Právo a politika.

Stejnopohlavní sexuální styk.

Mužské homosexuální praktiky byly zlegalizovány v r. 1951. O ženské homosexualitě se tehdejší trestní zákoník nijak nezmiňoval. Paragraf 347 Trestního zákona stavěl mimo zákon mužskou prostituci a pro mužskou homosexuální aktivitu stanovoval vyšší legální věk způsobilosti ve výši 17 let. Toto ustanovení později zrušil nový paragraf 68 zákona č. 3456 ze 24. prosince sjednocující tento věk, legalizující a i regulující mužskou prostituci.

Stejnopohlavní soužití.

V Ústavě Řecké republiky není žádná zmínka o definici manželství. Je v ní jen ustanovení, že rodina a děti jsou pod státní ochranou.  Řecká levicová strana Syriza usiluje o legalizaci stejnopohlavního manželství a Alekos Alvanos, předseda strany Synaspismos, se zasazuje o to, aby koalice bojovala proti všem druhům diskriminace a podporovala veškeré uznání sexuálních menšin, vč. jejich manželství.  Předchozí vláda s premiérem Kostem Karamanlim za Novou demokracii byla proti stejnopohlavním manželstvím. Ačkoliv vláda Nové demokracie umožnila nesezdaným dvojicím mít nějaké výhody plynoucí z jejich svazku, tak je explicitně garantovala pouze různopohlavním párům.  Zdejší Výbor na ochranu lidských práv jednal o možnosti registrace pro stejnopohlavní páry a neregistrované heterosexuální páry a řecká organizace OLKE oznámila svůj záměr žalovat obce za odmítání oddávat homosexuální páry.  Řecká vláda v čele s Jorgem Papandreu předsedou Panhelénského socialistického hnutí zpracovala zákon o registrovaném partnerství osob stejného pohlaví. Haris Kastandis, tehdejší ministr spravedlnosti, během rozhovoru v rozhlase Greek Radio Station 17. září 2010, řekl: „Ministerstvo spravedlnosti ve spolupráci s Generálním sekretariátem rovného zacházení vytvoří komisi ohledně přijetí legislativy, která se bude zabývat návrhem o partnerství párů stejného pohlaví, a která podnikne veškeré kroky k jejímu přijetí.“ Podle článku v řeckém tisku To Vima (10. října 2010) ohledně této komise:„K"omise vznikla 29. července 2010 a náplní její činnosti je tvorba návrhů zákona týkajících se modernizaci Zákona o rodině. Doteď bylo diskutováno pouze o záležitostech heterosexuálních párů, zatímco o problematice homosexuálních párů se bude jednat až v lednu 2011".“  V listopadu 2013 Evropský soud pro lidská práva rozhodl ve prospěch žalobců v případě kauzy „Valiantos a další versus Řecko“ a odsoudil výjimky pro stejnopohlavních páry v případě registrovaného partnerství. Omezení registrovaného partnerství výhradně na různopohlavní páry bylo tedy považováno za absurdní a Řecko muselo zaplatit odškodnění ve výši 5 000 euro poškozeným.  Ačkoliv tu zatím nebyl přijat žádný právní institut pro stejnopohlavní páry, zákon z r. 1982 legalizoval možnost občanského sňatku mezi „osobami“, bez žádné přímé zmínky o pohlaví, což by se dalo interpretovat jako nepřímá legalizace stejnopohlavní manželství. 3. června 2008 na ostrově Tilos byly oddány dva homosexuální páry, dvě lesbické ženy a dva homosexuální muži, s odvoláním se na díru v zákoně. Tento akt se dočkal obrovské kritiky ze strany duchovních Řecké pravoslavné církve, kteří byly v minulosti známí tím, že kritizovali i občanské sňatky jako takové. Ministr spravedlnosti Sotiros Hatzigakis oficiálně prohlásil manželství uzavřené na Tilu za neplatné a Nejvyšší soud Řecké republiky rozhodl ve prospěch státního žalobce Georgiho Sanida žalujícího Mayora Aliferia ohledně následků jeho „porušení povinností“, ale řekl, že se oficiálně nezasadí o „zrušení manželství“. V červnu 2010 byla manželství oficiálně prohlášená za neplatná.  V prosinci 2015 předložil řecký parlament návrh novely zákona o registrovaném partnerství znovu. Odezva byla jak pozitivní, tak i negativní, značný odpor byl cítit ze strany církve. Proti návrhu se nejvíce vymezoval athénský arcibiskup Jeroným II. označující homosexualitu coby „odchýlení se od přirozeného života“, metropolitní antimos deklarující že „ani zvířata se tak nechovají“, metropolitní seraf, který řeckou politickou scénu označil za „pěšáky mezinárodního sionismu uměle vytvářející maskulofeminismus“ a metropolitní amvrosios řekl: „Plivejte na ně! Jsou odstudní! Jedná se o přírodní omyl!“ Posléze založilo zdejší duchovenstvo na popud amvrosia iniciativu, jejímž středobodem bylo smuteční vyzvánění v církevní jurisdikci Metropolis, což nakonec vyústilo v to, že se sešli před vchodem do města dva LGBT aktivisté oblečeni v klerikálních oděvech protestující proti odporu duchovních polibkem.  Návrh zákona o registrovaném partnerství nakonec 23. prosince prošel v poměru hlasů 193:56 se značným počtem zdržení se (51), čímž se Řecko stalo 26. evropskou zemí, která podobné zákony přijala. Spolu s novým zákonem byl vyňat z trestního zákoníku starý § 347, čímž se zcela sjednotil legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku pro obě orientace na 15 let. Následně se řecký premiér Alexis Tspiras oficiálně omluvil LGBT komunitě za dlouhotrvající diskriminaci, jíž museli čelit. Občanské sňatky pro osoby stejného pohlaví zatím ještě nejsou povoleny.  V prosinci 2016 přijal řecký parlament návrh zákona rozšiřující práva homosexuálních párů a garantující rovnou právní ochranu na pracovišti bez ohledu na pohlaví, náboženství nebo sexuální orientaci. Společné osvojení dětí, přístup k asistované reprodukci pro lesby a stejnopohlavní manželství zůstávají homosexuálním párům zatím stále odepřeny.

Právní ochrana.

