěchy Egypťanů se za vlády Kamose množily, přispěla k tomu, jednak spoluúčast nubijských nomádských harcovníků a jednak zlepšená vojenská výzbroj, mezi jinými to byly válečné vozíky přizpůsobené k pohybu po pevnině, tak po vodě, zejména pak bárky pro přeprava vojsk a zásob po Nilu. Obdobně byly používány dvoukolové válečné vozíky, v odkazech označované jako “Tutankhamon-class” chariots. Používání válečných dvojkolek je doloženo i pro dobu vlády Hyksósů.  Historie těchto dějů jsou zaznamenány na dvou stélách, jedna postavená v Karnaku, druhá sestávající z několika fragmentů, byla nalezena v roce 1954 v sále soch paláce Ramesse II. Na druhé stéle jsou vylíčeny vojenské úspěchy Kamose v boji proti Hyksósům (přepis hieroglyfického textu) :  Vítězství Kamose nad Hyksósy nebylo podle historických zdrojů úplné, úspěšně pokračovalo i za vlády Kámosova následníka a jeho bratra Ahmose I., zakladatele 18. dynastie a Nové říše.

Hrobka.

V roce 1913 Herbert Eustis Winlock (americký archeolog Metropolitního muzea) identifikoval malou pyramidu v Birabi (Dra Abú el-Naga) s rozměry čtvercové základny o straně jen 8 metrů, zbudovanou z hliněných cihel. Malý záhrobní komplex zahrnoval chrám s obvodovou stěnou. Podzemní prostory nebyly dosud prozkoumány. Egyptologové pyramidu přisoudili faraonu Kamosovi a také jeho bratru Ahmosovi I., zakladateli 18. dynastie.

Regenerace.

Druhá přechodná doba mezi koncem vlády 12. dynastie až do konce 17. dynastie a počátkem 18. dynastie trvala přibližně 230 až 250 let. To je období, ve kterém se v populaci vystřídalo téměř deset generací se svými zvyklostmi, zkušenostmi z denního života a pamětí kulturních souvislostí. První fáze druhé přechodné doby, byla charakteristická invazními výboji příchozích skupin ze syropalestického severu, které byly identifikovány s Hyksósi. Atributy tohoto období odpovídají stádiu ""kolapsu civilizace"" definovanému Miroslavem Bártou. 15. dynastie s centrem v Avaris v střední fázi druhé přechodové doby byla dobou stabilizace společnosti, vzájemné asimilace, prolínání kultur a formování nových prvků do kultury, osvojení si egyptského písma, jazyka, architektury a mocenských struktur. V poslední fází druhé přechodné doby, koncem 17.dynastie za vlády hornoegyptslého krále Sekenenre Taa a jeho následníka Kamose, se jejich mocensko-vojenské schopnosti obrátily proti vládě Hyxsósů a za vlády Ahmose I., přibližně ve 20. roce jeho vlády, byl tento proces opětného sjednocení země završen. Druhé přechodové období nahradila postupně prosperující 18. dynastie a historicky významná Nová říše.  Podle dostupných zdrojů, období Hyksóského vpádu, jejich vlády v 15. dynastii a vlastně celé druhé přechodové období nebylo jen dobou násilí či barbarského ničení dřívějších kultur. Ve společnosti se obnovily nejen tradiční kulturní prvky, ale také nově osvojené, správní systémy, architektura, vojenské schopnosti, a také literární, jak dokládají zachované texty v Papyrusu Westcar. Celkově lze tedy poslední fázi přechodného období označit za proces ""regenerace civilizace"" ze střední bronzové ery. Při posuzování druhé přechodové doby je nezbytné respektovat širší rámec dějinných souvislostí nejen v Egyptě ale také v oblasti celého Středního východu. K paralelní historii přispívaly děje v říši Chetitů, Asyřanů a dalších mocenských celků, které měly vliv na populační transfery.

Kamose (Ka-met-masi) byl nejdříve za vlády svého otce Sekenenre Taa vojenským velitelem v bojích proti Hyksósům. Po jeho násilné smrti se stal jeho následníkem a králem Horního Egypta. Je řazen k posledním králům 17. dynastie. Jeho vláda se odhaduje na 5 roků v rozmezí přibližně mezi lety 1555 až 1550 př. n. l.

