Situace.

Souostroví Kerguelenovy ostrovy je tvořeno asi 300 ostrovy, ostrůvky i pouhými skalisky, z nichž největší Grande Terre s 6675 km2 zabírá asi 92 % celkové rozlohy. Nacházejí se již v subantarktické oblasti Indického oceánu, od Afriky jsou vzdáleny 5300 km, od Austrálie 4800 km, na nejbližší pevninu Antarktidu je asi 2000 km. K nejbližšímu francouzskému území, Crozetovým ostrovům, je odtud 1300 km daleko. Vůbec nejblíže jsou neobydlená australská území Heardův ostrov a McDonaldovy ostrovy, jen 440 km. Rozkládají se zhruba na 49° jižní zeměpisné šířky a 70° východní zeměpisné délky.  Ostrovy se nacházejí na rozsáhlé Kerguelenské plošině která vznikla asi před více než 100 mil. let při konečném dělením Gondwany. Před 20 až 40 mil. roků se plošina potopila do hloubky 1 až 2 km a nad hladinou zůstalo jen pár ostrovů vulkanického původu, na nichž je podloží z 85 % tvořeno vyvřelým čedičem. Jako důkaz přetrvávající sopečné činnosti jsou fumaroly v západní části ostrova Grande Terre, kde je také nejvyšší vrcholek Mont Ross dosahující výšky 1850 m, včetně více než desítky dalších převyšujících 1000 m.  Pobřeží hlavního ostrova Grande Terre je velice nepravidelné, rozeklané, plné fjordů, s množstvím poloostrovů oddělených jen malými vodními plochami. Je zajímavé, že na hlavním ostrově není žádné místo vzdáleno od pobřeží více než 20 km. V jeho středu ležící velký Cookův ledovec (asi 500 km2) i několik menších a hojné dešťové srážky udržují četná jezera a potoky dostatečně vodné. Ostatní ostrovy jsou většinou rozmístěny okolo hlavního ostrova. Druhý největší ostrov Île Foch s rozlohou 206 km2 (3 % celkové plochy) s nejvyšším vrcholkem Pyramide Mexicaine 587 m n. m. leží stejně jako většina ostatních ostrůvků při severním nebo jižním pobřeží Grande Terre a jsou od sebe odděleny jen úzkými mořskými úžinami a zálivy. K dalším "větším" ostrovům ještě patří Île Hove (51 km2), Île Saint-Lanne Gramont (46 km2), Île Port (43 km2), Île Australia (37 km2), Île Longue (35 km2), Île l'Ouest (33 km2), Île Haute (25 km2) i souostroví Îles Nuageuses (16 km2) a Îles Leygues (10 km2). Poněkud osamoceně je umístěn drobný ostrůvek Îlot Solitaire asi 50 km západně a skupinka Îles Boynes 45 km jižně, ta je svým umístěním těsně pod 60. rovnoběžkou nejjižnějším francouzským ostrovem vůbec. Pro srovnání, celková plocha všech ostrovů je jen o trochu menší než Plzeňský kraj.

Podnebí.

Počasí na ostrovech je dáno jejích umístěním v oblasti antarktické konvergence, kde dochází k mísení teplých vod Indického oceánu se studenými vodami Jižního oceánu. Na ostrovech je průměrná roční teplota +4,5 °C, v nejteplejším lednu bývá asi +8 a v nejchladnějším srpnu jen +2 °C. Extrémy jsou od +20 do -10 °C. Srážek ve formě deště nebo sněhu je po celý rok hojně, průměrně 1000 mm (měřeno v Port-aux-Français), ale na západním pobřeží Grande Terre jsou ještě třikrát intenzivnější. Vlhkost vzduchu je trvale 70 až 80 %.  Hory jsou často zcela pokryty sněhem, který s nástupem dešťů rychle taje. Existuje několik stálých ledovců, jejichž objem se postupně zmenšuje. Obloha je často pokryta nízkými těžkými mraky a vanou tam téměř nepřetržitě silné západní větry o rychlostech do 50 km/h, při vichřicích ale dosahují i 150 až 200 km/h. Kolem ostrovů bývá silné vlnobití. Jsou běžné vlny vysoké 12 až 15 m. V přilehlém oceánu se ledové kry nevyskytují.

Historie.

Ostrovy objevil při svých objevitelských plavbách 12. února 1772 francouzský kapitán Yves-Joseph Kerguélen-Trémarec na lodi Fortune, a aniž u ostrovů vůbec přistál, zabral území pro Francii a po návratu do Paříže ostrovy nazval "Jižní Francie" a vylíčil je jako rozlehlou, úrodnou, zalesněnou a na vzácné kovy bohatou zemi a dostal tak souhlas pro další výpravu. U ostrovů vůbec jako prvý přistál až za několik dnů jeho souputník kapitán Marc de Boisguehenneuc s druhou lodí Gros-Ventre. Na podzim téhož roku byla vyslána k ostrovům výprava tří lodí s osadníky, které měly potíž u skalnatých, pustých ostrovů vůbec přistát. Úspěšný byl až důstojník de Rochegude, který dne 6. ledna 1773 vystoupil jako prvý na břeh ostrovů. Osádky lodí decimované kurdějemi a pustinami místo slibované "Jižní Francie" se vrátily ihned do Francie, kde byl Kerguelen pro klamání uvězněn. O čtyři léta později, v roce 1776, doplul k ostrovům britský objevitel James Cook a ostrovy případně pojmenoval „Desolation“. Dne 1. ledna 1893 byly Kergueleny prohlášeny oficiálně za francouzský majetek a byly pronajaty na 50 let bratrům Bossière.  V roce 1840 zkoumal geologii ostrovů a prováděl pozorování zemského magnetismu James Clark Ross při své cestě do Antarktidy. V roce 1874 byl třemi vědeckými expedicemi pozorován přechod Venuše před Sluncem. V lednu 1902 byli na ostrovy vysazení němečtí výzkumníci a ponecháni tam až do dubna 1903, většina zemřela na beri beri (nedostatek vitaminu B1). V roce 1908 až 1908 a dále 1913 až 1914 ostrovy vědecky prozkoumal Raymond Rallier du Baty a jeho bratr Henry, vypracovali např. první kompletní mapy ostrovů. Ve čtyřech etapách mezi léty 1928 až 1952 zkoumali souostroví geologicky a geomorfologicky Edgar Aubert de la Rüe s manželkou Andree. Dne 21. listopadu 1924 byly Kerguelenovy ostrovy připojeny jako depandance k Madagaskaru.  V průběhu let 1792 až 1909 sloužily ostrovy jako základny pro lov tuleňů a lachtanů. Mezi léty 1908 až 1929 byla na ostrovech zřízena norská velrybářská stanice. V létech 1913 až 1914 a 1922 až 1931 probíhaly neúspěšné pokusy s chovem ovcí.

Fauna a flora.

Na Kerguelenových ostrovech od pradávna ze savců žili jen ploutvonožci, tuleni a lachtani, kteří však byli v 18. a 19. století námezdními lovci nemilosrdně vybiti. Jestliže ostrovy utrpěly před stoletími škodu "jen" ekologickou vystěhováním původních savců, jsou nyní poškozovány přímo fyzicky zvířaty, která byla přivezena v uplynulých dvou stoletích.  Nejméně problematické je asi stádo 3500 ovcí, které volně žijí na Île Longue a Île de Haute kde slouží jako zásobárna masa pro vědecké expedice na ostrovech pobývající. Jejích reprodukční cyklus se ale plně nepřizpůsobil jižní polokouli a jsou problémy s velkou úmrtností jehňat, která se rodí do období nedostatku pastvy. Stojí za povšimnutí, že je to největší stádo na světe ovčího plemene Bizet. Na Île de Haute žije od roku 1959 již téměř 300 muflonů dovezených z Korsiky, pocházejí z jednoho páru. V okolí vědecké základny jsou dále kontrolovaně chováni koně, skot a prasata.  V roce 1956 norsko-švédská výprava vysadila na Île Australia 10 sobů, kteří však jako dobří plavci brzy překonali mořskou úžinu a nyní jsou rozšířeni v počtu asi 4000 ks na ostrově Grande Terre, kde místy spásají vegetaci až na kámen. V roce 1874 byli na ostrovy přivezeni králíci, jako potrava pro potenciální ztroskotance. Králíci se prudce rozmnožili, hlavně na východě ostrova Grande Terre, kde způsobují značnou erozi půdy, ničí původní rostlinstvo spásáním a rozrušují mnohá ptačí hnízdiště svým neustálým hrabáním. Byly již činěny pokusy králíky vyhubit virologicky, podařilo se to jen místně, králíci se mnohde stali rezistentní. Přesto je likvidace králíků stále na programu.  Na ostrovy byly v minulosti dovezeny kočky aby pochytaly z lodí uniklé myši a krysy, kočky ale postupně pomřely. Nově byly kočky na hlavní ostrov vysazeny opět v roce 1950 za stejným účelem, dnes jich je zdivočelých asi 3500 kusů. Kočky krysy zlikvidovaly, myši již chytají málo, králíky jen o něco více, ale v hnízdících sezonách velice často loví vyváděná ptáčata; předpokládá se, že jich zabijí téměř milion ročně. Do místních řek byli nasazeny i lososovité ryby pstruzi, siveni a lososi, které nepříznivě ovlivňují vodní bezobratlovce, sladkovodní ryby tam předtím žádné nežily. Na ostrovech se nevyskytují plazi ani obojživelníci. Létajícího hmyzu tam mnoho není, v posledních létech se na ostrovy dostaly poměrně teplomilné mouchy bzučivky obecné ("Calliphora vicina"), které se zřejmě místním podmínkám dobře přizpůsobily. Rozšířili se i nepůvodní nelétaví brouci ("Oopterus soledadinus)" a švábi ("Anatalanta aptera)".  Ačkoliv se Kerguelenovy ostrovy lidem jeví jako neúrodné, chladné, větrné a neútulné, pro mnoho živočichů spojených svým životem s mořem jsou to právě ta vhodná místa na zahnízdění i vyvedení mláďat. V současnosti se dělá hodně pro zdravou přírodu ostrovů, např. část Kerguelen nenapadená introdukovanými savci je vyhlášena za přírodní rezervaci. Z ploutvonožců po jatkách v 18. a 19. století se na ostrov opět vrací hnízdit rypouš sloní ("Mirounga leonina") a tuleň leopardí ("Hydrurga leptonyx") a dále i lachtan antarktický ("Arctocephalus gazella"). Na ostrovech pravidelně hnízdí velká množství mořských ptáků. Hnízdí tam tučňák patagonský ("Aptenodytes patagonicus"), tučňák skalní ("Eudyptes chrysocome"), tučňák žlutorohý ("Eudyptes chrysolophus") a tučňák oslí ("Pygoscelis papua"), dále pět druhů albatrosů, deset druhů buřňáků, tři druhy buřňáčků, dva buřníci dva rybáci, a po jednom druhu kormorána, racka, štítonose a kachny. Mezi nejvzácnější patří ohrožené druhy albatros hnědý ("Phoebetria fusca") i albatros černobrvý ("Thalassarche melanophrys") a endemické druhy kormorán kerguelenský ("Phalacrocorax verrucosus") a ostralka kerguelenská ("Anas eatoni").

Flora.

Na ostrovech nerostou žádné keře nebo stromy. Převážnou část ostrova lze klasifikovat jako tundru na severním okraji subantarktického pásma. Původní vegetace ostrovů do nadmořské výšky 50 až 70 m se skládala převážně z hustých koberců miříkovité rostliny "Azorella selago" rostoucích samostatně nebo vytvářejících tzv. rohože vysoké až 1 metr prorostlé "kerguelenským zelím" "Pringlea antiscorbutica" z čeledi brukvovitých (které v minulosti svým vysokým obsahem kyseliny askorbové posloužily mořeplavcům jako ochrana proti kurdějím) a z porostu růžovité rostliny "Acaena magellanica". Dále byla nížinná vegetace vzácněji doplňována o "Crassula moschata" a "Leptinella plumosa". Další endemické rostliny pro subantarktické oblasti jsou polštářovitá "Lyallia kerguelensis" a lipnice "Poa cookii" a "Poa kerguelensis". K rozšířenějším původním bylinám ještě patří i "Cotula plumos", "Colobanthus kerguelens" a "Uncinia compa". Husté, kobercovité porosty jsou pro lidskou chůzi nepohodlné, ovšem pro mnohé druhy ptáků skýtají ideální podmínky pro hnízděn. Ve vyšších oblastech skály porůstají jen mechy a lišejníky, např. terčovníkem pohledným ("Xanthoria elegans").  Rozšířením králíků a sobů však tyto rostliny téměř vymizely, z původních rostlin zůstala zachována většinou jen "Acaena magellanica" doplněná o invazivní druhy jako pampeliška lékařská ("Taraxacum officinale"), rožec rolní ("Cerastium arvense"), starček obecný ("Senecio vulgaris") a ovsík vyvýšený ("Arrhenatherum elatius"). Okolí potoků a jezer jsou často podmáčená a vytváří se na nich tlustý bažinný porost s mechy a lišejníky, tato slatiniště mohou být i přes metr hluboká.  Na rozdíl od řídké pozemní vegetace je mořská vegetace bohatší, v pobřežních vodách hodně rostou hnědé řasy "Durvillaea antarctica" a hlavně obří "Macrocystis pyrifera", která vytváří sloupce upletené z mnoha široce rozvětvených stélek a vyrůstá z hloubky 3 až 20 metrů až k mořské hladině. V oblastech rozšíření této řasy je plavba motorovými čluny nemožná, řasa zablokuje lodní šroub. Tyto řasy jsou domovem mnoha druhů bezobratlých živočichů.

Současnost.