Od r. 2005 byly přijaty anti-diskriminační zákony zakazující diskriminaci v zaměstnání. Podle návrhu nového anti-rasistického zákona, který byl podstoupen parlamentu v září 2014, bude homosexuálům i transsexuálům poskytována právní ochrana ve všech aspektech veřejného života.  Ačkoli je zde velká anti-diskriminační legislativa, tak je zde stále cítit vliv sociálního konzervatismu. Na téma homosexuality je pohlíženo spíše negativně a pravoslavná církev jí často odsuzuje jako „defekt lidské přirozenosti.“  Přestože se o tom zde moc nemluví, tak Řecko patří mezi země, kde jsou v zákoně nejlépe ošetřené aspekty genderové identity. Podle zákona č. 3896 z r. 2010 je diskriminace na základě genderové identity považována za stejnou jako diskriminace na základě pohlaví, a tudíž se na ní vztahuje stejná právní úprava. Mimoto mají translidé možnost změny pohlaví v rodném listě, což je i v soudních oblastech považováno za zcela standardní postup.  V září 2014 byl přijat zákon proti rasismu. Po jeho přijetí jsou projevy nenávisti a zločiny z nenávisti proti LGBT jedincům a skupinám trestány odnětím svobody v délce trvání 3 měsíců až 3 roků a pokutou ve výši 5 000 až 20 000. Pokud nějaký protizákonný čin, výše popsaný, naplní skutkovou podstatu trestného činu, tak se dolní trestní sazba navyšuje na 6 měsíců vězení a pokuta na 15 000 až 30 000 euro. A pak jestli výše trestu odnětí svobody překročí jeden rok, pak pachatel ztratí jeho/její politická práva na dobu 1 roku až 5 let. Jestliže je pachatel úřední osobou, pak je trestní sazba a pokuta navýšená ještě víc, a pakliže pachatel spáchá výše uvedený trestný čin jako skupina nebo organizace, tak jsou všichni spolupachatelé sankciováni stejně.  Od 24. prosince 2015 je v Řecku zakázaná veškerá diskriminace sexuálních menšin, včetně zločinů z nenávisti spáchaných z motivu skutečně či domnělé příslušnosti poškozené osoby k LGBT minoritě.

Sociální podmínky.

Gay kultura.

Athény mají vysoce rozvinutou LGBT kulturu, včetně gay čtvrtí v příměstském Gazi. Každý rok se zde konají festival hrdosti 'Athens Pride' a mezinárodní gay a lesbický filmový festival 'Outview'.  Bohatou gay scénu má i Soluň s velkým množstvím gay a lesbických barů, diskoték a dalších gay friendly míst, včetně několika LGBT organizací. V červnu 2012 se ve městě konal první festival Thessaloniki Pride. Jedním z nejvíce viditelných projevů podpory práv LGBT byl pokus o vyvěsení 20 metrů dlouhého praporu vyzývajícího k bojkotu Zimních olympijských her v Soči na Bílé věži při nábřežní promenádě. Sice k tomu nedošlo z důvodu zásahu místní policie, ale byla o tom zmínka v médiích.  Gay scéna je také patrná na Mykonu a lesbická v Eru, a na Lesbu. Lesbos je znám spíše mezinárodně.

Athens Pride.

Athens Pride je každoroční festival hrdosti leseb, gayů, bisexuálů a translidí. Koná se každý červen počínaje od r. 2005 v řeckém hlavním městě Athény. Od té doby až dodnes se konal celkem dvanáctkrát.

Thessaloniki Pride.

Soluň zahájila svůj první každoroční festival gay pride 22.-23. června 2012 po předchozím slibu primátora Boutaria. První festival Thessaloniki Pride se setkal s masivní podporou u obyvatel města, periferií i nejbližšího okolí, což byla těžká rána pro zdejšího metropolitního antima, který vyzýval věřící k odezvě.  O rok později bylo v jednom z veřejných sdělení několik málo dní před pořádáním dalšího ročníku festivalu sděleno, že církevní jurisdikce Metropolis bude ještě jednou tolerovat smutný a neakceptovatelný festival homosexuálů, kteří mají potřebu oslavovat a exhibovat se svojí nemocí. Kromě uvedeného dále vyzývalo rodiče k ochraně svých dětí před tímto nesmyslným a přírodní zákony porušujícím cirkusem. Navzdory tomu se událostí zúčastnilo mnoho rodin a celý dvoudenní festival skončil s příjemnou atmosférou zakončenou mejdany, výstavami a oslavami v celém městě. Účelem druhého ročníku Thessaloniki Pride byla svoboda sebeurčení, včetně možnosti projevovat se v souladu se svojí genderovou identitou.  V r. 2014 byla Soluň vyhlašena Evropskou metropolí mládeže a třetí ročník Thessaloniki Pride se takto začlenil do jejího oficiálního programu. Jeho tématem byla především LGBT mládež a její rodinné prostředí. Podle statistik z r. 2014 se festival setkal s úspěchem a disponoval až 10 tisícovou účastí, včetně primátora a některých diplomatů. Někteří jej nazývají nejlepším LGBT festivalem, jaký Soluň kdy měla.  Ten samý rok uspořádali svolali noční modloslužebníci spolu s dalšími duchovními a věřícími protest proti „znesvěcování svaté Soluně, šíření islámu a homosexuality prostřednictvím Nového světového řádu, jehož nedílnou součástí jsou podle západních konspiračních teoretiků festivaly gay pride a jmenování homosexuálních mužů a žen do biskupských řad. Součástí manifestace bylo odmítání vítězky Eurovize Conchity Wurst. Metropolitní antimos se ještě jednou pokusil o smířlivější přístup a v jednom z rozhovorů pouze celou událost nazval hanebnou a nedůstojnou událost popírající základy lidské existence. Kromě toho dodal, že církevními hodnotami je nedávat psům to, co je svaté. Rovněž zdůraznil, že nazývat událost festivalem je chyba.  Festival se konal celkem pětkrát.

Crete Pride.

První festival gay pride na Krétě se konal 26.-27. června 2015 v Heraklionu, čímž se stal prvním ostrovním festivalem sexuální a genderové revoluce.

Patras Pride.

První festival gay pride v Patře, třetím největším řeckém městě, se plánuje na r. 2016.

Homofobie.

Diskriminace v řecké církvi.