Kamose (altägyptisch Kamesiu) war der letzte altägyptische König (Pharao) der 17. Dynastie (Zweite Zwischenzeit) und regierte von etwa 1554 bis 1550 v. Chr. (nach Franke von 1545 bis 1539 v. Chr.).


Politické dějiny.

V tomto období začala více přecházet volná půda, která byla odvodňována, do soukromého vlastnictví nebo do vlastnictví církevních institucí. Pro zisk různých daňových a správních výhod se v 8. století začala roztříštěná soukromá hospodářství slučovat pod patronací mocných rodů. Vzniklá hospodářství se nazývala "šóen (jap." 荘園) a v jejím čele stál zpravidla vlivný dvorský aristokrat nebo venkovský šlechtic. Došlo tak k decentralizaci moci a některé instituce přerostly v rodové vlády.  Jeden z těchto rodů byl rod Fudžiwara, který získal v 9. století svou sňatkovou politikou a množstvím šóenů, které vlastnil, téměř úplnou kontrolu nad císařským rodem. Hlava rodu Jošifusa dosadil v roce 858 n. l. svého vnuka z císařského rodu na trůn. Protože nový císař byl teprve sedmiletý, nechal se Jošifusa jmenovat jeho regentem (seššó, "jap." 摂政). Jeho nástupce Motocune se stal regentem podobným způsobem. Vytvořil dokonce novou funkci regent kampaku ("jap." 関白), když se stal regentem již dospělého císaře, který nastoupil na trůn v roce 884 n. l. Z vlivu rodu Fudžiwarů se císařský dvůr vymanil až v roce 1072, kdy s rodem Fudžiwarů nespřízněný císař Go-Sandžó abdikoval ve prospěch svého syna Širakawy. Císař Go-Sandžó chtěl z pozadí řídit vládu svého syna, ale půl roku po své abdikaci zemřel. Základy nového systému tak plně rozvinul až jeho syn Širakawa. Jako čtyřiatřicetiletý v roce 1086 abdikoval ve prospěch svého syna Horikawy a odešel do kláštera, odkud z pozadí ovlivňoval vládu svého syna. Tato forma vlády se nazývala "insei (jap." 院政")" a pokračovala zhruba další století, přestože rod Fudžiwara s císařským rodem i nadále soupeřil o vládnoucí moc.  Tento zápas o vládu a intriky ve stylu "insei" nakonec vedly k oslabení moci císařského dvora, čímž se k vládě dostaly vojenské klany z provincií, které si postupně vybudovaly vlastní ozbrojené družiny. Systém soukromých statků "šóen" totiž sice poskytl obyvatelstvu ochranu před úředníky státní správy, ale ne před místními bandity a piráty z oblasti Vnitřního moře. Jedna z větví takového klanu, rodu Minamoto sídlícího ve východní části Japonska, se v roce 1031 zbavila jedné z větví rodu Taira a mezi lety 1051 a 1088 dalších dvou rodů ze severního Honšú, se kterými soupeřila. Rody Minamotů a Tairů se pak snažily celou první polovinu 12. století získat přízeň císařského dvora nebo rodu Fudžiwarů.  V roce 1156 se po smrti císaře Gotoby střetli jeho dva synové. Podporovaly je každý z rodů Minamoto a Taira. Rod Taira během bojů (Nepokoje éry Hógen, Nepokoje éry Heidži) získal vedoucí postavení a převážná část rodu Minamoto byla vyvražděna. Hlava rodu Taira Kijomori Taira provdal svou dceru za císaře a v roce 1180 dosadil na trůn svého vnuka Antoku. Jeho snaha však oslabila spojenectví s ostatními klany a dosazení císaře Antoku vedlo k povstání (Genpeiská válka). Do jeho čela se postavil Joritomo Minamoto, jeden z přeživších členů minamotského rodu, který žil ve vyhnanství na poloostrově Izu. Spolu se svým bratrem Jošicunem dobyl Heian-kjó, vyhnal klan Tairů a definitivně je porazil v roce 1185 v bitvě u Dannoury. Touto bitvou skončilo období Heian.

Kultura.