Po druhé světové válce měla Francie zájem udržet si toto opuštěné území pod svým vlivem, proto vyhověla požadavkům Mezinárodní meteorologické organizace (IMO) a v roce 1949 byla v chráněné zátoce poloostrova Courbet na východě ostrova Grande Terre zřízena první provizorní meteorologická stanice a v roce 1951 definitivní vědecká základna Port-aux-Français. V současnosti budovy této stanice již zabírají plochu 9000 m2. Na stanici bývá od 60 lidí v zimě po 120 přes léto, kteří se zabývají mimo jiné meteorologií geomagnetismem, seismologií, geofyzikou, fyzikou ionosféry, biologií, zoologií i sledováním raket Ariane vypouštěných z Kourou ve Francouzské Guyaně. Při základně je malá kaple, nemocnice i sportovní centrum.  Průmysl nebo zemědělství na ostrovech neexistuje, není tam ani letiště. Veškerou dopravu v oblasti zajišťuje vědecká loď Marion Dufresne, která mimo vlastního oceánografického výzkumu zajišťuje zásobování i střídání výzkumníků na základně Port-aux-Français a udržuje 4krát ročně spojení s Francií. 28. března 2003 byly Kerguelenovy ostrovy začleněny do nově vzniklého distriktu Francouzská jižní a antarktická území. Nejsou tam trvale žijící obyvatelé, tudíž ani volené orgány samosprávy. Vše spravuje prefekt sídlící v Saint-Pierre na ostrově Réunionu podle pokynů francouzského Ministerstva pro zámoří v Paříži. Od roku 2019 jsou Kergueleny a okolní moře (souhrnná plocha 3 970 km2) společně s ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam a Crozetovými ostrovy součástí světového přírodního dědictví UNESCO.

Kergueleny (řidčeji Kerguelenovy ostrovy, ), pojmenovány po mořeplavci Yves-Josephu de Kerguelenu-Trémarecovi, jsou jeden z pěti distriktů francouzského zámořského teritoria s názvem Francouzská jižní a antarktická území (TAAF), které je přidruženým územím Evropské unie. Ostrovy nikdy nebyly trvale obydleny.

Der Kerguelen-Archipel [] (auch „Kerguelen“ oder „die Kerguelen“) ist eine subantarktische Inselgruppe im südlichen Indischen Ozean. Er liegt 1261 km östlich der Crozetinseln und 422 km nordwestlich des australischen Außengebiets Heard und McDonaldinseln.


Život.

V mládí žil bohémským životem mladíků z elegantních čtvrtí Ria (nazývaných Carioca). Střední školu dokončil, když mu bylo 21 a v témže roce se oženil. Začal pracovat v otcově tiskárně a současně studovat na umělecké škole. Studium ukončil v roce 1934. Přesto, že byl ve finanční tísni, kvůli zájmu o architekturu se rozhodl pracovat bez nároku na odměnu v architektonickém studiu. V roce 1936 bylo studio pověřeno prací na projektu nové budovy ministerstva školství. Jako konzultant byl přizván Le Corbusier. Po třech letech, roku 1939 se Niemeyer stal vedoucím tohoto studia.  Výčet jeho prací je velmi rozsáhlý. Mezi nejznámější patří centrála Organizace spojených národů v New Yorku (1952), koncepce hlavního města Brasília a řada veřejných budov v něm (1957–1964). Centrum města Brasília s Niemeyerovými stavbami bylo v roce 1987 UNESCEM zařazeno na seznam světového kulturního dědictví. V roce 2016 byl na stejný seznam zapsán i soubor staveb Pampulha navržených Niemeyerem v Belo Horizonte.  Jeho veřejné a politické postoje byly levicové. V roce 1945 vstoupil do Brazilské komunistické strany. Po nástupu vojenské vlády k moci emigroval v roce 1966 do Francie. Zde mimo jiné byl architektem sídla ústředního výboru Komunistické strany Francie. I když po několika letech mohl pokračovat v práci na svých brazilských projektech, do vlasti se vrátil až po všeobecné amnestii roku 1982. Přátelil se s brazilskými prezidenty Juscelinem Kubitschekem a Lula da Silvou. Učil na univerzitě v Riu.  Zemřel 5. prosince 2012 v Brazílii ve věku 104 let na problémy spojené s ledvinami a zápalem plic.

Ocenění.

Kromě řady ocenění za architekturu doma i v zahraničí byla oceněna i jeho veřejná angažovanost:  Niemeyer ve svých projektech neměl rád pravé úhly. Jeho krédem bylo, že důležitější než architektura jsou lidé v ní žijící. Architektura má usnadnit jejich život. Jeho postoj k architektuře vyjadřoval i tento jeho citát:

Oscar Ribeiro de Almeida de Niemeyer Soares (15. prosince 1907, Rio de Janeiro – 5. prosince 2012, tamtéž) byl brazilský architekt. Je považován za zakladatele moderní brazilské architektury.

Oscar Ribeiro de Almeida Niemeyer Soares Filho (* als "Oscar de Almeida Soares" am 15. Dezember 1907 in Rio de Janeiro; † 5. Dezember 2012 ebenda) war ein brasilianischer Architekt. Er gilt als Wegbereiter der modernen brasilianischen Architektur. Niemeyer entwarf zahlreiche öffentliche Gebäude für die brasilianische Hauptstadt Brasília, die 1987 zum Weltkulturerbe erklärt wurde. Im Jahr 2013 wurden seine architektonischen Zeichnungen und Baupläne von der UNESCO zum Weltdokumentenerbe erklärt.


Historie.

Původní název šifry AES je Rijndael (holandská výslovnost //). Její název vznikl přesmyčkou jmen jejích dvou autorů Joana Daemena a Vincenta Rijmena z belgické Lovaně, kteří tuto šifru přihlásili do veřejné soutěže NIST o federální šifrovací algoritmus AES vyhlášené 2. ledna 1997. Americký úřad pro standardizaci (NIST) schválil 26. listopadu 2001 šifru AES jako nejvhodnější návrh z patnácti předložených po pěti letech schvalovací procedury. AES je první šifra dostupná široké veřejnosti, která byla zároveň uznaná Národní bezpečností agenturou NSA ke šifrovaní nejtajnějších dokumentů. Dne 26. května 2002 začala být ke svému účelu používána jako federální standard USA.

Popis šifry.

AES šifra je rychlá v softwaru i hardwaru (například s využitím AES-NI) a na rozdíl od svého předchůdce DES nepoužívá Feistelovu síť. Místo toho využívá tzv. SP-síť, tedy substitučně-permutační.  Zatímco AES má pevně danou velikost bloku na 128 bitů a velikost klíče na 128, 192 nebo 256 bitů, u původní Rijndael šifry je velikost bloku a velikost klíče určena jakýmkoliv násobkem 32 bitů s minimální velikostí 128 bitů. Velikost bloku je maximálně 256 bitů, kdežto velikost klíče žádné teoretické maximum nemá. AES pracuje s maticí bytů 4×4 označovanou jako stav.

Bližší popis algoritmu.

Záměna bytů.

Při záměně bytů je každý byte v matici nahrazen pomocí 8bitového zaměňovacího boxu, Rijndeal S-boxu (nelineární substituční funkce měnící jednotlivé bity). Tato operace zajišťuje nelinearitu v šifře. Aby S-box minimalizoval pravděpodobnost možných útoků založených na jednoduchých algebraických vlastnostech, je konstruován tak, aby v něm nevznikaly pevné body a žádné jejich protějšky.

Prohození řádků.

Tato operace probíhá na úrovních řádků, kde jednotlivě prohazuje byty v každém řádku o určitý přesah. V případě AES je první řádek ponechán beze změn. Každý byte druhého řádku je posunut o jeden doleva. Stejným způsobem je třetí a čtvrtý řádek posunut o dvě, respektive tři pozice. Pro bloky o velikostech 128 bitů a 192 bitů je postup prohození řádků stejný. V těchto případech je každý sloupec výstupu složen z bytů z každého sloupce na vstupu.  V případě šifry Rijndael mají varianty s většími velikostmi bloků lehce odlišné přesahy. U 256bitového bloku zůstává první řádek beze změn, druhý, třetí a čtvrtý řádek je posunut o 1, 3 a 4 byty − tato změna platí pouze pro šifru Rijndael, neboť AES nepoužívá 256bitové bloky.

Kombinování sloupců.

V tomto kroku kombinujeme 4 byty v každém sloupci. Tato funkce vezme čtyři byty jako vstup a vrátí čtyřbytový výstup, kde každý vstupní byte ovlivní všechny výstupní byty. Společně s předchozími kroky zajistí dostatečnou náhodnost v šifře.

Přidání podklíče.

Při přidání podklíče je každý byte zkombinován s podklíčem. Pro každou iteraci je podklíč odvozen z hlavního klíče. Každý podklíč má stejnou velikost a je přidán za pomoci kombinace každého bytu stavu s odpovídajícím bytem podklíče užitím XORu nad všemi bity.

Optimalizace šifry.

U systémů s 32bitovými a většími délkami slov je možné urychlit provádění této šifry pomocí zkombinování operací záměna bytů a prohození řádků s operací kombinování sloupců, přičemž se transformují do sekvencí vyhledávacích tabulek. Pro provedení této operace jsou nezbytné čtyři 32bitové tabulky o 256 vstupech. Iterace může být nyní provedena s šestnácti vyhledávacími tabulkami a dvanácti 32bitovými XOR operacemi, následovanými čtyřmi 32bitovými XOR operacemi v kroku přidání podklíče.

Bezpečnost.

Do května roku 2009 byl zaznamenán jediný úspěšný publikovaný útok na plnou AES pomocí postranních kanálů dané implementace.  NSA prozkoumala všechny AES finalisty včetně Rijndael a uvedla, že všechny z nich jsou dostatečně bezpečné pro neutajovaná data vlády Spojených států. V červnu 2003 americká vláda oznámila, že AES Rijndael může být použita i pro ochranu utajovaných informací.  AES provádí 10 iterací s 128bitovými klíči, 12 iterací s 192bitovými klíči a 14 iterací s 256bitovými klíči. Do roku 2006 jsou zaznamenány tyto nejznámější útoky: na 7 iterací s 128bitovými klíči, 8 iterací s 192bitovými klíči a 9 iterací s 256bitovými klíči.

Známé útoky.

Kryptologové považují za částečné prolomení šifry jakýkoliv přístup, který vede k rozluštění rychleji než vyzkoušení všech možných klíčů (metoda řešení hrubou silou). Útok hrubou silou proti AES s 256bitovým klíčem by vyžadoval 2 operací, celkový výpočet by tedy trval mnohem déle než je celkové stáří celého vesmíru.  AES má poměrně jednoduchý algebraický popis. V roce 2002 provedli Nicolas Courtois a Josef Pieprzyk teoretický útok označovaný jako XSL útok, ve kterém chtěli prokázat, že šifra je kvůli své jednoduchosti prolomitelná. Pozdější publikace dokázaly, že útok, tak jak byl originálně prezentován, by nefungoval.  Během schvalovací procedury AES Bruce Schneier, vývojář zúčastněného algoritmu Twofish, napsal: „Nevěřím, že jednou někdo objeví útok, který mu dovolí číst komunikaci kódovanou Rijndael šifrou.“  Bruce Schneier 1. července 2009 na svém blogu napsal o útoku založeném na podobnosti klíčů provedeném Alexem Biryukovem a Dmitry Khorvratovichem se složitostí 2. V prosinci 2009 byla tato složitost ještě vylepšena na 2.  Jiný útok byl oznámen Brucem Schneierem 30. července 2009 od autorů Alexe Biryukova, Orr Dunkelmana, Nathana Kelleryho, Dmitry Khovratoviche a Adi Shamira proti AES-256, která užívá pouze dva související klíče a čas 2 ke kompletní obnově 256bitového klíče o 9 iteracích nebo 2 o 10 iteracích se silnějším typem souvisejícího podklíčového útoku a nebo 2 o 11 iteracích. 256-AES používá 14 iterací, proto tyto útoky nejsou efektivní na plnou AES.  První útoky na plnou AES za účelem obnovy klíče byly publikovány v roce 2011 těmito autory: Andrey Bogdanov, Dmitry Khovratovich a Christian Rechberger. Klíč je obnoven z AES-128 za 2 operací. Pro AES-192 a AES-256 je potřeba 2 a 2 operací.

Útoky postranními kanály.

Tento druh útoku neútočí přímo na základní šifru, a proto nemá co do činění s bezpečností šifry jako takové, ale útočí na její implementaci na daném systému, což někdy vede k únikům dat. Existuje několik známých útoků na určité implementace AES.  V dubnu roku 2005 oznámil D. J. Bernstein prolomení uživatelského serveru pomocí tzv. cache-timing útoku. Server používal OpenSSL AES šifrování a byl nastaven tak, aby poskytoval co nejvíce možných informací.  V prosinci roku 2009 byl publikován útok se složitostí 2 na implementaci hardwaru, který použil diferenciální analýzu chyby a umožnil získání klíče.  V listopadu 2010 Endre Bangerter, David Gullasch a Stephan Krenn publikovali článek, který popisoval praktický postup jak v „téměř reálném čase“ obnovit tajné klíče z AES-128 bez potřeby šifrovaného nebo otevřeného textu. Tento postup také fungoval vůči AES-128 implementacím, které používaly zkomprimované tabulky, například OpenSSL. Jako některé dřívější útoky i tento vyžadoval možnost spuštění libovolného kódu na systému provádějící AES šifrování.

Ověřování NIST/CSEC.

Validační program kryptografických modulů (CMVP) je provozován americkým úřadem NIST a kanadským Institutem komunikační bezpečnosti (CSE). Použití schválených kryptografických modulů není vyžadováno vládou Spojených států pro aplikace, které nemají přesně specifikované použití kryptografie. Kanadská vláda pro takové aplikace doporučuje použití FIPS 140 ověřených kryptografických modulů.  Ačkoliv publikace FIPS 197 vydaná organizací NIST je unikátní dokument, který popisuje AES algoritmus, obchodníci stále ještě vyžadují CMVP pod FIPS 140 a ptají se po dalších starších algoritmech (například Triple DES nebo SHA1). Z tohoto důvodu se dají jen ojediněle najít kryptografické moduly, které jsou ověřeny pouze FIPS 197, a samotný NIST se obecně moc nezabývá tím, aby umístil schválené FIPS 197 moduly odděleně na jejich webové stránky. Na místo toho je FIPS 197 ověření běžně uvedeno pouze jako „FIPS schváleno: AES“ (s uvedením FIPS 197 certifikačního čísla).

Advanced Encryption Standard (AES, česky "standard pokročilého šifrování") je standardizovaný algoritmus používaný k šifrování dat v informatice. Jedná se o symetrickou blokovou šifru šifrující i dešifrující stejným klíčem data rozdělená do bloků pevně dané délky. Norma nahradila dříve užívanou šifru DES. Je používána například pro bezdrátové Wi-Fi sítě v rámci zabezpečení WPA2 dle standardu IEEE 802.11i.