Athénský arcibiskup Jeroným II., hlava autokefální Řecké pravoslavné církve se k vládnímu návrhu z r. 2008 garantujícího právní uznání nesezdaným dvojicím vyjádřil tak, že je potřeba jít s dobou. Nelze však s jistotou říci, zda pamatoval i na homosexuální páry, neboť právě jeho církev už dříve odmítala všeobecné uznávání LGBT práv, a to jak v zákonech o registrovaném partnerství, tak i ve zbytku právního řádu.  Po předešlé vládní debatě v listopadu 2013 ohledně legalizace registrovaného partnerství párů stejného pohlaví vyjádřil duchovní ve městě Piraeus silný odpor proti takovému kroku a pohrozil exkomunikací všem členům parlamentu, kteří budou hlasovat pro přijetí. Podle jeho názoru nový zákon legalizuje mrzačení lidské existence a uznává psychopatologickou deviaci, jíž homosexualita je. Kromě toho také zmínil, že podobné kroky legitimizují hrubé porušování veřejné morálky, a rozeslal upozornění mladým lidem o perverzním sexuálním počínání, které poškozuje společnost a tradiční rodinu.  V srpnu 2014 se na pozadí diskusí a dlouho očekávaného čtení návrhu anti-rasistického zákona postavilo na odpor několik duchovních z důvodu několika ustanoveních o kriminalizaci projevů nenávisti vůči homosexuálům a vyšších trestních sazbách pro veřejné činitele, včetně klerikálů, kteří by se jich dopustili při výkonu povolání. Duchovní ve městě Piraeus obvinil tehdejšího premiéra Antonia Samara ze zaprodávání své duše během několika málo měsíců, co je v úřadu. Zkritizoval jeho zákon hájící práva jiných sexuálních orientací a genderových identit, který podle jeho názoru mimo jiné také legitimizuje psychopatologické inverze a nevkusné napodobování opačného pohlaví v rámci řeckého právního řádu. Homosexualitu postavil na úroveň pedofilie a bestiality. Duchovní města Gortyna Jeremiár citoval pasáže Bible, homosexuály nazval „psy“ a protestoval proti novému zákonu, který podle něj degraduje několik proroků a svatých na roveň rasistů. V jeho očích je zákon, který kriminalizuje homofobní projevy, hrozný a žalostný. Stejné stanovisko zaujal duchovní města Konitsa, který zákon nazval ochranou perverze, do níž zařadil i homosexualitu. Odpor klerikálů nakonec donutil premiéra Samara akceptujícího stanoviska duchovenstva nezahrnout do návrhu dodatky o ochraně sexuálních menšin. Kromě toho také ubezpečil církevní představitele, kteří návrh zákona odmítali, že dokud bude v úřadu, nedopustí, aby parlamentem prošel zákon, který by legalizoval registrované partnerství párů stejného pohlaví.  I přesto ale v září 2014 prošel zákon kriminalizující projevy nenávisti vůči LGBT, ale registrované partnerství nikoliv. Ilegalita nenávistných projevů vůči LGBT vzbudila bouřlivou reakcí u metropolitního duchovního, který nový zákon nazval likvidací řeckého trestního řádu a porušováním svobody projevu přesně, jak si přejí stoupenci Nového světového řádu.

Diskriminace v médiích a ve veřejném sektoru.

V Řecku se řešilo několik kauz opakované diskriminace LGBT jedinců v médicích. Jednalo se zejména o cenzuru, k níž často dávaly nařízení regulační orgány, anebo řecký Úřad rozhlasu a televize. Níže je uveden seznam známých homofobně-transfobních incidentů řeckých médií, korporací a dalších subjektů.

Homofobní násilí krajní pravice.

Podle statistik se na pozadí vzrůstu popularity krajně pravicové strany Zlatý úsvit, která má sklony k neonacismu, znásobil počet homofobních a transfobních incidentů. Kromě homofobních komentářů strany k homosexuálním mužům coby nedostatečně maskulinním jedincům vyvolalo skandál jejich oslovení německého ministra Guido Westerwelleovi „Madam“ v narážce na jeho otevřenou homosexualitu. Strana rovněž explicitně vyzývá své příznivce k aktivnímu odporu vůči homosexualitě. Nechvalně známý je jejich výhrůžka homosexuálním mužům a ženám, že po imigrantech, budou ihned na řadě oni. Postoje Zlatého úsvitu daly podnět k prudkému nárůstu homofobních útoků. Podle výpovědí některých policistů byl v té době vyvíjen na úřady tlak, aby spolupracovaly se členy Zlatého úsvitu, což by také mohlo vysvětlit, proč došlo k několika bezdůvodným zatčením transžen při nedávném festivalu Thessaloniki Pride. K brutálním zásahům a neoprávněným zadržováním mělo dojít v zájmu ochrany veřejného pořádku.  Colour Youth, nevládní organizace, zaznamenala 101 případů homofobního a transfobního násilí v letech 2009-2015, nejvíce (75) jich bylo v r. 2015. V pěti případech došlo k fyzickému napadání, jinak šlo většinou pouze o slovní útoky.

Veřejné mínění.