Z dobových děl je cítit atmosféra rozkladu a nadcházející katastrofy. V hlavním městě však dvořané díky příjmům z venkovských statků žili stále v přepychu. Důležitou roli hrály krásno a dojem. Vzniká zenové umění čajového obřadu a aranžování květin (ikebana), na jaře se začíná oslavovat svátek Hanami - pozorování květů sakury. Japonská společnost se soustředila na rozvoj domácích prvků a tradic, i když přejaté prvky zcela neopustila.  Zavedení foneticky psaného písma, hiragany a katakany, které se vyvinulo z přejatého čínského písma. Toto zjednodušení vedlo k rozvoji literatury. Vznikla Sbírka starých a nových básní (Kokinšú), psaly i dvorní dámy, z nichž nejznámější je Murasaki Šikibu, autorka díla Příběh prince Gendžiho (Gendži Monogatari). Další z děl jsou Důvěrné sešity paní Sei Šónagon (Sei Šónagon no makura no sóši). Ke konci období Heian se objevil další literární žánr a to romanticky laděné příběhy z období vlivu Fudžiwarů na císařský dvůr. Období mezi lety 889 až 1092 n.l. líčí Vyprávění o skvělých časech (Eiga monogatari) a období mezi lety 850 až 1025 dílo Velké zrcadlo (Ókagami).

Období Heian (平安時代, Heian-džidai) je označení pro historické období Japonska, které spadá do let 794–1185, respektive 1192 n. l. Předcházelo mu období Nara (710 až 794 n. l.) a následovalo jej období Kamakura. Období Heian bylo nazváno po novém hlavním městě, kterým se v roce 794 n. l. stalo Heian-kjó (dnešní Kjóto). Během tohoto období začal upadat vliv Číny na japonskou kulturu, i když ještě v roce 838 bylo k čínskému dvoru vysláno japonské poselstvo. Příčinou snížení čínského vlivu bylo japonské osamostatnění a pojaponštění převzatých institucí z Číny. V roce 894 n. l. již japonští aristokraté odmítli vyslat další poselstvo z důvodu „úpadku čínské civilizace“.

Als Heian-Zeit (, "Heian-jidai") bzw. Heian-Periode wird eine Epoche (794–1185, auch 794–1192) der japanischen Geschichte bezeichnet. Der Grundstein der "„goldenen“ Heian-Zeit" wurde im Jahre 794 gelegt, in dem der Kaiserhof in den Heian-Palast (Daidairi) nach Heian-kyō, dem heutigen Kyōto, verlegt wurde. Mit dem Umzug nahmen die Beziehungen zum Kaiserreich China ab, dem korrespondierte eine stärkere Konzentration nach innen.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 77 metrů na rozhraní Izraelské pobřežní planiny a Dolní Galileji, poblíž Haifského zálivu. Jihovýchodně od města se terén zvedá směrem k hoře Har Kavul, ze které sem stéká vádí Nachal Kavul. Podél severovýchodního okraje obce pak protéká vádí Nachal Segev, do kterého zde ústí Nachal Ašlil.  Kabul se nachází cca 98 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 22 kilometrů severovýchodně od centra Haify, v hustě osídleném pásu, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Vlastní Kabul je osídlen izraelskými Araby. Arabské je i sousední město Tamra a některá další sídla na severní, jižní i východní straně. Mezi nimi jsou ale rozptýleny menší židovské vesnice. Západně od Kabulu pak začíná oblast pobřežní Haifského zálivu s demografickou převahou židů (konurbace měst Krajot). Město je na dopravní síť napojeno pomocí severojižní osy dálnice číslo 70.

Dějiny.

Kabul navazuje na biblické židovské sídlo "Kabúl" připomínané v Knize Jozue 19,27 Jeho název prý vznikl od místního druhu půdy. Podle jiné teorie je odvozen od hebrejského slova "gvul"- hranice. Flavius Iosephus popisuje, že v dobách první židovské války v 1. století našeho letopočtu proti městu vyrazily římské legie. Našly ale město opuštěné, protože jeho obyvatelé uprchli. Později ve středověku byla lokalita osídlena muslimskými Araby. Francouzský cestovatel Victor Guérin koncem 19. století popisuje Kabul jako vesnici se 400 muslimskými obyvateli.  Kabul byl stejně jako celá oblast západní Galileje dobyt izraelskou armádou v rámci Operace Dekel během války za nezávislost v červenci roku 1948. Izraelští vojáci obec obsadili 15. července 1948. Většina místních obyvatel nebyla vysídlena a Kabul si tak ponechal svůj arabský ráz. Po roce 1948 ale cca 40 % obyvatel obce tvořili arabští obyvatelé okolních vesnic al-Damun, Mia'r, al-Birw a al-Ruways, které byly v průběhu války vysídleny. Roku 1976 byla vesnice Kabul povýšena na místní radu (malé město). V současnosti se už jen menšina obyvatelstva zabývá zemědělstvím, obzvláště v skleníkových plantážích na západním okraji obce. V Kabulu fungují dvě základní školy a dvě mešity.