Der Advanced Encryption Standard (AES) () ist eine Blockchiffre, die als Nachfolger für DES im Oktober 2000 vom National Institute of Standards and Technology (NIST) als Standard bekanntgegeben wurde. Nach seinen Entwicklern Joan Daemen und Vincent Rijmen wird AES auch Rijndael-Algorithmus genannt.


Život.

Roku 1190 se Alix provdala za Simona z Montfortu a povila mu pravděpodobně sedm dětí. Prvorozený syn Amaury dostal otcovo panství nedaleko Paříže, mladší Guy zemřel při obléhání Castelnaudary a nejmladší Simon získal anglickou část rodového majetku. Dcera Petronila se stala abatyší v cisterciáckém klášteře a Amicia založila klášter Montargis.  Alixin manžel Simon se zúčastnil křížové výpravy do Svaté země a také křížové výpravy na francouzský jih. Roku 1209 se díky papežskému legátovi Amaurymu stal pánem nad dobytým panstvím uvězněného Raimunda Rogera Trencavela. Uvězněný vikomt záhy příhodně zemřel a po odchodu hlavních sil kruciáty se Simonovo čerstvě získané panství plné katarů začalo bouřit. Propukaly menší i větší partyzánské bojůvky a další křižáci odcházeli zpět domů.  Posily manželovi ze severu Francie přivedla Alix. Naverbovala vojáky a získala pro výpravu rytíře z Ile-de-France, Anjou a Champagne. Doprovázela křižáky při harcování po katarském území. Při obléhání Minervy v létě roku 1210 vyprosila milost pro tři mladé ženy, které se tak nestaly obětí plamenů. Languedočtí šlechtici se nechtěli nechat zlomit. Pierre Roger z Cabaretu měl dokonce v zajetí Alixina bratrance Boucharda z Marly. Pán z Marly získal svobodu od svého věznitele po pádu hradu Termes. Křižáci dál táhli krajem, věšeli a upalovali albigenské a zabavovali majetek.  Roku 1217 opustil Montfort Toulouse a věnoval se obléhání Montagaillardu. Po jeho dobytí se vydal pronásledovat mladého Raimonda VII. z Toulouse a zatím Raimond VI. z Toulouse obsadil ve spolupráci s obyvateli Toulouse. Ve městě byly vyvražděni Montfortovi příznivci a jediným křižáckým opěrným bodem byl "Narbonnský hrad" obsazený Alix s družinou. Alix nechala pevně uzavřít hradní brány, nachystala obranu a poslala posla za svým mužem.  Posel zastihl Simona poblíž Saint-Gilles, když se chystal vtrhnout do Provence. Vrátil se a marně obléhal město mnoho měsíců. Nechal povolat posily z celé Francie, věrná Alix opět spěchala v čele vojska k Toulouse. Montfort byl 25. června 1218 zasažen střelou z kamenometu.  Simonovým nástupcem se díky papežským legátům stal syn Amaury, ale město se nevzdalo. Alix marně vznášela požadavky na papeže a francouzského krále, aby hájili rodinné nároky na francouzský jih. Svého manžela přežila o tři roky a byla pohřbena v klášteře Haute-Bruyère.

Organické kyseliny jsou organické sloučeniny s vlastnostmi kyselin. Nejběžnějšími organickými kyselinami jsou karboxylové kyseliny, jejichž kyselost je způsobena karboxylovou skupinou -COOH. Sulfonové kyseliny, obsahující skupinu -OSOH, jsou poměrně silnými kyselinami. Relativní stabilita konjugovaného základu kyseliny předurčuje její kyselost. Látkám mohou propůjčovat kyselost, obvykle slabší, i jiné skupiny: -OH, -SH, enolová nebo fenolová skupina. V biologických soustavách se organické látky, které obsahují pouze tyto skupiny, obecně neoznačují jako organické kyseliny.

Domenico Modugno (* 9. Januar 1928 in Polignano a Mare; † 6. August 1994 auf Lampedusa) war ein italienischer Cantautore, Schauspieler und Politiker. 1958 gelang ihm mit "Nel blu dipinto di blu" ein Welthit. Als Erneuerer von Form, Stil und Inhalten kommt ihm eine herausragende Position in der Geschichte der italienischen populären Musik zu. Er gewann viermal das Sanremo-Festival und nahm dreimal für Italien am Eurovision Song Contest teil.


Biografie.

Ludvík byl nejstarším synem španělského krále Filipa V. a jeho manželky, královny Marie Luisy Savojské. 7. dubna 1709 byl v klášteře San Jerónimo el Real v Madridu jmenován spojenými stavy asturským princem.  10. ledna 1724 král Filip V. podepsal dekret, kterým svému synu Ludvíkovi postoupil trůn. Princ obdržel dokumenty 15. ledna, v platnost vstoupily následujícího dne.  Motivy této abdikace nebyly objasněny dodnes. Někteří historici tvrdí, že se hodlal ucházet o francouzský trůn po brzy očekávané smrti Ludvíka XV. To by jako španělský král nemohl, neboť smlouva tzv. Utrechtského míru, kterým skončily války o španělské dědictví, zakazovala, aby králem Francie a Španělska byla jedna osoba. Jiní historikové jsou jiného názoru, totiž že Filip V. si byl vědom toho, že není schopen vlády v důsledku své nemoci.  Přesto však Filip a jeho druhá žena Alžběta (Isabela) Farnese nadále hráli dominantní roli ve španělské politice z Královského paláce v Segovii, zatímco ještě příliš mladý Ludvík I. byl loutkou v jejich rukou.  Ludvík se v roce 1722 oženil s Luisou Alžbětou, dcerou Filipa II. Orleánského (synovec francouzského krále Ludvíka XIV. a regent Ludvíka XV.). V době uzavření sňatku měli princ a princezna patnáct a dvanáct let. Luisa Isabela byla jako královna terčem silné kritiky pro své extravagantní chování.  Když mladý král onemocněl neštovicemi, pečovala o něho oddaně, vystavujíc se sama nebezpečí nákazy, k níž nakonec došlo, třebaže se šťastnějším koncem než u Ludvíka: 31. srpna 1724, sedm a půl měsíce po svém nastoupení na trůn, mladý monarcha v Madridu zemřel ve věku právě dosažených sedmnácti let. Pár neměl potomky.  Toto „bleskové kralování“ bylo bezvýznamné pro své krátké trvání a především proto, že ve skutečnosti se nevládlo z Madridu (kde byl dvůr Ludvíka I.), ale z Královského paláce San Ildefonso v Segovii, z paralelního dvora Filipa V. a jeho ženy Isabely. Ludvíkův otec se po jeho smrti vrátil na trůn a ujal vlády, pominuv práva svého mladšího syna, nového asturského prince Ferdinanda. Královna vdova Luisa Isabela se navrátila do Francie, neboť její přítomnost ve Španělsku nebyla vítaná a ona sama požívala na španělském dvoře málo sympatií.

Ludvík I. Španělský (španělsky "Luis I de Borbón"; 25. srpna 1707, Madrid – 31. srpna 1724 tamtéž) byl španělský král v období od 15. ledna 1724 do 31. srpna téhož roku. Jeho panování v délce 229 dní je nejkratším ve španělské historii.

Ludwig I. von Spanien (span. "Luis", * 25. August 1707 in Madrid; † 31. August 1724 ebenda) entstammte dem Haus Bourbon und war im Jahr 1724 König von Spanien.


Historie.

V květnu roku 1989 představila automobilka FIAT jako první sériově vyráběný motor TDI v modelu CROMA 1.9TDI.D 154. Jedná se o přeplňovaný řadový čtyřválec o objemu 1929 cm3 a výkonu 66kw (později 68kw). Motor vychází z původního komůrkového motoru. Oproti komůrkovému agregátu má TDI.D zesílenou klikovou hřídel, zesílené ojnice, vylepšený ostřik pístů, lepší chlazení a zcela novou hlavu válců. První generace má písty se spalovacím prostorem ve tvaru misky který se vyznačuje vyšší hlučností, ale zároveň vyšší tepelnou účinnosti motoru. Hlava osazená osmi ventily je z hliníkové slitiny a je v ní zároveň usazená vačková hřídel (rozvod OHC zubovým řemenem). Palivový systém vychází z komůrkové verze motoru. Vstřikovací čerpadlo je rotační a trysky víceotvorové (4) s označením DLLA160P171, otevírací tlak trysky je 250Bar. První generace motoru má trysky tzv. jednopružinkové což znamená že je do válce vstříknuto vždy v jednom cyklu jedna celistvá dávka paliva, tudíž je i motor hlučnější (tvrdší) a náchylnější na kouřivost. Generace druhá má vstřikovače dvoupružinkové a cyklus vstřiku je rozdělen do předstřiku a hlavní dávky (měkčí spalování). Přeplňování zajišťuje obtokové turbodmychadlo KKK K16 a od roku 1992 turbo s proměnnou geometrií lopatek.  Na podzim roku 1989 se motor TDI představil jako řadový pětiválec 2.5 TDI s výkonem 88 kW (120 k) osazený podélně ve voze střední třídy Audi 100 Avant. Motor plynule táhl a zrychloval již od nízkých otáček, vůz s ním dokázal jet téměř 200 km/h a přitom vykazoval spotřebu pouhých 5,7 litrů nafty na 100 km. Od té doby způsobila tato tři pověstná písmena TDI doslova revoluci ve světě vznětových motorů.  Dalším mezníkem se stal „lidovější“ motor 1.9 TDI o výkonu 66 kW (90 k), jenž se v roce 1991 dostal do nižšího modelu Audi 80. V roce 1993 jej dostala také třetí generace lidového vozu Golf, včetně verze kabriolet. V roce 1995 se světu představila její silnější verze s výkonem 81 kW (110 k) a variabilní geometrií lopatek turbodmychadla VGT. Obě varianty se od roku 1996 montovaly i do první generace Škody Octavia nebo do Seatu Toledo první generace postaveném na základě Golfu II.  Obliba TDI rychle rostla a tak v roce 1997 dostala nová generace modelu Audi A6 motor 2.5 V6 TDI o výkonu 110 kW (150 k). Vzhledem k tomu, že tento agregát nebyl dostatečně pružný, přišla automobilka v roce 2000 s novou verzí motoru 2.5 V6 TDI s výkonem 132 kW (180 k).  V roce 1999 se dočkali i nejnáročnější motoristé, protože přeplňovaný přímovstřikový diesel dostala i největší limuzína Audi A8 první generace. Jednalo se o osmiválcový motor 3.3 TDI s výkonem 165 kW (224 k) a přímým vstřikováním "Common-Rail" (zkráceně CR). Zatím nejmenší motor s označením "TDI" prodávaný od roku 1999 má tři válce, výkon 45 kW (61 k), objem 1.2 l (přesný objem 1191 cm), spotřebu 3 litry nafty na 100 km a je spojen se sekvenční převodovkou Tiptronic a osazován do vozů VW Lupo 3L a Audi A2. Roli turbodieselu "„pro masy“" však měl zastávat tříválec 1.4 TDI, který vznikl „uříznutím“ jednoho válce z legendární čtyřválcové 1.9 TDI. Od roku 2000 se také začalo do všech modelů v koncernu VW průběžně montovat vysokotlaké vstřikování "čerpadlo-tryska" označované zkratkou "PD" (z německého názvu Pumpe-Düse), které mělo vstřikovací tlak až 2050 barů. Začalo se pak, podle nepsaného pravidla, tyto motory laicky označovat "TDI-PD". Rok 2003 znamenal debut pro motor 4.0 V8 TDI 202 kW (275 k) s řadou inovativních řešení, které se zároveň staly základem pro novější šestiválce 3.0 TDI CR 165 kW (225 k). Motorickou lahůdkou byl desetiválec 5.0 V10 TDI montovaný například do VW Touareg nebo VW Phaeton, který však musel být pro nesplnění emisních norem Euro IV nahrazen osmiválcem 4.2 V8 TDI.  Závodní vůz Audi R10 TDI osazený dvanáctiválcem TDI o výkonu 480 kW (654 k) zvítězil v letech 2006, 2007 a 2008 třikrát po sobě v závodě 24 hodin Le Mans.  Na přelomu let 2007/2008 se z nabídky koncernu VW začínají postupně vytrácet všechny verze TDI motorů se vstřikováním PD a pozvolna je začínají nahrazovat motory se systémem CR, jež jsou výrazně kultivovanější a tišší. V průběhu roku 2010 nabídka motorů TDI-PD úplně zmizela a nahradily je motory 1.6 TDI CR ve výkonech 55, 66 a 77 kW, tříválcová 1.2 TDI CR 55 kW (přesný objem 1199 cm), jež nemá s původní 1.2 TDI-PD nic společného, a 2.0 TDI CR.  Třešničkou na dortu sériově vyráběných TDI je motor 6.0 V12 TDI s výkonem 368 kW (500 k) a točivým momentem rovných 1000 Nm v širokém spektru 1750 - 3250 otáček za minutu. Ten se dodává do vozů Audi Q7 V12 TDI výhradně s pohonem všech kol a sekvenční převodovkou Tiptronic.

Falšování emisí firmou Volkswagen.

V září 2015 vydala americká Agentura pro ochranu životního prostředí (EPA) prohlášení, ve kterém zmiňuje, že firma Volkswagen manipuluje s motorovým softwarem na dieselových TDI motorech a porušuje tím emisní limity. 22. září se Michael Horn, prezident americké pobočky Volkswagenu veřejnosti omluvil za své chování. Dieselové motory TDI se softwarem pro falšování emisí údajně obsahuje asi 11 miliónů aut. Akcie firmy během několika dní propadly zhruba o třetinu. Dne 2. listopadu agentura EPA oznámil, že rozšířil vyšetřování koncernu Volkswagen též na automobily z modelových let 2014 až 2016 s šestiválcovými naftovými motory TDI o objemu tři litry. Má se týkat asi 10 tisíc vozů Volkswagen Touareg z modelového roku 2014, Porsche Cayenne z modelového roku 2015 a Audi A6 Quattro, Audi A7 Quattro, Audi A8 a Audi Q5 z modelového roku 2016.

Princip vstřikování motorů TDI.