V r. 2003 se pod záštitou Helénské homosexuální komunity (EOK) konalo v parlamentu statistické šetření ohledně společného zdaňování, rovných dědických a jiných práv homosexuálních párů. Podle výsledků 41 % zákonodárců bylo pro poskytnutí takových práv, zatímco 55 % bylo proti. V Panhelénském socialistickém hnutí byla 55 % podpora, v Nové demokracii 27 %. Největší podpora 67 % byla ve straně Synaspismos. Tehdy většinová Komunistická strana Řecka se šetření nezúčastnila. Nejvíce podporující byly ženy, mladí lidé a obyvatelé Athén.  V r. 2006 se na veřejných zdravotnických školách v krétském Heraklionu (obory:sociální péče, všeobecné lékařství, zdravotní asistent) uskutečnil průzkum ohledně postojů k mužské homosexualitě. Bylo použito dvou měřítek, která se následně přeložila do řečtiny s několika otázkami, čímž se ve výsledku sestavil dotazník. Zjistily se značné rozdíly mezi školami v názorech na homofobní projevy a na to, co za nimi stojí: ochota hájit a chránit práva homosexuálů, konverzovat s nimi, náboženství, politizace a homosexuální přátelé v okolí.  Eurobarometrické šetření zveřejněné v prosinci 2006 ukázalo, že 15 % Řeků podporuje stejnopohlavní manželství, zatímco 11 % je pro adopce dětí homosexuálními páry. Tyto výsledky jsou považovány za podprůměrné z hlediska 44 % a 32 % průměru tehdy 25 členských zemí EU, čímž se Řecko zařadilo mezi země s podobně nízkou podporou jako je Rumunsko, Lotyšsko, Polsko, Kypr, Malta a Bulharsko.  O rok později uskutečněný Eurobarometr s názvem „Diskriminace v Evropské unii“ ukázal, že 77 % Řeků považuje příslušnost k homosexuální komunitě za nevýhodu, což je vyšší procento než průměr EU 55 %. 68 % souhlasilo s tím, že je v zemi rozšířená diskriminace jiných sexuálních orientací (Průměr 25 členů EU: 50 %) a 37 % považovalo diskriminaci za obzvlášť rozšířenou v 5 předešlých letech (Průměr EU: 31 %). 84 % Řeků uvedlo, že by nechtělo mít gaye a lesby za přátele a známé (Průměr EU: 65 %).  Kapa Research (hlavní řecká výzkumná společnost) zveřejnila 20. září 2010 jménem Institutu pro psychologicko-sexuální zdraví v novinovém výtisku "Ta Nea" statistiku, podle níž 63,9 % Řeků souhlasí s legalizací registrovaného partnerství, zatímco 24,1 % je proti. Pro legalizaci stejnopohlavního manželství se vyslovilo 38,5 %, zatímco 51,8 % bylo proti.  V červnu 2013 byl prostřednictvím The Pew Research Center zahájen výzkum, kterého se zúčastnilo cca 40 zemí, a který zkoumal u respondentů jejich postoj ke společenské akceptaci či neakceptaci homosexuality. Iniciátoři průzkumu pokládali respondentům otázku akceptaci jako klíčové téma a došli k závěru, že 53 % většina Řeků považuje homosexualitu za společensky akceptovatelnou, zatímco 40 % je opačného názoru. Mezi respondenty ve věku od 18-29 let byla znát větší 66 % podpora, než u respondentů staršího věku. U věkové skupiny 30-49 let byla podpora také velká 62 %, ale u padesátníků a starších už klesla na 40 %.  11. dubna 2015 byla v novinovém výtisku "To Vima" publikována statistika Kapa Research ukazující 39,3 % podporu stejnopohlavního manželství s 50,5 % odmítáním. Ten samý výzkum také ukázal, že 65,6 % respondentů souhlasilo s tvrzením, že by homosexualita měla být společností akceptována, zatímco 28,2 % bylo proti.  12. května 2015 Řecko poprvé ukázalo v průzkumu většinovou 56 % podporu stejnopohlavního manželství, zatímco 35 % bylo proti. Výzkumu se zúčastnilo 1 431 respondentů a proběhl pod záštitou Focus Bari. Vysoké procento zúčastněných 76 % souhlasilo, že by homosexualita měla být společensky akceptovaná a 70 % souhlasilo s rozšířením registrovaného partnerství na páry stejného pohlaví. I tak ale respondenti zůstali skeptičtí k adopci dětí homosexuálními páry. Pouze 30 % je podporuje, zatímco 56 % je proti. Pouze 14 % považuje homosexualitu za duševní poruchu a 54 % souhlasí s přísnými postihy homofobních trestných činů, především nenávistných projevů.  V prosinci 2015 statistika zveřejněná Makedonskou univerzitou ukázala týden před přijetím zákona o registrovaném partnerství, že s ním souhlasí 56 % veřejnosti, zatímco 26 % je silně proti. [Zpráva The Pew Research Center z r. 2013. Otázka: Měla by společnost akceptovat homosexualitu?]

Zákony týkající se leseb, gayů, bisexuálů a translidí (LGBT) se v poslední době v Řecku značně rozvíjejí, což je činí jednou z nejliberálnějších zemí v jihovýchodní Evropě. I přesto se však LGBT Řekové stále můžou setkávat s jistými právními i sociálními obtížemi neznámými pro většinovou populaci. Pohlavní styk je legální jak mezi muži, tak i mezi ženami, od r. 1951. Anti-diskriminační legislativa byla přijata v r. 2005. Od té doby je rozšiřována o další sféry, včetně genderové identity. Zákony proti projevům nenávisti a zločinům z nenávisti patří mezi jedny z nejpřísnějších a nejkomplexnějších v Evropě. Od r. 2015 můžou homosexuálové uzavírat registrované partnerství ( Σύμφωνο Συμβίωσης), díky čemuž mají páry stejného pohlaví a domácnosti jimi tvořené jistou část práv a povinností plynoucích z manželství, ne však všechny.

Die Homosexualität wird in Griechenland zwar respektiert, gleichwohl gilt Griechenland als gesellschaftlich sich nur langsam liberalisierendes südosteuropäisches Land in Bezug auf LGBT-Themen.


Historie vzniku náměstí.

Po ničivém zemětřesení, které Lisabon postihlo roku 1755, Praça do Comércio nahradilo prostor po zničeném Palácio da Ribeira a náměstí, na němž stál. Portugalský král Manuel I. rozhodl roku 1511, že nové sídlo portugalského království bude v paláci u řeky Tejo, a nikoliv jako doposud na hradě svatého Jiří. Palác sloužil společně s celní správou (Alfândega), tzv. Indickým domem (Casa da Índia), mincovnou (Casa da Moeda), zbrojnicí (Arsenal) a budovou operního divadla (Teatro da Ópera do Tejo), které bylo otevřeno jen pár měsíců před tím, než živelní pohroma postihla portugalské královské město.  Bezprostředně po zemětřesení Sebastião José de Carvalho e Melo, toho času ministr D. José, známý později pod jménem markýz Pombal, převzal záštitu nad provedením nezbytných legislativních opatření, která měla za úkol překonat sociální a hospodářské problémy související s následným rozvojem města po zemětřesení. V roce 1756 byl vytvořen Casa do Risco das Obras Públicas, tým vojenských inženýrů vedených Manuelem de Maia; nejvýznamnějšími představiteli byli Eugénio dos Santos de Carvalho a Carlos Mardel.  Výše zmíněný tým inženýrů připravil plán, který ve třech částech rozváděl různé možnosti rekonstrukce prostoru mezi náměstím Rossio a Paço da Ribeira. Ministrem zvolené řešení odevzdané králi bylo nejradikálnějším ze všech předložených, navrhovalo zbourat všechny části čtvrti Baixa, která byla poničena či zničena, a na jejich místě postavit čtvrť zcela novou, kde bude panovat soulad mezi šířkou ulic a šířkou a výškou jednotlivých budov.  Konečný plán podle návrhu Eugenia dos Santos dal základ naprosto novému městu, spolu s geometricky vyváženou urbanistickou sítí, kde osm ulic ve směru sever-jih propojilo náměstí Rossio se zničeným Národním palácem, a kolmo je přetínalo devět ulic uspořádány ve směru západ-východ. Na místě bývalého paláce bylo projektováno nové náměstí ve stylu francouzského „place royale“, s orientací přímo na řeku Tejo a dokonalým geometrickým uspořádáním.  První zmínka o Praça do Comércio se nachází v povolení z června 1759, jakožto odkaz na plánovanou akci tzv. výměny obchodu, spojenou s výstavbou budov, kde se budou střetávat obchodníci a kapitál z celého světa. Nové náměstí se stalo prostorem pro trh a obchody nové buržoazie chráněné markýzem de Pombal; dle jeho slov se podařilo vytvořit „oficiální nové centrum hlavního města a vlády celé země“.