Demografie.

Kabul je etnicky zcela arabské město. Podle údajů z roku 2005 tvořili Arabové 100 % a arabsky mluvící muslimové 99,8 % obyvatelstva. Jde o středně velké sídlo městského charakteru, třebaže zejména na okrajích obce je zástavba spíše vesnického typu. K 31. prosinci 2017 zde žilo 13 600 lidí.

Kabul ( כָּבּוּל nebo כאבול, كابول, v oficiálním přepisu do angličtiny Kabul) je místní rada (malé město) v Izraeli, v Severním distriktu.

Kabul ( "Kavul", im Tanach כָּב֖וּל, ) ist eine rein arabisch bewohnte Kleinstadt und ein biblisches Gebiet südöstlich der Stadt Akko in Israel, gelegen im Nordbezirk. Die Stadt liegt auf einer Höhe von 40 bis 160 Meter über NN. Die Etymologie des Namens ist unklar, der Name wird sowohl vom Wort "gewul" („Grenze“) als auch von einem Begriff für „fruchtbare Erde“ und vom hebräischen Wort "mekubbal" abgeleitet. Der Überlieferung zufolge waren die Bewohner Kabuls so reich, dass sie sich mit Gold und Silber kleideten.


Geografie.

Chathamské ostrovy jsou vulkanického původu a jejich povrch hlavně tvoří tuf a čedič. Ostrovy se nacházejí přibližně na 43° 53' j.š. a 176° 31' v.d., což je kolem 800 km východně od novozélandského města Christchurch. Jejich plocha je 966 km2, většinu z toho tvoří dva hlavní ostrovy, Chathamův ostrov a Pittův ostrov, které jsou také jedinými obydlenými ostrovy tohoto souostroví.  Jména největších ostrovů jsou: Některé s těchto ostrovů, kdysi využívané pro zemědělství, jsou dnes chráněné jako přírodní rezervace, aby se zde uchovala unikátní a endemická fauna a flóra.  Ostrovy jsou obecně kopcovité; Pittův ostrov více než Chathamův, ale nejvyšší bod souostroví Maungatere Hill (294 m) se nachází na plošině u jižního konce největšího ostrova. Největší ostrov souostroví, Chathamův, je místem mnoha jezer a lagun, významně největší laguna je Te Whanga Lagoon. Největší jezera na Chathamu jsou Huro a Rangitahi. Chatham má několik toků, nejvýznamnější jsou Te Awainanga a Tuku.

Čas.

Datová hranice prochází východně od souostroví, přestože se ostrovy nacházejí východně od poledníku 180°. Kvůli tomu se také přezdívají sloganem „První, kdo vidí slunce“. Oslavy přelomu tisíciletí proto v roce 2000 přinesly souostroví mezinárodní zájem.  Chathamské ostrovy používají vlastní časové pásmo CHAST (Chatham Standard Time), UTC+12.45, v období platnosti letního času pak CHADT (Chatham Daylight Time), UTC+13.45; toto časové pásmo o 45 minut předchází Novozélandskému času. Chathamské ostrovy jsou protinožci francouzského departementu Hérault (v regionu Languedoc-Roussillon).

Podnebí.

Podnebí na Chathamských ostrovech je mírné a velmi větrné. Počasí je proměnlivé a přes den se může velmi měnit i během několika hodin. Průměrná roční teplota se pohybuje okolo +11,5 °C. V nejchladnějším měsíci červenci je průměrná denní teplota +11 °C, noční 6 °C. V nejteplejším měsíci lednu je průměrná denní teplota +18 °C, noční +12 °C. Nejníže zimní teploty klesají za jasných nocí do okolí bodu mrazu (−2 až +2), přes den obvykle stoupají až nad 10. V létě za nejteplejších dní bývá 20 až 25, v noci potom po takto teplém dni klesá teplota na 15 až 20. Průměrný roční úhrn srážek je 911 mm, z toho nejméně srážek spadne v lednu a naopak nejvíce v červnu. Vítr vane ze všech směrů, nejčastěji ze západu. Průměrná rychlost větru je celoročně stejná – přibližně 7 m/s (25 km/h). Jako nejvhodnější doba k návštěvě ostrovů je doporučováno období od jara do léta (září–březen).