U běžných vznětových motorů s nepřímým vstřikováním paliva dochází ke vstřikování do oddělené předkomůrky a odtud se směs teprve dostává do válce. Ovšem u přeplňovaného vznětového motoru s přímým vstřikováním paliva tryska vstřikovače rozprašuje palivo přímo do spalovacího prostoru vytvořeném ve dně pístu. Přísun dostatečného množství vzduchu zajišťuje turbodmychadlo, u výkonnějších verzí s variabilní geometrií lopatek VGT (např. 1.9 TDI 81 kW). První generace motorů má elektronicky řízené rotační vstřikovací čerpadlo a dvoupružinkové vstřikovače. Další generace už pracuje se systémem PD (čerpadlo-tryska) kdy čerpadlo a tryska tvoří jeden komponent umístěný v hlavě válců poháněný od vačkové hřídele a ovládaný elektronicky.

TDI (Turbocharged Direct Injection) je obchodní název přeplňovaných vznětových motorů s přímým vstřikováním produkovaných koncernem Volkswagen. Vznětové motory označované jako SDI jsou motory stejné konstrukce, ale bez turbodmychadla, takže poskytují nižší výkon.

TDI (Abkürzung für Turbocharged Direct Injection oder Turbocharged Diesel Injection) ist die Markenbezeichnung für Dieselmotoren des Automobilkonzerns Volkswagen. Diese Motoren haben Direkteinspritzung und einen Turbolader. Die TDI-Motorenfamilie wird in Fahrzeugen der Marken Volkswagen, Audi, Seat und Škoda eingebaut. Ebenso wurden sie beim früheren VW-Ford-Gemeinschaftsprojekt Ford Galaxy sowie dem Volvo 850 TDI verwendet. Weitere Nutzer waren Mitsubishi (Grandis und Lancer) und Chrysler (unter anderen im Sebring).


Život.

Narodil se v bohaté a konzervativní rodině advokáta a jako zázračné dítě se už v dětství naučil latinsky a francouzsky. Ve dvanácti se zapsal na "Queen ́s College" v Oxfordu, kde získal roku 1763 titul bakaláře a 1766, v osmnácti letech titul magistra. Působil jako advokát, ale protivila se mu spletitost britského "Common law" a rozhodl se věnovat jeho reformě. Pod vlivem Th. Hobbese, D. Huma a francouzského osvícence Helvétia uznával jako jediný základ práva i státu jejich užitečnost. V letech 1785-1788 procestoval Evropu od Francie až po Rusko a setkal se s řadou významných lidí, například s d'Alembertem, s J.-B. Sayem a dalšími. Příznivě přijal Francouzskou revoluci a 1792 byl jmenován čestným občanem Francie. K náboženství zastával celý život přinejmenším skeptické, spíše nepřátelské stanovisko. Když po smrti otce 1792 zdědil jeho jmění a stal se tak nezávislým, usadil se ve Westminsteru jako zámožný gentleman a čtyřicet let se věnoval psaní o reformách práva a společnosti. Byl velmi pracovitý a denně napsal 10 až 20 stránek rukopisu; jen malá část z nich však vyšla za jeho života; řada spisů vyšla nejprve ve Francii, velká část teprve v současné době. Roku 1823 spoluzakládal Bentham "Westminster Review", vlivný časopis "filosofických radikálů". Mezi jeho žáky patřil John Stuart Mill, syn Benthamova přítele, spisovatele a filosofa J. Milla. Bentham zemřel jako starý mládenec a do vysokého věku prý slzel, kdykoli se mu připomněly jeho marné námluvy. V poslední vůli Bentham stanovil, že se jeho mrtvola má vypreparovat a vystavit v "University College London", kterou pomáhal založit a kde je dodnes vystavena, ovšem s voskovou hlavou, protože její mumifikace se nepodařila.

Reforma společnosti.

Bentham byl zastánce asociační teorie myšlení, liberalismu a volného obchodu a první myslitel, který se vyslovil pro volební právo (vzdělaných) žen. Východiskem jeho reforem byla představa, že cílem společnosti je rozmnožovat lidské štěstí a odstraňovat nebo aspoň omezovat každé utrpení. Už roku 1768 narazil při četbě na Hutchesonův princip „největšího štěstí pro největší počet“ a rozvinul jej do systému, jímž se podle něho mají řídit lidské společnosti i jejich zákonodárství; tento systém nazval utilitarismus.  Proto také chtěl, aby se některé činy, které podle jeho názoru nikomu neškodí, netrestaly (včetně homosexuality), zastával osvobození otroků i kolonií, právo na rozvod a odluku církve od státu. Naopak vůči zločincům zastával tvrdé stanovisko, připouštěl i tělesné tresty a pro odsouzené navrhl do kruhu uspořádané vězení ("Panoptikon"), kde může dozorce sledovat úplně všechno; podobné uspořádání navrhoval i pro továrny.

Utilitaristická etika.

Benthamova racionalistická etika je založena na třech sloupech: prozíravosti ("prudence"), poctivosti ("probity") a dobročinnosti ("beneficience"). Protože cílem každého jednání je zvětšovat štěstí a omezovat strasti, a protože míru štěstí lze podle něho dokonce změřit, lze na základě jeho „počtu obšťastnění“ ("felicific calculus") kvalitu každého jednání přesně a objektivně určit. Rozhodující je trvání, intenzita, blízkost a jistota pocitu blaha, počet osob, které je zakusí, a vyhlídka na to, že z něho vzniknou další. Protože jde o minimalizaci utrpení, zaslouží si podle Benthama ochranu všichni, kdo mohou trpět, a tedy nejen lidé, ale i zvířata.

Ekonomie.

Bentham se počítá mezi zakladatele ekonomického liberalismu a proti svému příteli Adamu Smithovi skutečně hájil „lichvu“, tj. volné úrokové sazby, na druhé straně však zastával myšlenku státem zaručené minimální mzdy pro každého, povinného zdravotního pojištění a státní podpory růstu hospodářství i populace. Moderní ekonomičtí liberálové (L. Mises, F. von Hayek aj.) jej proto kritizují a pokládají naopak za nebezpečného odpůrce principů liberálního hospodářství.

Lidská práva.

Jako právník a člověk přesvědčený o nezbytnosti práva byl Bentham sice příznivcem Francouzské revoluce, ale velmi ostrým kritikem představy přirozených lidských práv, proti nimž napsal plamenný pamflet. Právo je podle něho - podobně jako pro jeho současníka Hegela – možné jen v organizovaném státu, který není založen na žádné společenské smlouvě, nýbrž legitimuje se pouze svojí prospěšností a užitkem. Představa, že by člověk mohl mít nějaká práva „od narození“, že by se „rodil svobodný“, jak tvrdily listiny lidských práv, je podle něho „anarchistický klam“ a „nebezpečný nesmysl“. Pamflet ovšem vyšel poprvé až 1816 ve Francii za obnoveného království.

Benthamův vliv.

Prostřednictvím svých vlivných přátel a "Westminster Revue" měl Bentham nesmírný vliv na politické a právní myšlení a dodnes patrně zůstává nejvlivnějším teoretikem práva. Jeho myšlenky převzali a šířili lidé jako John Stuart Mill, Herbert Spencer, John Austin a mnoho dalších. Utilitarismus je i dnes významný směr zejména v anglosaském světě. Do češtiny nebyl přeložen.

Dílo.

Jeremy Bentham napsal několik desítek spisů, z nichž uvádíme alespoň následující:  Čtyři spisy zařadila katolická církev na Index zakázaných knih: „Traité de législation civile et pénale" (vydáno r. 1802, na "Indexu" od r. 1819), „Three tracts relative to spanish and portuguese affairs" (vydáno r. 1821, na "Indexu" od r. 1826), „Traité des preuves judiciaires" (vydáno r. 1824, na "Indexu" od r. 1828) a „Deontology, or the science of morality" (vydáno r. 1834, na "Indexu" od r. 1835).

Jeremy Bentham (15. února 1748 Londýn – 6. června 1832 tamtéž) byl britský právní teoretik, osvícenský filosof a radikální společenský reformátor, zakladatel utilitarismu a kritik lidských práv.

Jeremy Bentham (* 15. Februar 1748 in Spitalfields, London; † 6. Juni 1832 ebenda) war ein englischer Jurist, Philosoph und Sozialreformer.


Biografie.

Původ.

Anna se narodila jako nejstarší dcera Edwarda Hydea, hraběte (Earl) Clarendona (1608–1674), kancléře Karla II., a jeho druhé manželky Frances Aylesbury (1617–1667).

Manželství, potomci.

Za Jakuba se údajně tajně provdala již 24. listopadu 1659 v Bredě v Nizozemí, kde v té době anglická královská rodina v důsledku občanské války pobývala v exilu; Annin otec zde sloužil staršímu Jakubovu bratrovi, následníku anglického trůnu, pozdějšímu králi Karlu II. Anna byla "maid of honour" (dvorní dáma) Princess Royal Marie Henrietty, mladší sestry Karla a Jakuba. Jakub Annu svedl a Karel bratra přinutil se s ní oženit, třebaže se Jakub zdráhal; Karel doufal, že její rozhodná povaha bude mít na slabošského mladšího bratra blahodárný vliv. Anna nebyla pohledná žena; francouzský vyslanec ji však popsal jako "odvážnou, chytrou a energickou a téměř hodnou královské krve".  Oficiální (avšak soukromý) obřad se uskutečnil 3. září roku 1660 roku v Londýně, po Restauraci Stuartovců v Anglii. Jejich první dítě se narodilo již pouhé dva měsíce po svatbě.  Z manželství Anny a Jakuba se narodilo osm dětí, pouze dvě dcery se však dožily dospělosti:  Anna zemřela 10. dubna roku 1671, sedm týdnů po narození svého posledního potomka, pravděpodobně na rakovinu prsu. Její manžel Jakub se podruhé oženil a od druhé manželky, Marie Beatrice d ́Este se dočkal vytouženého syna (Jakub František Stuart). Čtrnáct let po Annině smrti, v roce 1685, se stal anglickým králem poté, co bez legitimních potomků zemřel jeho starší bratr Karel.

Vyznání.

Na sklonku života Anna ke zděšení anglické královské rodiny konvertovala ke katolické víře. Po její smrti, někdy v roce 1672, konvertoval ke katolické víře i její vdovec Jakub. Podle příkazu staršího Jakubova bratra, krále Karla II., však byly Jakubovy a Anniny dcery Marie a Anna vychovávány v přísně protestantském duchu.  Otevřené přihlášení se ke katolickému vyznání a snaha ho opět zavést či zrovnoprávnit v protestantské Anglii stála Jakuba trůn, na který nastoupil v roce 1685 po smrti svého bezdětného bratra Karla. Roku 1688 (záhy po narození Jakubova syna z druhého manželství) vypukla tzv. Slavná revoluce, při níž byl Jakub svržen a na trůn nastoupila jeho starší dcera Marie spolu s jeho zetěm a synovcem Vilémem III. Oranžským. Od té doby žádný anglický král či královna katolickou víru nevyznávali. Anna Hydová byla poslední Angličankou, která se stala manželkou následníka anglického trůnu; tuto řadu sňatků s neanglickými nevěstami přerušila až svatba prince Charlese s princeznou Dianou v roce 1981.

Anna Hydeová (12. března 1637, Cranbourne Lodge, Windsor, Berkshire – 31. března 1671, St James's Palace, Londýn) byla první manželka Jakuba, vévody z Yorku, pozdějšího anglického krále Jakuba II.

Lady Anne Hyde (* 12. März 1637 in Cranbourne Lodge im Großen Park von Windsor, Berkshire, England; † 31. März 1671 im St James’s Palace in London) war die erste Frau Jakob Stuarts, des Herzogs von York, der vierzehn Jahre nach ihrem Tod als Jakob II. König von England und Jakob VII. König von Schottland werden sollte.


Mládí.

Robert se narodil roku 1316 jako jediné dítě Waltera Stewarta a Marjorie Bruceové, která ho předčasně porodila po pádu z koně a několik hodin poté zemřela. Roku 1315 parlament vydal svěřenecký výnos, kterým zbavil Marjorii nástupnického práva ve prospěch jejího strýce Eduarda. Ten zemřel roku 1318 a narychlo svolané jednání parlamentu vydalo nový výnos, kterým určilo Roberta následníkem, pokud král zemře bez potomků. Narození Robertova syna Davida roku 1324 oslabilo pozici Roberta jako možného nástupce krále, ale jednání parlamentu v červenci 1326 obnovilo jeho pozici v linii možných následníků. Robert také, jako možný nástupce panovníka, obdržel panství v Argyllu, Roxburgshire a Lothianu.

Nejvyšší správce Skotska.

Robertův otec Walter zemřel roku 1327 a on sám byl svěřen do péče svého strýce Jakuba Stewarta. David II. se stal ve věku pěti let králem po smrti svého otce roku 1329. Anglický král Eduard III. podporoval nárok Eduarda Balliola na skotský trůn. Ten vedl vojsko, které roku 1332 a rok následující vpadlo do Skotska a Skoty porazilo. Robert i David našli útočiště na jedné z mála pevností, které zůstaly ve skotských rukách, na Dumbartonském hradu. V dubnu 1334 byl David odeslán z bezpečnostních důvodů do Francie. Robert byl, spolu s Johnem Randolphem, jmenován správcem Skotska.  Skotové začali získávat iniciativu na konci roku 1334, kdy se Andrewu Murrayovi podařilo dobýt Dungardský hrad. Murray byl jmenován správcem Dunfermline, v zimě 1335 – 3 obléhal Cuparský hrad a roku 1338 zemřel na svém panství, zatímco Robert Stewart si udržel funkci správce Skotska. Murrayovo tažení zničilo plány Eduarda III. na ovládnutí jižního Skotska, což bylo potvrzeno neúspěchem obléhání Dunbarského hradu. Na počátku června 1341 se situace v zemi jevila dostatečně bezpečná pro Davidův návrat do země. V říjnu 1346 Robert doprovázel Davida do bitvy u Neville's Cross, kde padlo mnoho skotských šlechticů, včetně Randolpha, David sám byl zraněn a zajat, ale Robertovi se podařilo z bitvy uniknout.  V situaci, kdy byl Randolph mrtev a David zajat v Anglii, stal se Robert znovu správcem země. Roku 1347 podnikl krok k legalizaci svých potomků s Alžbětou Mureovou, když požádal papeže Klementa VI. o svolení ke sňatku s ní, které v listopadu téhož roku obdržel. David, podmínečně propuštěný ze zajetí předložil na jednání stavů požadavek anglického krále na to, že ho propustí, pokud bude anglický princ Jan z Gentu jmenován jeho následníkem. Sněm tento požadavek odmítl a David se musel vrátit do Anglie.  Po Eduardově vítězství nad Francií, kterou chtělo Skotsko využít jako spojence, byli Skotové nuceni pokračovat v jednání o podmínkách Davidova propuštění. Výkupné bylo stanoveno ve výši 100 000 marek, které měl být zaplaceny v deseti ročních splátkách. Zaplaceny byly pouze první dvě splátky a neschopnost splácet další částky využíval Eduard III. k tlaku na Davida, aby jmenoval svým nástupcem příslušníka rodu Plantagenetů. Skotové ale tento požadavek odmítali. David II. zemřel náhle 21. února 1371.