Praça do Comércio (v českém překladu "Obchodní náměstí"), známé také jako Terreiro do Paço (česky "Palácové náměstí"), je jedno z největších a nejkrásnějších náměstí v centru Lisabonu. Náměstí je ohraničeno třemi stejnými bloky budov se třemi patry a z jižní strany širokou řekou Tejo. V přízemí se nacházejí arkády až do výšky prvého patra, druhé patro je osazeno balkony se železným zábradlím.

Die Praça do Comércio [] (dt. "Platz des Handels") gehört neben dem Rossio und der Praça da Figueira zu den drei wichtigsten Plätzen innerhalb der Baixa Pombalina, des aufgrund des Erdbebens von 1755 neu gebauten innerstädtischen Bereichs der portugiesischen Hauptstadt Lissabon. Nahe am Hauptstadtfluss Tejo gelegen, ist der Platz noch immer unter seinem alten Namen, "Terreiro do Paço",, zu Deutsch etwa "Palastgelände", bekannt, da sich bis zum verheerenden Erdbeben von 1755 das Paço da Ribeira, das königliche Uferschloss, dort befand. Nach dem Erdbeben erhielt das Gelände eine völlig neue Form im Rahmen der durch den Marquis von Pombal veranlassten städtischen Umgestaltung. Am südöstlichen Ende des Platzes befindet sich der Tejo-Fährenterminal Terreiro do Paço (offiziell "Estação do Sul e Sueste") sowie der U-Bahnhof Terreiro do Paço.


Život.

Gudrun Wagnerová vyrostla v Dolním Bavorsku v blízkosti Řezna, kam se dostala jako čtyřtýdenní dítě po vyhnání její rodiny z Východního Pruska. Otec se z válečného zajetí vrátil až roku 1949. Po získání vzdělání jako zahraniční korespondentka a zahraničních pobytech v Paříži, Birminghamu a Londýně se roku 1965 na novinový inzerát dostala na místo v tiskové kanceláři Hudebních slavností v Bayreuthu a pracovala tam nejprve jako sekretářka. Tam se seznámila s Dietrichem Mackem, tiskovým šéfem slavností a pozdějším spoluvydavatelem deníků Cosimy Wagnerové, a roku 1970 se za něj provdala. O pět let později převzala vedení kanceláře Wolfganga Wagnera, vedoucího slavností. Poté, co se oba rozvedli se svými dosavadními partnery, následovala roku 1976 svatba. V květnu 1978 se jim narodila dcera Katharina. Nový sňatek vyvolal přerušení styků až nepřátelství Wolfganga Wagnera nejen s jeho dosavadní manželkou Ellen roz. Drexelovou, ale i s jeho synem Gottfriedem a dcerou Evou, která byla propuštěna z místa asistentky vedoucího slavností.  Jakožto asistentka (od roku 1984) a osobní referentka (od roku 1985) svého muže se Gudrun Wagner vypracovala na vlivnou spoluorganizátorku slavností. Když byla s postupujícím věkem Wolfganga Wagnera probírána otázka nástupnictví po něm ve funkci vedoucího Hudebních slavností v Bayreuthu a roku 2001 poprvé veřejně zazněly požadavky na jeho odstoupení, navrhl svou ženu jako kandidátku. Tento plán neuspěl, neboť správní rada Nadace Richarda Wagnera Bayreuth dala přednost dceři Wolfganga Wagnera z prvního manželství, Evě Wagnerové-Pasquierové. Nato se dosavadní vedoucí odvolal na svou doživotní smlouvu a zůstal ve funkci. Z důvodu špatného zdravotního stavu svého muže řídila Gudrun Wagnerová v posledních letech až do své smrti de facto celou organizaci festivalu a v tomto postavení ovlivňovala také řadu rozhodnutí o obsazení a jiných uměleckých otázkách, jakož i o rozdělování vstupenek. Podle tvrzení "Süddeutsche Zeitung" (i vyjádření Evy Pasquierové) byla ve velké míře odpovědná za nesváry v rodině i za zachovávání uměleckého statu quo. Zápas uvnitř rodiny brzdil reformu hudebních slavností považovanou za nezbytnou.  Gudrun Wagnerová byla označována za „tajnou vládkyni Zeleného vršku“, sama se raději označovala za „ženu v ohni“. Podle jejího vyjádření: „Jestli chci svou práci dělat dobře - a kdo by nechtěl? -, musím přirozeně držet v rukou všechny nitě; jinak by to tady prostě nefungovalo.“  Podle informací správy slavností se Gudrun Wagnerová dne 26. listopadu 2007 odebrala na menší plánovanou operaci v bayreuthské nemocnici. Tam zemřela ráno 28. listopadu 2007, zřejmě na embolii plic.

Gudrun Wagnerová (Gudrun Wagner), rozená "Armannová" ("Armann"), později "Macková" ("Mack") (15. června 1944 Olsztyn (Allenstein), Německá říše — 28. listopadu 2007 Bayreuth, Spolková republika Německo) byla druhá manželka Wolfganga Wagnera a spoluorganizátorka Hudebních slavností v Bayreuthu.

Gudrun Wagner (* 15. Juni 1944 in Allenstein, Ostpreußen, als "Gudrun Armann"; † 28. November 2007 in Bayreuth) war Mitorganisatorin der Richard-Wagner-Festspiele in Bayreuth.


Obecné informace.