Fauna.

Především malé neobydlené ostrovy v souostroví jsou známé svým bohatým ptačím životem s celkem osmnácti endemickými druhy ptáků.  Nejznámějšími druhy na ostrovech je buřňák taiko ("Pterodroma magentae") a lejsčík chathamský ("Petroica traversi"). Lejsčík chathamský je jeden z nejvzácnějších druhů ptáků. Jejich populace z minimálního počtu sedmi exemplářů narostla do roku 2004 na 150. Buřňák taiko byl dříve také součástí moriorské kuchyně.  Ostatní endemičtí ptáci na ostrovech jsou ústřičník chathamský ("Haematopus chathamensis"), střízlíkovec chathamský ("Gerygone albofrontata"), holub chathamský (Hemiphaga chathamensis) nebo holub maorský, kakariki chathamský ("Cyanoramphus forbesi"), bekasina chathamská ("Coenocorypha pusilla") a kulík pobřežní ("Thinornis novaeseelandiae").  Některé druhy endemických ptáků však úplně vyhynuly, včetně chřástalovitých ("Rallidae"), havrana chathamského, chřástala Dieffenbachova ("Gallirallus dieffenbachii"), chřástala Hawkinsova ("Diaphorapteryx hawkinsi"), chřástala chathamského ("Gallirallus modestus"), medosavky chathamské ("Anthornis melanocephala"), labutě chathamské ("Cygnus sumnerensis") a cistovníkovce chathamského ("Bowdleria rufescens").

Flóra.

Chathamské ostrovy jsou většinou pokryty loukami nebo pastvinami, ale jsou zde i zalesněná místa. Zajímavým stromem je cypřiš velkoplodý ("Cupressus macrocarpa"). Na Chathamských ostrovech je mimo jiné také 29 endemických rostlin.

Obyvatelstvo.

Pouze Chathamův a Pittův ostrov jsou obydleny. V roce 2001 zde celkem žilo 717 obyvatel ; z toho 70 % se hlásí k evropskému či novozélandskému původu, 57 % k maorskému či moriorskému. Počet obyvatel od roku 1996 do roku 2001 klesl o 1,6 %, tedy ze 729 na 717 obyvatel. Z celkových 717 obyvatel bylo 405 mužů a 312 žen. 25 % obyvatelstva bylo mladší než 15 let a pouze 6 % obyvatelstva starší než 65 let.  Hlavním městem je Waitangi s 200 obyvateli, který se nachází u jižního pobřeží největšího zálivu Chathamského ostrova Petre Bay. Waitangi má nemocnici s trvale bydlícím doktorem, obchodní banku, několik obchodů, strojírenství a námořní službu. Nachází se zde také molo. Ve Waitangi a ve vesnicích Te One a Kaingaroa se nacházejí základní školy, dvě z toho se nacházejí na Chathamově a jedna na Pittově ostrově. Jsou zde také rybářské vesničky Owenga a Port Hutt.

Doprava.

Návštěvníci Chathamských ostrovů obvykle dorazí letadlem Chathamské letecké společnosti Air Chatham z Christchurche, Aucklandu nebo Wellingtonu, let z Christchurche trvá kolem dvou hodin. Oproti tomu lodní doprava trvá čtyři až pět dní – cesta po moři je pro mnoho cestujících velmi dlouhá a není vždy dostupná.  Celý region důsledně dbá na čistotu přírodního prostředí a dohlíží na to, aby na jeho území nebyly zavlečeny žádné invazivní druhy živočichů, rostlin a nebezpečných nemocí. Chathamovy ostrovy jsou bez divokých králíků, lasic, invazivních druhů vos a mravenců a bez plevelů, které se vyskytují na Novém Zélandu. Na ostrovech se nevyskytuje tuberkulóza skotu ani včelí mor, na ostrově Pitt nejsou krysy a vačice. Návštěvníci ostrovů jsou při příletu žádáni, aby si prohlédli obuv a oděv, zda s sebou nepřinášejí semena cizích rostlin, která jsou nežádoucí.  Přestože Chathamské ostrovy jsou součástí Nového Zélandu a nejsou zde pohraniční kontroly nebo celní formality při příjezdu, doporučuje se návštěvníkům, aby měli před příjezdem dohodnuté své ubytování na ostrovech. Provozovatel dopravy může odmítnout vozit cestující bez dohodnutého ubytování. Na ostrovech nefunguje veřejná doprava, o dopravu návštěvníků jsou ale schopni se postarat poskytovatelé ubytování.  Po mnoho let sloužilo ostrovům britské pomalé a hlučné letadlo Bristol Freighter, přestavěné pro převoz pasažérů. Letecká služba slouží hlavně k vývozu velmi cenných račích výrobků.  Black Robin Freighters provozuje lodní dopravu z měst Timaru a Napier.  Mezi Waitangi a Te One se nachází malá část dehtované makadamové silnice, ostatní komunikace na ostrovech jsou většinou štěrkové.