Král Skotska.

Robert byl korunován krátce po Davidově smrti v březnu 1371. Panství vlastněná rodem Stewartů na západě země a v Athollu se rozrůstala a Robertovi synové ovládali některá ze skotských hrabství. Na rozdíl od Davida, který soustředil veškerou moc do svých rukou, Robert rozdělil vliv na své syny. Prostřednictvím svých synů nebo sňatky svých dcer ovládal osm z patnácti hrabství. Roku 1373 pojistil pozici rodu Stewartů tím, že nechal parlamentem schválit výnos, který uznával nástupnické právo na skotském trůnu pro všechny jeho syny.  V 70. letech se mu podařilo stabilizovat finanční situaci země díky podpoře obchodu s vlnou. Ve Skotsku se ale dochovaly enklávy, které ovládala Anglie, a někteří skotští šlechtici byli zavázáni slibem věrnosti anglickému králi. Například hrady v Berwicku, Jedburgu a Roxburgu byly obsazeny anglickým vojskem. Roku 1373 byly zahájeny útoky na území ovládané Anglií, které kulminovaly v letech 1375 - 7. Angličané odpověděli tažením vedeným Janem z Gentu, který dorazil až k Edinburghu.

Pozdní období.

Jan, hrabě z Carricku, se stal nejvlivnějším šlechticem na jihu země podobně jako hrabě z Buchanu na severu země. Alexandrovy metody vykonávání královské moci se setkaly s velkou kritikou šlechty a církevních hodnostářů a vedly ke svolání všeobecného sněmu. Robertova nechuť nebo neschopnost zakročit proti hraběti z Buchanu vedly k politickým nepokojům, které v listopadu 1384 vyústily v rozhodnití sněmu odebrat Robertovi královské pravomocí.  Vítězství Skotů v bitvě u Otterburnu v srpnu 1388 způsobilo oslabení králových odpůrců. Robert se na konci ledna 1390 vydal na výpravu severovýchod země, aby tam upevnil svou moc. V březnu se vrátil na Dunodalský hrad kde 19. března zemřel. Byl pohřben ve Sconském opatství.

Robert II. (2. března 1316 – 19. dubna 1390) byl prvním králem Skotska pocházejícím z rodu Stuartovců. Jeho otec Walter Stewart byl nejvyšším správcem Skotska a jeho matka Marjorie Bruce dcerou skotského krále Roberta I.

Robert II. von Schottland (* 2. März 1316 in Paisley, Renfrewshire; † 19. April 1390 in Dundonald Castle, Ayrshire; eigentlich Robert Stewart) war von 1371 bis zu seinem Tode schottischer König. Vor seinem Amtsantritt im Alter von 55 Jahren war er Truchsess (Steward) von Schottland. Er begründete die Königsdynastie der Stewarts. Robert war der einzige Sohn von Walter Stewart und Marjorie Bruce, der Tochter von König Robert the Bruce und dessen erster Ehefrau Isabella von Mar. Er kam vermutlich per Kaiserschnitt auf die Welt; seine Mutter starb wenige Stunden nach der Geburt.


Vznik a vývoj.

Kolem roku 1950 začaly DR plánovat pořizování nových typů motorových lokomotiv a jejich postupné zavádění do provozu. Vedle tří typů lokomotiv pro traťovou službu – řady V 100, V 180 a V 240 – se uvažovalo i o lokomotivě s výkonem 440 kW pro středně těžký posun. Plán byl pořídit v letech 1961 – 1975 600 těchto lokomotiv. Později byl dokonce tento požadavek zvýšen na 660. Počítalo se i se zájmem průmyslu (cca 500 lokomotiv) a exportem (100 lokomotiv). Lokomotivy měly mít hydrodynamický přenos výkonu. V provozu měly nahradit především parní lokomotivy řad 89, 91 a 92.  Nová lokomotiva měla mít nápravový tlak pod 15 t, měla být schopná průjezdu obloukem o poloměru 80 m, minimálním poloměrem zaoblení lomu sklonu vydutého 400 m a vypuklého 300 m, k tomu měla mít nízké emise hluku, zejména pro dobrou srozumitelnost zvukových návěstí pro posun, měla být bezpečná pro jízdu posunovačů na stupačkách a měla na čelech umožňovat bezpečný přechod z jedné strany vozidla na druhou. Dále byly požadovány dva rychlostní rozsahy – pro jízdu a pro posun - a možnost jednomužné obsluhy na traťovém výkonu.

Prototyp.

Lokomotivka VEB Lokomotivbau »Karl Marx« (LKM) v Babelsbergu dokončila první prototyp podle zadání DR v roce 1959. Lokomotiva byla označena V 60 1001 a od 5. února byla nasazena do zkušebního provozu. V září 1959 byl dokončen i druhý prototyp – V 60 1002. Lokomotivy byly dlouhodobě nasazeny na posunu na seřaďovacím nádraží v Seddinu a také na mnoha traťových výkonech s nejrůznějším zatížením. Během zkoušek se objevily problémy s motorem, poškození hydrodynamických převodovek, řazení převodů i spojnicového pohonu. Vyřešení těchto problémů poněkud zpozdilo sériovou výrobu.

Sériová výroba.

V roce 1961 byla vyrobena série pěti strojů, na kterých již byly provedeny některé změny vyplývající ze zkušebního provozu prototypů, včetně zesílení rámu. V roce 1962 započala v LKM Babelsberg (někdy se uvádí i zkratka LB nebo LOB) výroba série 163 lokomotiv řady V 60, která byla dokončena v roce 1964. Ačkoliv se lokomotivy osvědčovaly, přesto zde zůstala ještě možnost zlepšení. Na přelomu let 1963/64 dokončili v LKM vylepšenou variantu V 60 1201, kterou představili na lipském jarním veletrhu 1964. Konstrukce lokomotivy byla navržena tak, aby šlo použitím nových celků jednoduše modernizovat i lokomotivy V 60. Lokomotiva dostala i 5t balast z šedé litiny pro zvýšení tažné síly, stanoviště strojvedoucího bylo rozšířeno na celou šířku rámu a střecha vybíhala až před čelní okna. V rámci plánovaného přerozdělení výroby však byl produkcí dalších lokomotiv této řady pověřen podnik VEB Lokomotivbau Elektrotechnische Werke Hennigsdorf (LEW) Hennigsdorf (nyní součást koncernu Bombardier). Některé lokomotivy řady 106 byly osazeny pantografovým sběračem proudu pro účely kontroly stavu trakčního vedení. Při přeznačení v roce 1970 dostaly lokomotivy řadové označení 106. V roce 1975 byl dodán stroj 106 999 a jelikož řada 107 již byla obsazena, další lokomotivy nesly řadové označení 105. V roce 1982 byla dodána poslední – 105 165. DR ještě poté odkoupily některé lokomotivy od průmyslu, ty byly označeny také řadou 105 s inventárními čísly 900 a vyššími.  S celkovým počtem 2.256 vyrobených lokomotiv patří řada V 60 k nejpočetnějším řadám evropských normálněrozchodných lokomotiv. Z tohoto množství pouze 188 lokomotiv vyprodukoval LKM (včetně 17 pro průmysl).

Po sjednocení Německa.

K 1. 1. 1992 byla všechna hnací vozidla DR v rámci přípravy na fúzi s DB přeznačena podle schématu DB. Lokomotivám řad 105 a 106 byla nově přidělena řadová označení 345 a 346. Po vzniku DB AG začaly být východoněmecké V 60 (ř. 345 a 346) vytlačovány třínápravovými západoněmeckými V 60 (ř. 362 – 365), a to z důvodu menší opotřebovanosti a možnosti dálkového ovládání. Lokomotivy řad 345 a 346 tak byly postupně vyřazovány z provozu. V roce 2010 provozovala několik těchto strojů divize DB Autozug a dalších několik širokorozchodných lokomotiv ř. 347 stále zůstávalo v provozu v přístavu Mukran. Kromě lokomotiv DB AG zůstává v provozu množství lokomotiv v průmyslu a u privátních dopravců.

Rekonstrukce.

Řada 347.

V roce 1986 byl uveden do provozu poslední velký projekt NDR v oblasti dopravy – trajektové spojení Mukran - Klaipėda. V Mukranu vzniklo rozsáhlé přístavní kolejiště se 48 km kolejí normálního rozchodu a 24 km kolejí rozchodu 1520 mm. Pro posun na širokorozchodné části kolejiště bylo upraveno 14 lokomotiv řad 106 a 105. Kromě změny rozchodu, úprav jalového hřídele a brzdy se jednalo i o úpravu pojezdu pro nájezd na trajekt (zlom nivelety koleje 2°), dosazení samočinných spřáhel, dvojčlenného řízení a s tím související protismykové a skluzové ochrany, mazání okolků a ohřev chladicí vody při odstavení. Lokomotivám zůstalo původní označení až do roku 1992, kdy byly označeny zvláštní řadou 347 s ponecháním původních inventárních čísel. Z důvodu poklesu trajektové přepravy jich byla již většina vyřazena.

Řada 344.

Od poloviny 80. let byly hledány cesty ke zvýšení hospodárnosti provozu řady 105/106. V lokomotivě 106 900 byl delší dobu zkoušen šestiválcový motor o výkonu 365 kW. Jeho zástavba však byla příliš náročná, proto se od dalších remotorizací upustilo. Namísto toho byla zvolena cesta snížení výkonu stávajícího motoru na 365 kW při 1100 ot./min. a dosazení nové hydrodynamické převodovky GS 20/4.9 AR z produkce Strömungsmaschinenbau Dresden. Nová převodovka byla elektronicky řízená a obsahovala pouze dva měniče – pro rozjezd a jízdu. Maximální rychlost klesla z důvodu nižšího výkonu motoru na 44 km/h. Očekávané snížení spotřeby paliva činilo asi 15 t ročně. Upravená lokomotiva 106 736 dostala nové označení 104 736 (od 1. 1. 1992 344 736). V letech 1991 – 1997 bylo takto upraveno v dílnách v Saské Kamenici celkem 83 vozidel. Mezitím se ale změnil názor DB, která upřednostnila univerzální použitelnost před omezením spotřeby a do konce roku 2002 všechny upravené lokomotivy řady 344 vyřadila.

Řada V 60 v Československu.

Pro potřeby průmyslu bylo do Československa dovezeno celkem 144 těchto lokomotiv, v roce 1995 byly zbylé stroje přečíslovány na řadu 716.

V 60 v Bulharsku.

V letech 1965 - 1986 exportoval závod LEW "Hans Beimler" 293 lokomotiv typu V 60 do Bulharska. Z toho 127 lokomotiv V 60 zakoupily BDŽ, ostatní bulharský průmysl. Lokomotivy byly označeny řadou 52 s inventárními čísly 001 - 293.

Konstrukce.

Lokomotiva V 60 je dieselová lokomotiva s hydraulickým přenosem výkonu, s rámovým čtyřnápravovým pojezdem, kapotového uspořádání s lehce asymetricky umístěným vyvýšeným stanovištěm strojvedoucího. Svařovaný hlavní rám je velmi stabilní konstrukce, aby mohl snášet nárazy při posunu bez deformací. Čelníky jsou jako díly podléhající opotřebení snadno vyměnitelné. Také horní deska s potřebnými otvory je k rámu přivařena. Pojezd tvoří čtyři hnací dvojkolí spojená po dvojicích Beugniotovými pákami, příčný posuv všech dvojkolí je 25 mm. Dvojkolí jsou odpružena listovými pružnicemi. Kabina strojvedoucího se nachází nad třetí nápravou. V přední, delší kapotě je umístěn chladič, motor a rozvodovka s připojeným dynamostartérem a generátorem ventilátoru, zadní kapota obsahuje palivovou nádrž, vzduchojemy a baterie. Hydrodynamická převodovka typu měnič-spojka-spojka s připojenou dvourychlostní reverzační převodovkou je umístěna pod podlahou kabiny.  Pohon lokomotivy obstarává dvanáctiválcový nepřeplňovaný komůrkový motor typu 12 KVD 18/21 z produkce berlínského VEB Motorenwerks Johannistal. Stejný motor, ale v přeplňované verzi, je použit i u řad V 100 a V 180. Motor je seřízen na 478 kW (650 PS) při 1500 ot./min. K motoru je připojena již zmíněná rozvodovka a přes pružnou spojku a krátký kloubový hřídel hydrodynamická převodovka GRS 12/5,1, resp. od roku 1970 GRS 12/5,2 stejných rozměrů, zaměnitelná s původním typem. Převodovka obsahuje měnič a dvě spojky, plnění probíhá automaticky v závislosti na rychlosti. K hydrodynamické převodovce je připojena přes přírubu mechanická dvourychlostní reverzační převodovka s možností volby převodu pro posun (max. 30 km/h) a trať (max. 60 km/h). Od ní se přes ozubená kola pohání jalový hřídel, který se nachází mezi 2. a 3. nápravou a je propojen spojnicemi se všemi dvojkolími.  Lokomotiva je vybavena samočinnou tlakovou brzdou Knorr, přídavnou brzdou a ruční brzdou působící na všechna kola. Všechna kola jsou obrzděna jednostranně špalíkovou brzdou.

Zachované stroje V 60.