Lidé s Aspergerovým syndromem mají problémy s navazováním přiměřených vztahů s druhými lidmi. Mají problémy v porozumění základním pravidlům v sociální interakci. Jinými slovy, mají potíže v tom, jak mohou druhým lidem dát vhodným způsobem najevo, že je konverzace s nimi zajímá či naopak, kdy mohou vstoupit do konverzace druhých lidí, jak naslouchat druhým lidem a jak vhodně reagovat v různých situacích s využitím řeči těla. Jejich komunikační dovednosti jsou slabé a následkem toho se pak raději interakci s druhými lidmi vyhýbají nebo se chovají z pohledu ostatních lidí nevhodným způsobem. Obtížně chápou mimoslovní komunikaci. Mimika i gesta bývají u lidí s AS omezené. Někdy mohou negativně reagovat na změny, mohou lpět na rituálech či nutkavě vykonávat určité činnosti. Pokud má vše svůj standardní denní režim a řád, cítí se lidé s AS bezpečněji a jistěji. Tento fakt ale způsobuje, že se snižuje jejich schopnost reagovat flexibilně v sociálních situacích. Mnozí lidé s AS mají nestandardní zájmy (někdy až nutkavého charakteru, kterým podřizují náplň všedního dne). Souhrnně toto vše nazýváme sociální dovednosti. Pokud člověk tyto základy zvládá, daří se mu ve společnosti druhých lidí, umí si najít přátele a toto přátelství si udržet.  Vysvětlení AS po odborné stránce: jedná se o poruchu autistického spektra, vyznačující se narušením v oblasti sociální interakce, komunikace a představivosti. Stejná triáda postižení se projevuje i při dětském autismu a atypickém autismu. Při Aspergerově syndromu může být hloubka postižení zpravidla mírnější než při ostatních poruchách autistického spektra, ale někdy tomu bývá i opačně.  Někdy se pro AS používají názvy jako syndrom averzního a příliš intenzivního světa, popř. neviditelná nemoc.  Mezi odborníky probíhá diskuse, jestli existuje rozdíl mezi Aspergerovým syndromem a vysoce funkčním autismem. Kateřina Thorová se domnívá, že v „současné době je Aspergerův syndrom považován za samostatnou nozologickou jednotku. Tvrdit, že Aspergerův syndrom je mírnější formou autismu, je značně zjednodušené. Aspergerův syndrom má svá specifika i problémy, které mohou být stejně závažné, i když kvalitativně odlišné od ostatních poruch autistického spektra.“ Rozlišuje se nízko funkční a vysoce funkční Aspergerův syndrom. Děti s nízko funkční variantou mají těžké problémové chování, které je jen málo ovlivnitelné. Tyto děti úzkostlivě vyžadují dodržování rituálů od svého okolí. Jejich chování je výrazně repetitivní a mívají velice nízkou frustrační toleranci. Navazují kontakt s ostatními bez ohledu na situaci, nebo kontakt tvrdohlavě odmítají. Nejsou schopny emocionální vzájemnosti ani sociálně přiměřeného chování. Jejich kognitivní schopnosti jsou obvykle v pásmu podprůměru, často se u nich objevuje hyperaktivita a poruchy pozornosti. Při vysoce funkčním AS chybí výrazně problémové chování a neochota ke spolupráci. Tyto děti sice mají své vyhraněné zájmy, dokážou se ale věnovat i jiným činnostem. Jejich emocionální reakce se od vrstevníků liší jenom mírně, v sociálním kontaktu působí naivně a nezrale. Mívají průměrné až nadprůměrné intelektové schopnosti. Většina jedinců s AS se nachází někde na kontinuu mezi těmito dvěma póly.

Název.

Porucha je pojmenována podle rakouského psychiatra Hanse Aspergera (1906–1980), který poruchu popsal v článku "Autistische Psychopathen im Kindersalter". Asperger si u svých dětských pacientů všiml problémů v sociálním kontaktu, zvláštností v řeči, omezených zájmů a motorické neobratnosti. Rakouský psychiatr se domníval, že se jedná o poruchu osobnosti a nazval ji „autistická psychopatie“ (v Aspergerově době se termín "psychopatie" užíval v dnešním významu "porucha osobnosti"). Tento termín byl v roce 1984 nahrazen termínem „Aspergerův syndrom“. O jeho používání se zasloužila britská lékařka Lorna Wing, která zpopularizovala Aspergerovy práce.

Projevy.

Projevuje se sníženou kvalitou sociální interakce, dodržováním zaběhnutých rituálů v chování, omezenou nebo netypickou mimikou a gestikulací, stereotypními zájmy, problémy s porozuměním ironie, humoru a metafor. Intelekt je v pásmu normy (tj. IQ > 70), někteří jedinci s AS mají výrazné intelektové nadání (IQ > 130), typický je však nápadný a veliký rozptyl mezi subtesty při měření IQ. Jedinec tak může například v některých oblastech dosahovat pásma extrémního nadání (IQ nad 140, 1 ze 300 a více) a na jiných dosahovat pouze hodnot v pásmu nízkého průměru (IQ kolem 95, 35. percentil). Časté jsou také specifické abnormality v oblasti exekutivních funkcí a smyslového vnímání. Děti s Aspergerovým syndromem mají nevyrovnaný vývojový profil. Jejich intelekt je normální, jejich sociální a emoční dovednosti však vždy výrazně zaostávají za jejich kognitivním vývojem. Pro děti a někdy i dospělé s Aspergerovým syndromem je náročné rozlišit, které chování je sociálně přijatelné a které nikoliv. Nerozumějí významu zdvořilých gest (narozeninové přání a podobně), uniká jim smysl společenských formalit. Je pro ně náročné přiměřeně přijmout nebo vyjádřit kompliment, kritiku nebo gratulaci. Chybí jim flexibilita a přizpůsobivost, těžce nesou změny, zejména neplánované. Bývají perfekcionističtí, často odmítají novou aktivitu, protože si nejsou jisti, jestli ji dokonale zvládnou. Jsou extrémně kritičtí k vlastním nedostatkům i chybám ostatních. Mezi silné stránky lidí s AS patří čestnost, respektování pravidel, spolehlivost, důslednost a cit pro detail. Časté bývají problémy v zaměstnáních, takže většina lidí s AS zaměstnání často střídá. Mnoho lidí s AS také žije dlouho do dospělosti u svých rodičů. Osoby s Aspergerovým syndromem se orientují více na sebe, nechtějí být členy nějaké skupiny a sledují hlavně svoje zájmy. Pakliže se zapojí do skupinové činnosti, obvykle mají tendenci všechno řídit a usměrňovat druhé, nebo dělají pouze jednu činnost, nechtějí k ní nikoho pustit a s ostatními nekomunikují. O soutěže a kolektivní hry nemají zájem.

Teorie mysli.

Jedinci s AS mají velký problém porozumět úmyslům, myšlenkám, pocitům a záměrům ostatních. Schopnost vžít se do prožívání ostatních se nazývá „teorie mysli“ a u neurotypických (bez poruchy autistického spektra) dětí se rozvíjí kolem pátého roku. V tomto období dokáže dítě podle mimiky a gestikulace odhadnout emoční stav druhého člověka. U dětí s AS je tato schopnost opožděná nebo narušená. Kvůli tomuto nedostatku často mylně odhadnou pocity druhého člověka, což bývá někdy popisované jako chybějící empatie. Problém ovšem obvykle nespočívá v nezájmu o toho druhého, ale v problému správně „přečíst“ řeč těla.

Sociální chování.