Paleontologie.

V průběhu 21. století je v této oblasti prováděn intenzivní paleontologický výzkum. Z mnoha zajímavých fosilních objevů lze zmínit například obří vyhynulé tučňáky, žijící zde v období paleocénu, zhruba před 60 miliony let.

Chathamské ostrovy (anglicky: Chatham Islands, moriorsky: Rekohu, maorsky: Wharekauri) jsou souostroví, které zahrnuje jedenáct ostrovů v okruhu 40 km. Nachází se v jihozápadní části Tichého oceánu. Ostrovy patří od roku 1842 Novému Zélandu.

Die inseln (,'bzw. ') sind eine zu Neuseeland gehörende Inselgruppe im Südpazifik. Sie bilden zugleich die kleinste Verwaltungseinheit Neuseelands, siehe Chatham Islands Territory.


Pobřeží.

Pobřeží je srázné a silně členité.

Dno.

Dno jezera leží v příkopové propadlině a je pomalu vytlačováno v důsledku vulkanické aktivity v regionu.

Ostrovy.

Na jezeře leží přibližně 150 ostrovů, mezi nimiž vyčnívá velký ostrov Idjwi.

Vodní režim.

Z jezera odtéká řeka Ruzizi, která teče na západ do jezera Tanganika.

Vlastnosti vody.

Voda je mírně slaná. Dnem jezera proniká oxid uhličitý, hromadí se tam a je stlačován obrovskou masou vody (jezero je na několika místech hluboké až 400 metrů). Bakteriální proces mění oxid uhličitý v metan. Kivu patří do trojice jezer, která jediná na světě obsahují ve svých hlubinách tzv. reliktní vodu, jež se vůbec nepohybuje.

Fauna a flóra.

Oblast jezera je národním parkem.

Vodní doprava.

Na jezeře je rozvinutá místní vodní doprava. Hlavní přístavy jsou Bukavu a Goma v "Demokratické republice Kongo" a Cyangugu ve "Rwandě".

Historie.

První Evropan, který toto místo navštívil byl německý hrabě Adolf von Götzen v roce 1894. Stalo se nechvalně známým kvůli mnoha lidem, kteří zde zemřeli během genocidy, která proběhla ve Rwandě v roce 1994.  Pilotní projekt KP1, který testoval využití spodních vod jezera jako energetického zdroje, byl spuštěn v roce 2007, ale podobné pokusy probíhaly již na konci 20. století. Protože se tento generátor o výkonu do 5 MW osvědčil, začala v rámci projektu KivuWatt skotské společnosti ContourGlobal v létě 2015 výstavba jednotky o výkonu 25 MW, celkem jsou plánovány ještě tři další. Právě generátory o celkovém výkonu 100 MW by mohly spotřebovávat metan stejně rychle, jako se v jezeře tvoří.

Osídlení pobřeží.

Po pobřeží jsou rozmístěny různá osídlení. Mezi největší patří : Bukavu, Kabare, Kalehe, Saké a Goma v "Demokratické republice Kongo" a Gisenyi, Kibuye a Cyangugu ve "Rwandě".

Kivu (, ) je jezero ve Východní Africe na hranicích Demokratické republiky Kongo a Rwandy. Nachází se v tektonické propadlině a řadí se mezi Africká Velká jezera. Vznik jezera je spojen s lávovými potoky, které přehradily starou říční síť propadliny. Má rozlohu 2700 km2. Dosahuje maximální hloubky 496 m. Leží v nadmořské výšce 1460 m.

Der Kiwusee oder Kivusee ist ein See in Zentralafrika. Durch ihn verläuft die Grenze zwischen Ruanda und der Demokratischen Republik Kongo.