Dále jsou zachovány stroje V 60 1067, 1068, 1078, 1095 a 1120.  Kolektiv:Atlas vozidel 2. díl – Motorové lokomotivy ČD, ZSSK, průmyslu, M-Presse, Zlín 2002

Lokomotiva řady V 60, po roce 1970 106 Německých říšských drah je čtyřnápravová motorová lokomotiva pro posun a lehčí traťovou službu v nákladní dopravě, s hydrodynamickým přenosem výkonu a spojnicovým pohonem.

Die Fahrzeuge der Baureihe V 60 der Deutschen Reichsbahn sind dieselhydraulische Rangierlokomotiven für den mittelschweren Rangierdienst. Die Lokomotiven waren neben dem Einsatz bei der Reichsbahn auch bei diversen Werk- und Grubenbahnen zu finden. Etwa 25 Prozent der Lokomotiven wurden exportiert, in RGW-Staaten und in das NSW. So erhielten unter anderem die Ägyptischen Staatsbahnen, die BDŽ und die SNTF diese Lokomotiven.


Kurzová notace.

Kurz z příkladu se běžně zaznamenává ve formě "19,50 USD/CZK". Zde zápis „USD/CZK“ není zlomek, nýbrž historicky používaná notace s významem "kurz pro měnu USD je 19,50 CZK": Ačkoli by se výpočet kurzu provedl podílem "Kč/$", tedy obráceně, předvedená notace se běžně používá ve směnárnách, v bankách i na Forexu.

Režimy měnových kurzů.

V minulosti byly peníze vyráběny z drahých kovů, například ze zlata (viz zlatý standard). Jednotka každé měny byla jen jiným názvem pro určité množství tohoto kovu. Směnné kurzy proto byly pevně dány, šlo o pouhé poměry hmotností cenného kovu měnových jednotek. K jejich změně došlo jen tehdy, stalo-li se, že panovník snížil obsah drahých kovů v platidle, viz zlehčování mincí. Tyto praktiky byly rozšířené ve středověku. Později se staly velice vzácné, a sice v průběhu devatenáctého století v době tzv. zlatého standardu. Naopak dnes, kdy nejsou peníze kryty komoditou a tedy jejich hodnota není nijak ukotvena hmotností kovu, jsou změny kurzu prakticky neustálé.  Fixní kurzy komoditních měn nebylo obvykle třeba sledovat, namísto toho byly předmětem zájmu vývozy a dovozy kovu (zlata) z a do jednotlivých zemí. Vývoz zlata znamenal, že občané dané země si kupují vyšší množství statků a služeb v zahraničí, anebo masivně investují. V dnešním režimu nekrytých peněz a volně plovoucích kurzů by se taková situace projevila poklesem kurzu dané měny. Dovoz zlata byl pravým opakem, dnes by šlo o posílení kurzu. Ačkoliv komoditní peníze v současnosti používány nejsou, tento mechanismus má stále svou důležitost, protože fakticky fixní kurzy nadále existují mezi zeměmi, které používají stejnou měnu, tedy například v eurozóně. Jde o speciální případ s kurzem 1:1. Toky eur nahrazují kurzová přizpůsobení.  V případě dnes mnohem běžnějších komoditou nekrytých peněz je pro determinaci měnových kurzů rozhodující především měnová politika centrálních bank. Jestliže množství dostupných jednotek nějaké měny vzroste, stane se totéž, co následovalo po znehodnocení mincí, daná měna ztrácí vůči ostatním. Naopak jestliže cizí centrální banky znehodnocují své měny rychleji než domácí centrální banka, pak dojde k relativnímu posílení domácí měny vůči zahraničním měnám. K tomuto kurzovému pohybu může centrální banka zaujmout různé postoje a reagovat různě.  Jestliže se vzdá jakékoliv intervence, potom se jedná o tzv. režim volně pohyblivého kurzu (tzv. floating), přesněji o čistý floating. Jestliže si pouze vyhradí právo zasáhnout, aniž by jej často využívala, pak se hovoří o dirty floatingu, což je případ přístupu ČNB ke kurzu české koruny. A konečně, pokud je zavázána udržovat pevnou výši kurzu (obvykle se tím myslí udržování určitého pásma změn), říká se tomu též režim fixních měnových kurzů. Potom musí reagovat na vychýlení kurzu mimo stanovený interval operacemi na devizových trzích.

Teorie měnových kurzů.

Způsob, jakým se stanovují výše měnových kurzů na měnových trzích, se snaží vysvětlit teorie měnových kurzů. Obvykle se jedná o neúplná vysvětlení. Kurz je totiž tržním fenoménem, a proto je nepředpověditelný. Existuje celá řada případů, kdy například lidé jedné země si přejí držet měnu jiné ve velkém množství. Funkci takové rezervní měny v desetiletích po druhé světové válce plnil americký dolar, ale mnohde i německá marka. Obvykle šlo o měny zemí, které nepodléhaly vysoké depreciaci, byly snadno dostupné apod. Za pohyby měnového kurzu může být i spekulace, tedy očekávání mnohých aktérů, že dojde k určitému vývoji, a proto provádí měnové operace založené na těchto očekáváních.

Teorie parity kupní síly.

Teorie parity kupní síly vychází ze zákona jediné ceny, který říká, že cena zboží po přepočtení na stejnou měnu musí být stejná. Protože však existují překážky mezinárodního obchodu (je nutno hradit dopravní náklady; některé statky – zejména služby – jsou neobchodovatelné), měnové ceny si neodpovídají.  Teorie parity kupní síly má dvě verze:

Absolutní.

Absolutní verze říká, že nominální měnový kurz je vyjádřen jako poměr cenových hladin:  kde "P" je cenová hladina, "E" je měnový kurz.

Relativní.

Relativní verze říká, že procentní změna měnového kurzu odpovídá rozdílu změn cenových hladin (tzn. rozdílu měr inflací):  kde "e" je relativní změna nominálního měnového kurzu, formula_3 míra inflace.

Stanovení měnového kurzu.

Změny měnového kurzu.

Měnové kurzy konvertibilních měn s čistým nebo řízeným floatingem jsou pohyblivé v závislosti na nabídce a poptávce po měně na mezinárodních devizových trzích. Možné případy:  U volně nesměnitelných měn a měn s fixním měnovým kurzem může stát (resp. jeho měnová autorita, zpravidla centrální banka) vyhlásit znehodnocení měny (devalvaci) nebo zhodnocení měny (revalvaci).

Nominální měnový kurz je cena jedné měny vyjádřená v jednotkách měny jiné. Obvykle se udává jako poměr domácí měny ku měně zahraniční. Zkráceně se někdy používá např. "kurz dolaru je 19,50" – to znamená, že "měnový kurz české koruny k americkému dolaru je 19,50 Kč za 1 USD".

Der Wechselkurs ist der Preis einer Währung, ausgedrückt in einer anderen Währung. Der Markt, auf dem sich dieser Preis bildet, ist der Devisenmarkt.


Vznik.

Vznikla ze supernovy SN 1054, kterou pozorovali čínští a arabští astronomové v roce 1054. Samotná mlhovina byla poprvé pozorována roku 1731 Johnem Bevisem. Nezávisle na tom ji roku 1758 znovuobjevil Charles Messier, zatímco pozoroval jasnou kometu. Umístil ji na první místo ve svém katalogu, ve kterém třídil objekty podobné kometám. William Parsons ji pozoroval ve čtyřicátých letech 19. století na hradu Birr a pojmenoval ji jako Krabí mlhovinu proto, že mu náčrtek, který namaloval, připomínal kraba. Na začátku 20. století se pomocí analýzy obrázekgrafií pořízených v rozmezí několika let zjistilo, že se Krabí mlhovina zvětšuje. Sledování expanze pozpátku odhalilo, že na Zemi musela být vidět již před 900 lety. Historické záznamy ukázaly, že novou hvězdu, která byla vidět i přes den, zaznamenali ve stejné poloze na obloze čínští i arabští astronomové v roce 1054. Vzhledem ke své obrovské vzdálenosti musela být denní hvězda, kterou astronomové pozorovali, jedině velkou supernovou, explodující hvězdou, která vyčerpala své zásoby energie z termonukleární fúze a zhroutila se do sebe.  Analýza historických záznamů objevila, že supernova, z které vznikla Krabí mlhovina, se objevila v dubnu nebo na začátku května a v červenci dosáhla jasnosti mezi -7 až -4,5 hvězdné velikosti (takže byla po Měsíci nejjasnějším objektem na obloze). Po dobu dvou let od prvního pozorování ji šlo vidět pouhým okem. Díky záznamům z pozorování v roce 1054 se stala prvním astronomickým objektem, který je spojen s výbuchem supernovy.

Fyzikální vlastnosti.

V barevném spektru se Krabí mlhovina jeví jako oválné těleso plné vláken a je asi 6 úhlových minut dlouhá a 4 minuty široká (pro srovnání – úplněk má šířku 30 minut). Uprostřed ní se nachází velká modrá oblast. Předpokládá se, že mlhovina má ve třech rozměrech tvar protáhlého sferoidu. Vlákna jsou pozůstatky atmosféry předchozí hvězdy a skládají se většinou z ionizovaného helia a vodíku, ale i uhlíku, kyslíku, dusíku, železa, neonu a síry. Teplota těchto vláken se pohybuje většinou mezi 11 000 a 18 000 K a jejich hustota dosahuje 1300 částic/cm3.  V roce 1953 Josif Šklovskij přišel s teorií, že modrá oblast vzniká převážně synchrotronovým zářením, což je záření způsobené zakřivením dráhy elektronů, které se pohybují až polovinou rychlosti světla. O tři roky později tuto teorii ověřila pozorování. V šedesátých letech se zjistilo, že zakřivení drah elektronů způsobuje magnetické pole vytvářené neutronovou hvězdou ve středu mlhoviny.

Vzdálenost.

I když se Krabí mlhovině dostává velkého zájmu mezi astronomy, její vzdálenost od Země zatím není z důvodu nejasností ve správné metodě měření přesně určena. Snímky pořízené v rozmezí několika let ukázaly pomalé zvětšování mlhoviny a porovnáním tohoto úhlového zvětšení s jeho spektroskopicky určenou rychlostí růstu mohla být odhadnuta jeho vzdálenost. V roce 1973 analýza několika metod používaných k vypočítání vzdálenosti došla k závěru, že vzdálenost mlhoviny od Země je asi 6300 ly. V roce 2008 byla vzdálenost odhadnuta na 2,0 ± 0,5 kpc (6.5 ± 1.6 kly). V současné době se Krabí mlhovina zvětšuje rychlostí 1500 km/s a její nejdelší průměr je zhruba 13 ± 3 světelných let.  Pozorováním expanze mlhoviny pozpátku se zjistilo, že vznikla několik desítek let po roku 1054 a že rychlost expanze se od té doby zvětšila. Předpokládá se, že toto zrychlení má na svědomí energie z pulzaru, který zesiluje magnetické pole, které tlačí vlákna mlhoviny směrem od sebe.

Hmotnost.

Odhady hmotnosti mlhoviny jsou důležité pro určení hmotnosti předchozí supernovy. Hmotnost vláken mlhoviny (která se skládají z ionizovaných a neutrálních plynů, a to hlavně helia) je odhadnutá na 4,6 ± 1.8 M.

Torus bohatý na helium.

Jednou z mnoha částí Krabí mlhoviny je torus bohatý na helium, který je možné spatřit jako východozápadní pruh procházející přes oblast pulzaru. Skládá se asi z 95 % z helia a zatím se nepodařilo poskytnout vhodné vysvětlení jeho struktury.

Centrální hvězda.

Ve středu Krabí mlhoviny jsou dvě nejasné hvězdy, z nichž jedna má na svědomí existenci mlhoviny. To objevil v roce 1942 Rudolphem Minkowskim, který si všiml, že má velmi neobvyklé barevné spektrum. V roce 1949 se zjistilo, že oblast okolo hvězdy je silným zdrojem rádiového záření, v roce 1963 pak to, že je zdrojem i silného rentgenového záření, a v roce 1967 byla prohlášena za jeden z nejzářivějších objektů na obloze v oblasti gama záření. Poté se v roce 1968 zjistilo, že hvězda záření vydává v rychlých pulzech, a stala se tak jedním z prvních objevených pulsarů.  Pulsary jsou zdroje silného elektromagnetického záření, které vydávají v krátkých a pravidelných pulzech několikrát za sekundu. Při svém objevení v roce 1967 byly velkou záhadou, tým, který objevil první pulsar, dokonce uvažoval, že by to mohl být signál od vyspělé civilizace. Objev pulsaru uprostřed Krabí mlhoviny byl ale silným důkazem, že vznikají výbuchem supernovy. Dnes je vědci chápou jako rychle se otáčející neutronové hvězdy, jejichž silné magnetické pole soustřeďuje jejich záření do úzkých paprsků.  Krabí pulsar měří nejspíše 28–30 km v průměru a vydává pulzy záření každých 33 milisekund. Vlnová délka záření je v rozmezí od rádiových vln po rentgenové záření. Jako u všech izolovaných pulzarů se perioda jeho rotace postupně zmenšuje. Občas se tato perioda prudce změní, což je nejspíše způsobeno náhlými změnami uvnitř neutronové hvězdy. Energie vyloučená zpomalením pulsaru je obrovská a pohání vyzařování synchrotronní radiace Krabí mlhovinou, jejíž celkový zářivý výkon je asi 75 000krát větší než zářivý výkon Slunce.  Extrémní výkon pulzaru vytváří neobvykle dynamickou oblast ve středu Krabí mlhoviny. Většina astronomických těles se vyvíjí tak pomalu, že změny jsou vidět jen v rozmezí několika let, změny vnitřní části této mlhoviny jsou vidět každých několik dní.

Původní hvězda.