Tony Attwood, renomovaný odborník na problematiku Aspergerova syndromu, ukazuje, že malým dětem s touto diagnózou často chybí motivace zapojit se do skupinových aktivit, které si oblibují neurotypické děti. Děti s AS se obvykle cítí jistěji ve společnosti jednoho kamaráda, než ve skupině, nebo samy. Některé děti jsou mezi vrstevníky nejisté a vyhledávají společnost výrazně mladších dětí, které jsou sociálně přibližně na stejné úrovni. Jindy vyhledávají dospělé, kteří jsou zpravidla tolerantnější k jejich zvláštnostem. V případě, že si chtějí hrát s vrstevníky, nevědí, jak se do hry zapojit, nerozumějí pravidlům běžných dětských her a sportů.  Attwood taky upozorňuje na problémy, kterým čelí děti, mládež i dospělí při vytváření přátelství. Tito lidé se domnívají, že jestli si někoho s AS oblíbí, ten druhý má k nim stejný a stejně intenzivní vztah jako oni. Nedovedou číst jemné náznaky, kterými jim ten druhý chce naznačit, že to tak není. Podaří-li se jedinci s AS navázat vztah, je pro ně náročné si přátelství udržet. Potřebuje poradit, jak často se má příteli ozývat, o čem se s ním má bavit, jak řešit konflikty a nedorozumění. Někdy nemají jedinci s AS ani zájem přátelství navazovat.

Typy sociálního chování.

U lidí s Aspergerovým syndromem rozlišujeme pět typů sociálního chování: osamělý, pasivní, aktivní, formální a smíšený.  Pro děti s osamělou formou je charakteristické odmítání fyzického kontaktu (mazlení, hlazení) s rodiči a dalšími blízkými lidmi. Tyto děti nejeví zájem o kontakt s vrstevníky. Nenavazují oční kontakt. Mívají nízkou míru empatie a snížený práh bolesti.  Pasivní děti kontakt s ostatními akceptují, ale samy ho vyhledávají jenom zřídkavě. Sociální aktivity (setkávání s novými lidmi, oslavy) jim většinou nepřinášejí potěšení. Mají omezenou schopnost vyjádřit své potřeby, nedovedou s ostatními sdílet radost, neumí poskytnout druhým lidem útěchu nebo se s nimi dělit. Tyto děti mají nízkou míru spontánnosti, bývají pasivní, hypoaktivní.  Aktivní děti kontakt rády a často iniciují, neumějí posoudit přiměřenost svého konání, a proto se často chovají nevhodně: dotýkají se cizích lidí, vstupují do jejich osobního prostoru, oslovují neznámé lidi a povídají jim o svých specifických zájmech a podobně. Toto chování odolává pokusům o změnu, protože tyto děti mají problém porozumět pravidlům sociálního chování i kontextu situace. Rádi pořád mluví o své zálibě, bez ohledu na zájem posluchače. Mají neobvyklou mimiku, bizarní řeč těla a nepřiměřený oční kontakt („civí“ druhým do očí). U těchto děti se často vyskytuje i ADHD čili hyperkinetická porucha (HKP).  Děti s formálním chováním svým projevem připomínají spíše dospělé. Mají výborné vyjadřovací schopnosti, jejich řeč však působí strojeně. V sociálním styku jsou odtažití, působí chladným dojmem. Mají v oblibě společenské rituály a úzkostlivě dbají na jejich dodržování. Lpějí na pravidlech a normách chování, jakékoli porušení předpisů je silně rozruší, reagují afektem. Mají problém porozumět ironii, humoru, metaforám. V sociálním kontaktu jsou velice naivní a upřímní, i když se to v dané situaci vůbec nehodí. Mají encyklopedické zájmy, o svém hobby vědí neuvěřitelné detaily a podrobnosti.  U dětí se smíšenými projevy kvalita sociálního kontaktu značně kolísá. Jejich projevy jsou rozmanité, závisejí na kontextu a osobě, s níž navazují kontakt. Vyskytují se u nich prvky všech čtyř typů chování.

Emoce lidí s AS.

Někteří lidé s AS mají ochuzené emoce, zdaleka to neplatí pro všechny. Mnozí mají hluboké a intenzivní pocity, nedokážou jim však porozumět a vyjádřit je sociálně přiměřeným způsobem. Attwood ukazuje, že emoční zralost dítěte nedosahuje úroveň přiměřenou věku a kognitivním schopnostem. Chybí jim jemnost ve vyjadřování emocí, svůj hněv, smutek nebo úzkost dávají najevo příliš intenzivně. Často se objevují intenzivní záchvaty afektu, které vyvolala pro jiné nenápadná událost (například drobná změna programu). U jedince s AS běžně dochází k prudkým změnám nálad. Tito lidé nedovedou rozpoznat, kdy je vhodné mluvit o svých emocích, a tak mohou někdy přílišným odhalením svého citového života uvést kamaráda nebo skupinu vrstevníků do rozpaků.

Řeč.

Vyjadřování dětí s AS bývá pedantické a přesné, často připomíná spíše mluvu dospělých než dětí. Někteří pacienti rádi vymýšlejí vlastní neologizmy, někdy i vlastní jazyky. Lidi s Aspergerovým syndromem mívají dobrou slovní zásobu, je pro ně však těžké plynule konverzovat s ostatními. Rádi dlouze mluví o svých oblíbených tématech, bez ohledu na to, jestli to posluchače zajímá, nebo ne. Mnozí neustále skáčou druhému člověku do řeči, protože neumí odhadnout, kdy nastane vhodný okamžik, aby vstoupili do rozhovoru. Nevědí, jak začít nebo ukončit rozhovor, nebo jak změnit téma diskuse. Mnozí mají problém porozumět symbolům nebo příslovím, mate je sarkasmus, ironie a metafory.

Řeč těla.

Někteří jedinci s AS mají chudou mimiku a řeč těla, jiní gestikulují velmi neobvyklým způsobem. Mnozí vyjadřují své pocity fyzicky: třepou rukama nebo kroutí prsty, skáčou radostí a podobně. Pro Aspergery je typický neobvyklý oční kontakt. Tony Attwood uvádí, že pro lidi s Aspergerovým syndromem je náročné soustředit se na rozhovor a zároveň se partnerovi dívat do očí.

Speciální zájmy.

Jedinci s Aspergerovým syndromem obvykle mají zálibu, které je značně neobvyklá a/nebo jí věnují nezvykle mnoho času. Podle Attwooda existují i lidé, kteří splňují všechna ostatní diagnostická kritéria AS a nemají speciální zájem. Odhaduje, že u 5–15 % lidí s AS speciální zájem chybí. Attwood rozlišuje dvě hlavní kategorie zájmu u lidí s AS: sbírání věcí a získávání informací o určité oblasti. Nejčastěji se vyskytuje zájem o přírodu, vědu a techniku a dopravní systém. Attwood poukazuje na rozdíly mezi speciálními zájmy chlapců a dívek. Zájmy chlapců s AS jsou obvykle hodně odlišné od zálib jejich vrstevníků. Dívky mívají často méně nápadné koníčky, zajímají se třeba o panenky, televizní seriály nebo zvířata podobně jako jiná děvčata v jejich věku. Svému zájmu se ale věnují mnohem intenzivněji než ostatní dívky.