Supernova může vzniknout ze dvou typů hvězd: bílého trpaslíka nebo obrovské hvězdy. V supernově typu Ia bílý trpaslík shromažďuje hmotu z okolí, až nakonec dosáhne Chandrasekharovy meze a exploduje; v typu Ib a Ic a typu II původní velké hvězdě dojde palivo, takže nemůže provádět termonukleární fúzi, zhroutí se do sebe a dosáhne tak obrovské teploty, že exploduje. Přítomnost pulsaru v Krabí mlhovině znamená, že vznikla ze supernovy typu Ib, Ic nebo II, protože typ Ia pulsary nevytváří.  Teoretické modely explozí supernov naznačují, že hvězda, z které nakonec vznikla Krabí mlhovina, musela mít hmotnost mezi 9 a 11 M. Hvězdy s hmotností menší než 8 M jsou nejspíše moc malé na to, aby daly vznik supernově, a místo toho vytvoří planetární mlhovinu. Naopak z hvězdy o hmotnosti větší než 12 M by vznikla mlhovina s jiným chemickým složením, než má Krabí mlhovina.  Významný problém ve zkoumání Krabí mlhoviny je ten, že součet hmotnosti mlhoviny a pulsaru je mnohem menší než předpovídaná hmotnost původní hvězdy. Otázka, kam se poděla zbylá hmota, zatím není vyřešená. Hmotnost mlhoviny se odhaduje měřením vydaného světla a spočtením k tomu potřebné hmotnosti pomocí naměřené teploty a hustoty mlhoviny. Odhady jsou v rozmezí 1–5 sluneční hmotnosti a všeobecně se uznává hmotnost 2–3 M. Hmotnost neutronové hvězdy se odhaduje na něco mezi 1,4 a 2 M.  Převládající teorie pro vysvětlení chybějící hmotnosti je ta, že podstatnou část hmotnosti původní hvězdy odnesl hvězdný vítr před výbuchem supernovy. To by ale vytvořilo okolo mlhoviny „obal“, jehož existenci se zatím pomocí pozorování prokázat nepodařilo.

Přechody těles sluneční soustavy.

Krabí mlhovina se nachází zhruba 11⁄2° mimo rovinu ekliptiky. To znamená, že Měsíc – a občas nějaká planeta – přechází před mlhovinou nebo ji zakrývá. Slunce před ní nepřechází, ale její koróna ano. Tyto přechody a zákryty se využívají k analýze mlhoviny i těles, které před ní přecházejí, pozorováním změny záření vydávaném mlhovinou.  K mapování rentgenového záření Krabí mlhoviny se používají přechody Měsíce. Před spuštěním rentgenových dalekohledů, jako je rentgenová observatoř Chandra, měla rentgenová pozorování velmi malé úhlové rozlišení, ale když před mlhovinou přechází Měsíc, je její pozice známá velmi přesně, a tak se změny v záření mlhoviny dají použít k mapování rentgenového záření. Při prvním pozorování rentgenového záření Krabí mlhoviny se k určení přesné polohy jeho zdroje využil zákryt Měsícem.  Sluneční koróna projde před Krabí mlhovinou každý červen. Rozdíly v rádiovém záření mlhoviny při této události se používají k určení hustoty a struktury koróny. První pozorování prokázala, že koróna sahá do mnohem větší dálky, než se předtím myslelo. Pozdější pozorování objevila v koróně místa s výrazně odlišnými hustotami.  Výjimečně před Krabí mlhovinou přejde Saturn. V roce 2003 se tak stalo poprvé od posledního přechodu v roce 1296, k dalšímu dojde až v roce 2267. Vědci použili rentgenovou observatoř Chandra k pozorování Saturnova měsíce Titanu, když přecházel před mlhovinou. Objevili, že „stín“ Titanova rentgenového záření je větší, než jeho pevný povrch, a to v důsledku pohlcování rentgenového záření jeho atmosférou. Tato pozorování ukázala, že výška Titanovy atmosféry je 880 km. Přechod samotného Titanu nebylo možné pozorovat, protože Chandra zrovna prolétávala Van Allenovými pásy.

Krabí mlhovina (M1, NGC 1952 či Taurus A) je emisní mlhovina, která se nachází v souhvězdí Býka. Poprvé ji pozoroval John Bevis v roce 1731. Je pozůstatkem supernovy SN 1054, kterou v roce 1054 pozorovali čínští a arabští astronomové. Vydává rentgenové a gama záření o energii vyšší než 30 keV a v tomto oboru je největším dlouhodobým zdrojem energie na obloze. Je vzdálená přes 6500 světelných let (2 kpc) od Země, měří 11 světelných let (3,4 pc) v průměru a zvětšuje se rychlostí asi 1500 kilometrů za sekundu. V centru mlhoviny se nachází Krabí pulsar, rotující neutronová hvězda s průměrem 28-30 km, která vydává pulzy záření ve frekvenci od záření gama po radiové vlny 30,2krát za sekundu. Je to nejsilnější známý přirozený elektronový urychlovač v Mléčné dráze.

Der Krebsnebel (seltener Krabbennebel, früher auch Crab-Nebel von, katalogisiert als "M 1" und "NGC 1952") im Sternbild Stier ist der Überrest der im Jahr 1054 beobachteten Supernova, in dem sich ein Pulsarwind-Nebel gebildet hat. Er befindet sich im Perseus-Arm der Milchstraße und ist etwa 2000 Parsec von der Erde entfernt.


Biografie.

Kristián byl nejstarším synem dánského krále Frederika I. a jeho první manželky Anny Braniborské. Pod jeho vedením zažívala monarchie mohutný rozvoj.  Během své zahraniční cesty v roce 1521 se tehdy osmnáctiletý Kristián ve Wormsu  setkal s Martinem Lutherem; toto setkání na něho učinilo silný a nesmazatelný dojem a stal se přesvědčeným luteránem.  V roce 1523 mu jeho otec předal správu části šlesvického a holštýnského vévodství se sídlem v Hadersleben, kde zaváděl reformaci.

Spory o trůn a "Hraběcí válka".

Když 10. dubna roku 1533 zemřel Kristiánův otec Frederik I., zpěčoval se většinově katolický sněm zvolit luteránsky orientovaného Kristiána; volba byla přesunuta na následující rok. V tomto období byly Dánsko a Norsko bez krále. Luteránská menšina ve sněmu nabídly spolu s purkmistry z Kodaně a Malmö vévodovi Kristiánovi trůn, ten však odmítl, stejně jako podporu Lübecku a Hanzy, neboť by to znamenalo nové závazky. Nato oba purkmistři zahájili kroky k znovudosazení na trůn Kristiána II., který byl uvězněn na hradě Sønderborg. Tak vypukla tzv. "Hraběci válka".  Kristián přijal volbu králem teprve po prosbě sněmu, poté, co Lübeck a jeho spojenci v roce 1534 napadli Dánsko a dobyli prvních vítězství. Šlechta ho zvolila 4. června roku 1534 na shromáždění v kostele sv. Sörena v Rye. Říšská rada musela Kristinovi předat větší část své moci, pak teprve volbu přijal. Ve volebním proslovu řekl: ""Poté, co Norské království tak velmi na moci a majetku sníženo bylo a obyvatelstvo Norského království samo pána a krále není s to udržet a teď toto království s dánskou korunou na věčné časy je spojeno (...), má podle toho pod Dánskou korunou být a zůstat stejně tak, jako ostatní země Jutsko, Fyn, Sjælland a Skåne, a od nynějška nikdy jako království označováno nebude, nýbrž jako část království Dánska na věčné časy."" Tím skončila státní svébytnost Norska.  Kristián III. měl na začátku svého panování pouze kontrolu nad Jutskem. V září povstali v severním Jutsku měšťané a sedláci pod vedením "Skippera Clementa"; povstání byla záhy potlačeno a třebaže Clement prchl, byl brzy jat a 9. září 1536 ve Viborgu oběšen. Mrtvola byla rozčtvrcena a pro výstrahu vystavena a na uťatou hlavu byla nasazena olověná koruna. Zkraje roku 1535 se přesunula Kristiánova vojska na Fyn, kde "Johann Rantzau" 11. června v bitvě u Øksnebjergu dobyl rozhodného vítězství nad zatím rozhádanými protivníky. Zhruba současně zvítězila dánsko-švédská flotila pod vedením "Pedera Skramse" u Svendborgsundu nad flotilou Lübecku. 29. července 1536 dobyl 33letý Kristián Kodaň a Dánsko bylo opět sjednoceno.  V Norsku panovalo v jižních a severních částech země rozdílná mínění o nástupci Frederika I. V severní části vládl biskup "Olav Engelbrektsson" a ten se protivil luteránskému králi vší silou a nutil ostatní členy rady ke konfrontaci. Když však "Hraběcí válka" skončila naprostým Kristiánovým vítězstvím a jeho jednotky vtáhly do Norska, musel Olav opustit zemi. Sněm uznal Kristiána roku 1537 králem a byl rozpuštěn a Norsko ztratilo svou samostatnost.  Během krátké doby, v letech 1534 – 1536 tedy potlačil povstání měst a sedláků, omezil moc Riksdagu, rozpustil norský sněm a vláda přešla do rukou dánských královských rádců.

Reformace.

Další důležité kroky jeho vlády byly v oblasti vztahu s církví. Kristián byl zapáleným luteránem a na základě augšpurské konfese zaváděl reformaci v Dánsku, Norsku a na Islandu, kde se ovšem setkávala se značným odporem. 12. srpna roku 1536 uvěznil tři katolické biskupy – částečně aby zlomil odpor proti reformaci, částečně aby vyvlastněním rozsáhlých církevních majetků získal štít proti velkým pozemkovým vlastníkům. Ve prospěch koruny tedy zkonfiskoval církevní půdu.  Stál na straně Francie a německých protestantů proti císaři Karlu V.; podporoval rozvoj hospodářství a obchodu; zveřejnil dánský překlad bible (1550).

Manželství a potomci.

V roce 1525 se Kristián oženil s princeznou Doroteou Sasko-Lauenburskou (1511–1571), dcerou vévody "Magnuse I. Sasko-Lauenburského". Z manželství vzešlo pět potomků:

Kristián III. (12. srpna 1503 – 1. ledna 1559) byl od roku 1534 dánský a od roku 1537 norský král, vévoda šlesvický a holštýnský. Patřil k Oldenburské dynastii.

Christian III. (* 12. August 1503 auf Schloss Gottorf; † 1. Januar 1559 auf Koldinghus) war von 1534 bis 1559 König von Dänemark und Norwegen.


Život.

První, kdo popsal způsob života kmene Huaorani byla žena jménem Dayuma. Jako malá utekla z území kmene Huaorani při přepadu její vesnice do civilizace. Vypověděla, že příslušníci kmene chodí zcela nazí, odmyslíme-li si vrbové haluze omotané pevně kolem kotníků, zápěstí a pasu. Nemají pevnou dobu jídla a neznají sůl. Žili v podlouhlé chýši s podlahou z udusané hlíny a spali v závěsných rohožích. Ženy pracovaly na malých maniokových polích, zatímco muži se zabývali výhradně lovem a údržbou svých zbraní. Každý muž měl devět až deset oštěpů a všechny si je bral s sebou, šel-li na válečnou výpravu.

Zbraně.

Hlavní zbraní Huaoraniů byly oštěpy dlouhé okolo dvou metrů se zahnutými zpětnými háčky. K lovu používali foukačky dlouhé tři až čtyři metry. Šipky, které používaly, byly namočené v jedu kurare, který paralyzuje svaly a způsobuje zástavu dechu. K boji používali výhradně oštěpy, zatímco foukačky jen k lovu. Luk neznali.

Životní styl.

Huaoraniové žili většinou v rodilých společenstvích o 20 až 50 osob. Všichni, kdo byli mimo toto společenství, byli nepřátelé. Život Huaoraniů byl neustále provázen kmenovými válkami a vraždami.

Manželství.

Huaoraniové praktikují endogamii. To je způsobeno zvláště jejich pohledem na svět a způsobem života. Muži mohou mít více manželek, které jsou muži zcela podřízeny. Ke kmenovým válkám dochází mimo jiné kvůli získávání žen.

Historie.

První zprávy o kmeni Huaoraniů pocházejí již z dob starých Kečuů, kteří tento bojovný kmen nazývali Auca, což v jejich řeči znamená divoký. Další zprávy pocházejí až ze začátku 20.století v éře rozkvětu těžby kaučuku, kdy docházelo k masovému vyvražďování domorodců. Zhruba v této době se začali Huaoraniové bránit proti pronikání sběračů kaučuku na jejich území. Ve 30. a 40. letech 20.století dochází ke krvavým kmenovým válkám mezi Huaoranii. Ve 40. letech hledala na území Huaoraniů naftu společnost Shell Oil Company. V roce 1942 zabili Huaoraniové jedenáct těžařů této firmy. V roce 1949 napadli Huaoraniové výpravu slavného švédského cestovatele Rolfa Blomberga. V roce 1955 se pokoušela skupina pěti amerických misionářů obrátit Huaoranie na křesťanskou víru. Misionáři pořídili první fotografii divokého muže z kmene Huaorani a pojmenovali ho George. Pár dní nato byli kmenem Huaorani povražděni. Od 60. let jsou Huaoraniové postupně převáděni na křesťanskou víru a „civilizováni“. S postupem civilizace ztráceli Huaoraniové i svou půdu, na které se nacházelo velké nerostné bohatství. Huaoraniové se opět začali bránit a opět docházelo ke krvavým střetům. V roce 1987 jimi byl zabit katolický biskup Alejandro Labaca Ugarte OFMCap, který přijel na misii.  V dnešní době žijí Huaoraniové asi na jedné čtvrtině svého původního území. Spousta Huaoraniů se živí turistickým ruchem. Většina dětí má přístup ke vzdělání a navštěvují školy, ale spousta jich ještě žije tradičním způsobem života bez vzdělání.

Nekontaktovaní Huaorani.

Podle Brazilské organizace FUNAI je několik skupin Huaoraniů stále bez kontaktu s okolním světem. V roce 1990 došlo ke kontaktu s osamoceným Huaoranim, který byl členem kmene Tagaeri. Vypověděl, že kmen Tagaeri má jen hrstku členů a je v kmenové válce s kmenem Taromenane. Dále se zmínil o dalších dvou skupinách, rovněž nekontaktovaných Huaoraniů Oňamenane, která má jen šest členů a o skupině Huiňatare. V roce 2003 bylo zabito 30 Taromenaneů, příslušníky jiného kmene Huaoraniů, jako odplatu za zabití jednoho muže z jejich kmene. Ve stejném roce zabili těžaři 14 Tagaeriů. V roce 2005 se našlo tělo jednoho těžaře probodáno 30 oštěpy a se znetvořeným obličejem. V roce 2006 našli probodané tělo dalšího těžaře. Ve stejném roce bylo zabito 10 těžařů kmenem Taromenane a 30 Taromenaneů. V roce 2007 prohlásil prezident Ekvádoru jižní část národního parku Yasuni, kde tyto kmeny žijí za „uzavřenou zónu“

Skupiny.

Tagaeri.

Je skupina Huaoraniů, kteří se odtrhli od civilizovanějších Huaoraniů v roce 1968 pod vedením náčelníka Tagaeriho, a od té doby žijí v izolaci od okolního světa. Populace tohoto kmene je okolo dvaceti až třiceti lidí. Kmen je tvořen ze starých bojovníků a několika žen a dětí. Žijí na jihu národního parku Yasuni v lokalitě, která je domovem dalších tři nekontaktovaných kmenů: Taromenane,Oňamenane a Huiňatare.

Taromenane.

Je nekontaktovaná skupina lidí žijící v národním parku Yasuni. Tento klan je vzdálený příbuzný Huaoraniů. Počet těchto lidí je okolo 150 po 300 lidí. Tato skupina žije dále svým tradičním kočovným způsobem života a brání se veškerému kontaktu s vnějším světem.

Huaorani (známí také pod názvem Waorani, Waodani nebo také Auca) je domorodý kmen žijící v amazonské části východního Ekvádoru mezi řekami Napo a Curaray. Jejich počet se odhaduje na zhruba 4000 lidí, mluví jazykem huaorani, který je zcela ojedinělý a nemá nic společného s žádným jiným indiánským jazykem ani dialektem.

Die Waorani oder Huaorani (Eigenname, gesprochen "Wao-Rani", auch Wao / Huao, bedeutet "Volk" oder "Mensch") sind eine indigene Ethnie, die in den Regenwäldern des westlichen Amazonasbeckens zwischen den Flüssen Napo und Curaray im Osten Ecuadors lebt. Man nimmt an, dass sie die ursprünglichen Bewohner des dortigen Yasuní-Regenwaldes sind. Sie sprechen eine weitgehend isolierte Sprache. Mindestens zwei Gruppen haben sich freiwillig jeglichem Kontakt mit der Zivilisation entzogen: Sie werden Tagaeri und Taromenane genannt.


Původ.

Byl třetím mužským potomkem Filipa V. a první syn s jeho druhou chotí, Alžbětou Farnese (dědička Parmy), tím pádem nevlastním bratrem Ferdinanda VI., jenž nastoupil na trůn po svém otci na španělský trůn.

Vláda.

Jelikož měl Karlův otec syny z prvního manželství, nebylo pro něho zprvu naděje na trůn nikterak velké. To se ale postupně změnilo. Jako prvorozený syn své matky byl uznán dědicem Parmy po vymřelé dynastii Farnese (vévodství parmské a piacenzské (1731) a také se stal uznaným dědicem Toskánska po vymřelé Medicejské dynastii. Karel se tak uplatnil v rodinné politice v boji o znovuzískání španělského vlivu v Itálii.

Parma.

Poté, co zdědil Parmu a Piacenzu, se stal vévodou jako Karel I. Parmu ale ztratil v roce 1735 vídeňským mírem ve prospěch Habsburské monarchie, zato byl ale uznán jako právoplatný král sicilský a neapolský. Spolu s tím se také vzdal toskánského dědictví, které získal František I. Štěpán Lotrinský (a Toskánsko se tak stalo sekundogeniturou Habsburků).  Poté, co jeho bratr Filip Parmský získal v roce 1748 od Marie Terezie zpět Parmské vévodství, vzdal se Karel svého nároku v bratrův prospěch. Ten poté založil parmskou linii rodu známou jako dynastie Bourbon-Parma.

Neapolsko a Sicílie.

Během války o polské následnictví (1733–1735) se Karlovi podařilo s pomocí otce španělského krále Filipa V. dobýt Sicilské a Neapolské království a stal se jejich legitimním králem. Po skončení války o polské následnictví se sice musel vzdát Parmy, ale byl uznán za krále obou těchto království. Vládl jako král sicilský Karel VI. a král neapolský jako Karel VII.  Během vlády se Karel opíral se hlavně o ministra Tanucciho, vzdělaného a pokrokového státníka, podporoval průmysl, obchod a zavedl mnohé úpravy ve státního zřízení. Válek o dědictví rakouské se účastnil zprvu na straně Španělska, ale v roce 1742 ho donutilo anglické loďstvo k neutralitě.  Když se v roce 1759 stal namísto svého bratra králem španělským, zřekl se království Neapolského a Sicilského ve prospěch svého třetího syna Ferdinanda (první syn Filip byl nemocný a druhý Karel byl následníkem Španělska). Ten poté založil novou linii rodu, a to Bourbonsko-neapolsko-sicilskou.

Španělsko.

Roku 1759 se stal jako Karel III. po smrti svého bratra Ferdinanda VI. španělským králem. Vládl v duchu osvícenského absolutismu. Za jeho vlády se povznesl blahobyt země, zejména podporováním obchodu, zakládáním továren, silnic, průplavů, mostů, zúrodňováním půdy. Také omezil inkvizici a 1. dubna 1767 vypověděl ze země jezuity. Roku 1771 založil řád Karla III.  V zahraniční politice se mu dařilo o poznání méně. Podle bourbonské rodinné smlouvy se účastnil neúspěšné války s Francií a Portugalskem, v níž Španělsko utrpělo veliké ztráty a ztratilo v roce 1763 Floridu. Karlovi se také nepodařilo získat zpět Gibraltar.  Po jeho smrti v roce 1788 nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Karel IV.

Rodina.

V roce 1737 uzavřel sňatek s Marií Amálií Saskou, dcerou Fridricha Augusta II., kurfiřta saského a krále polského a litevského velkovévody. Navzdory tomu, že manželství bylo dohodnuto, manželé si rozuměli. Narodilo se jim celkem 13 dětí:

Karel III. Španělský (, 20. ledna 1716 v Madridu – 14. prosince 1788 tamtéž), zvaný "El Político", byl v letech 1731–1735 vévoda z Parmy jako Karel I., v letech 1734–1759 král sicilský jako Karel VI. a král neapolský jako Karel VII. a konečně král španělský v letech 1759–1788. Pocházel ze španělské větve panovnické dynastie Bourbonů (Bourbon-Anjou).

Karl III. (spanisch : " Carlos Sebastián de Borbón y Farnesio", italienisch: "Carlo Sebastiano di Borbone") (* 20. Januar 1716 in Madrid; † 14. Dezember 1788 ebenda) war König von Spanien. Er regierte von 1735 bis 1759 als Carlo V. von Sizilien/Carlo VII. von Neapel und Sizilien und von 1759 bis 1788 als Carlos III. von Spanien.


Zastaralost.

Recentní členovci se tradičně člení na 4 velké skupiny, zpravidla označované jako podkmeny – klepítkatce, stonožkovce, korýše a šestinohé. Dlouho se usuzovalo na užší příbuznost stonožkovců a šestinohých (společný název "Tracheata=Atelocerata" – vzdušnicovci) a spekulovalo se, zda korýši jsou bližší příbuzní klepítkatců (společný název "Schizoramia") nebo vzdušnicovců (společný název "Mandibulata" – kusadlovci). V 90. letech 20. století se na základě prvních molekulárních analýz objevily další konkurenční hypotézy – užší příbuznost šestinohých a korýšů (společný název "Pancrustacea=Tetraconata") a klepítkatců se stonožkovci (společný název "Myriochelata=Paradoxopoda"). Konečné rozhodnutí snad přinesla komplexní fylogenetická analýza jaderných genů z r. 2010: Byla vyvrácena hypotéza vzdušnicovců a paradoxopodů a potvrzena přirozenost mandibulát a pancrustaceí, korýši v užším slova smyslu byli potvrzeni jako nepřirozená skupina, v jejímž rámci došlo k podstatným přeskupením. Závěry studie byly v témž roce podpořeny širokou fylogenetickou studií jaderných genů, mikroRNA i morfologických znaků, i studií z roku 2011, která již konstatovala prokázání dostatečné robustnosti fylogenetického stromu. Molekulární analýzy byly často v rozporu s morfologickými analýzami. Teprve studie z r. 2013 potvrdila molekulární výsledky i rozsáhlou analýzou morfologických znaků z fosilního záznamu se správným uvažováním konvergentních znaků.  Hypotéza vzdušnicovců však nadále zůstává živá - jejich přirozenost vychází z analýz tehdy, sestavuje-li se fylogenetický strom na základě pouze morfologických znaků recentních a fosilních představitelů, tedy s odhlédnutím od molekulárních analýz genomů a transkriptomů. Podle nových (2014) studií vycházejících pouze z morfologie se však vzdušnicovci neodvětvují na bázi členovců (jako sesterská skupina ke Schizoramia), ale až uvnitř "korýšů" jako sesterská skupina veslonožců (pro společnou skupinu vzdušnicovců a veslonožců se pak používá název Archilabiata).

Vzdušnicovci (Tracheata, Atelocerata) jsou bývalý podkmen členovců, k němuž se dříve řadili zástupci dnešních podkmenů šestinozí (Hexapoda) a stonožkovci (Myriapoda). Vzhledem k tomu, že zahrnovali hmyz, jednalo se o nejpočetnější skupinu členovců.

Als Tracheentiere (Tracheata), auch Antennata oder Atelocerata genannt, bezeichnet man innerhalb der Gliederfüßer (Arthropoda) die Zusammenfassung der an das Landleben angepassten Tausendfüßer (Myriapoda) und Sechsfüßer (Hexapoda), deren Hauptgruppe die Insekten (Insecta) sind. Die Tracheata sind ein umstrittenes Taxon. Die meisten Wissenschaftler sind heute der Ansicht, dass die beiden hier zusammengefassten Gruppen keine Schwestergruppen sind.


Symbolika barev Ruské vlajky.

V 19. století přebírala slovanská národní hnutí symboliku Ruska, jediného tehdy samostatného slovanského státu, a barvy ruské vlajky, bílá, modrá a červená začaly být tehdy považovány za panslovanské barvy. Na ruské vlajce je jednotlivým barvám přisuzován následující význam:  Tyto barvy patřily původně Moskvě.

Historie vlajky.

Do začátku 17. století Rusko nemělo jednotnou státní vlajku. Počátky jejího vzniku se datují do období cara Alexeje I., kdy v roce 1668 byla vypuštěna první vojenská loď Orel.  Nizozemský stavitel lodě se obrátil na šlechtickou dumu s prosbou, aby jeho loď mohla plout na palubě s nizozemskou vlajkou, tak jak to bývalo zvykem u lodí z jiných zemí. Car na jeho prosbu odpověděl kladně, dokonce se jí nechal inspirovat. Po návštěvě západní Evropy se rozhodl zavést obměnu nizozemské vlajky jako civilní vlajku pro ruské lodě.  Byla to horizontální bílo-modro-červená trikolóra, která byla vybraná na základě výběru Alexeje I.. Tato vlajka byla oficiálně uznaná v roce 1799. Právě tyto barvy měly symbolizovat ruské národní barvy, které byly zastoupené i ve znaku Moskvy. Bílo-modro-červená trikolóra jak píše Alexander Putjatin ve své práci "O ruské národní vlajce" se stala "„historicky první státní vlajkou v dějinách Ruska“". Od této chvíle měla velký vliv na ostatní východoevropské země, které se v 19. století obracely k Rusku o pomoc v národně-osvobozovacích povstáních. Od té doby se tyto barvy nazývají panslovanskými barvami.

Hypotézy o původu ruské vlajky.

Ruští historici zastávají několik názorů na původ ruské státní vlajky:

Vlajka Moskevského cara.

Poprvé v dějinách Ruska byla carská standarta Ruského impéria Petra I. tzv. vlajka moskevského cara vztyčená 6. srpna 1693 během jeho plavby po Bílém moři.  Ve středu bílo-modro-červené trikolóry byl umístěný zlatý dvojhlavý orel. Tato vlajka se od té doby používala jako námořní vlajka Ruska a také jako státní vlajka Ruského impéria.  V letech 1699–1700 Petr I. vypracoval nové varianty vojensko-námořní vlajky. Dne 20. ledna 1705 vydal zákon, podle kterého byli všichni obchodníci povinni se svými obchodními loděmi plavat pod bílo-modro-červenou ruskou trikolórou. Tato vlajka se na vojenských lodích používala do roku 1721, kdy ji nahradila Ondřejská vlajka. Stará trikolóra se stala vlajkou občanských soudů v Ruském impériu. Symbolika barev státní vlajky Ruska byla podobná dnešní. Bílá symbolizovala svobodu, modrá Bohorodičku a červená absolutismus.  Jiné vysvětlení barev vlajky bylo následující:

Vlajka Ruské republiky.

Po únorové revoluci byla ustanovená Prozatímní vláda. Dne 1. září 1917 (podle juliánského kalendáře 14. září) v Rusku vyhlásili demokracii a vznikla republika.  Během revoluce se rozšířilo použití červené vlajky, ale jen na krátkou dobu. Od 25. dubna 1917 byla státní vlajkou Ruské republiky znovu ruská trikolóra, a to až do dubna roku 1918.

Vlajka Sovětského Ruska.

V roce 1918 byla oficiálně zavedená červená vlajka s iniciálami RSFSR. Po Říjnové revoluci roku 1917 komunisté zrušili všechny předcházející vlajky a místo nich zavedli červenou vlajku pro celý Sovětský svaz.  Dne 9. ledna 1954 byla zavedena nová ruská vlajka. Šlo o vlajku SSSR doplněnou modrým pruhem.

Vlajka Ruské federace.

Opětovně byla ruská zástava zavedena dne 22. srpna 1991, kdy ji schválil Nejvyšší Sovět RSFSR. Poprvé byla vztyčena na kupoli Senátního paláce Moskevského kremlu 25. prosince 1991. V roce 1993 byl upraven poměr stran a odstín barev.

Vlajka Ruska je trojbarevná trikolóra tvořená třemi vodorovnými pruhy se stejnou šířkou bílé, modré a červené barvy. Vlajka má poměr stran 2:3.

Die Flagge Russlands ist eine Trikolore aus drei gleich großen horizontalen Streifen in den Farben Weiß-Blau-Rot und basiert auf der Flagge der Niederlande. 1848 wurden die Flaggenfarben zu den panslawischen Farben erklärt.