Smyslová přecitlivělost.

U mnohých jedinců s AS se vyskytuje silná přecitlivělost na různé zvuky, světlo, barvy, pachy, chutě nebo dotek. Udává se, že u 70-85 % lidí s touto diagnózou se objevuje přecitlivělost na různé zvuky. Některým lidem vadí překvapivé, krátké zvuky, třeba štěkání psa, jiní nesnášejí vysoké tóny, například zvuk mixéru. Jedincům s AS taky často vadí hluk v nákupních centrech nebo na společenských setkáních. Asi 50 % lidí s AS má přecitlivělost na některé chutě a pachy. Běžná je i přecitlivělost na světlo – lidem s AS může vadit prudké sluneční světlo, nebo jas zářivek, používaných uvnitř administrativních budov. U jedinců s touto diagnózou se někdy objevuje zvláštní vnímání teploty – někteří vůbec nevnímají chlad a nosí trička a kraťasy i v zimě. U jiných je zkreslené vnímání bolesti – někteří jsou přecitlivělí na bolest, jiní ji téměř vůbec nevnímají.

Hyperlexie.

U dětí s AS se často vyskytuje velmi dobrá schopnost dekódovat text. Dle různých definicí se jedná buď čistě o dobrou schopnost číst v mladém věku ( přibližně 95. percentil čtenářských schopností, plynulé čtení textu kolem 5. roku věku) nebo více brzké čtení spojené s nedostatečným pochopením psaného textu (dítě čte ve 2 letech, ale nechápe text). Jedním ze zdrojů této schopnosti je vyšší citlivost jedinců s AS na symboly ve tvaru písmen. Hyperlexie je často komorbidní s neverbální poruchou učení, popř. jejími prvky. Jedince s hyperlexií tedy může mít relativně omezené prvky vizuálně-prostorového zpracování (a v jiných prvcích vizuálně-prostorového zpracování může naopak vynikat), popř. může být snížena celá jeho vizuálně-prostorová složka intelektu.

Motorická neobratnost.

Aspergerův syndrom je často spojen s motorickou neobratností. Děti s AS mívají problémy s činnostmi, které vyžadují motorickou zručnost, například se zavazováním tkaniček, oblékáním nebo používáním příboru. Jejich nemotornost se může projevit při jízdě na kole, skateboardu nebo bruslích. U mnohých dětí i dospělých se vyskytují neobvyklé pohyby při běhu a chůzi. Další nedovedou správně uchopit propisku a jejich písmo je jenom obtížně čitelné. U lidí s AS bývá nejméně postižená schopnost plavat, hrát golf, skákat na trampolíně a jezdit na koni. Díky své píli dosáhnou někteří v těchto sportech pozoruhodných výsledků. Častá je i jistá strnulost zažívacího traktu, které vede k refluxům žaludečních šťáv do úst. U lidí s AS se také častěji než u normální populace vyskytují volné, hypermobilní klouby a na ně navazující křivost prstů, která zhoršuje motorickou neobratnost.

Komorbidita.

Studie naznačují, že minimálně 75 % dětí s Aspergerovým syndromem trpí taky poruchou pozornosti (ADD – attention deficit disorder) nebo poruchou pozornosti s hyperaktivitou (ADHD – attention deficit hyperactivity disorder). Pozornost se skládá ze čtyř komponentů: schopnosti udržet pozornost, soustředit se na podstatné informace, přesměrovat pozornost a zapamatovat si to, na co člověk svou pozornost zaměřil. Jedinci s AS mají problém se všemi čtyřmi složkami pozornosti. Na druhé straně, když se jedná o předmět jejich zájmu, dokáží se někdy dokonale soustředit. U mnoha jedinců s AS je narušena exekutivní funkce – mají problém plánovat budoucí aktivity. Často nedovedou potlačit okamžité impulzy, nejsou schopni sebereflexe a monitorování vlastní aktivity.  Mezi epilepsií a poruchami autistického spektra existuje závislost a zdá se, že přítomnost AS lehce zvyšuje šanci na přítomnost nějaké formy epilepsie.  Jak již bylo zmíněno, poruchy kloubů a pojivových tkání (Ehlersův–Danlosův syndrom) jsou také často komorbidní s AS.  Výzkumy naznačují, že u 65 % teenagerů s AS se vyvine afektivní porucha (porucha nálady). Nejčastěji se jedná o úzkostnou poruchu, běžná je též deprese nebo bipolární afektivní porucha. Výskyt poruch nálady u lidí s AS je vyšší než u běžné populace. „"Ukazatelem změny nálady a nástupu poruchy může být agrese, sebezraňování, destruktivnost, větší míra sociálního stažení, odmítání aktivit, které do té doby dítě mělo rádo, snížená ochota komunikovat, vyšší míra autistického chování, potíže se spánkem, změna v přijímání potravy (hubnutí, přejídání), ztráta předchozích zájmů nebo naopak zintenzivnění vymezených zájmů a nástup rituálů."“  Přibližně u 25 % osob je k AS přidružen obsedantně kompulzivní syndrom, vzdáleně připomínající obsedantně kompulzivní poruchu (OCD).

Diagnostika Aspergerova syndromu.

Diagnostická kritéria AS podle DSM IV.

A. Kvalitativně narušená sociální interakce, přičemž se projevují alespoň dva příznaky:  B. Omezené opakující se či stereotypní vzorce chování, zájmů a činností, přičemž se projevuje alespoň jeden příznak z níže uvedených:  C. Poruchy zapříčiňují klinicky významné narušení sociálních, pracovních či dalších významných aspektů života.  D. Nedochází ke klinicky významnému opoždění řečového vývoje (například jednotlivá slova ve dvou letech, slovní spojení udržující komunikaci ve třech letech).  E. Nedochází ke klinicky významnému opoždění kognitivního vývoje, úroveň sebeobsluhy a adaptivního chování (kromě sociální interakce) odpovídá věku; zvědavost ohledně okolí v dětství je v normě.  F. Nejsou splněna kritéria pro diagnostiku jiné specifické pervazivní vývojové poruchy ani schizofrenie.

Diagnostická kritéria AS podle MKN-10.

A. Z celkového hlediska nedochází ke klinicky významnému opoždění mluvené řeči, schopnosti rozumět řeči ani kognitivního vývoje. Podmínkou diagnózy je, aby do dvou let jedinec používal jednotlivá slova a do tří let se naučil používat komunikativní fráze. Sebeobsluha, adaptivní chování a zvědavost týkající se okolí by během prvních tří let měly odpovídat standardnímu intelektovému vývoji. Milníky motorického vývoje jsou však opožděné, běžná je pohybová neobratnost (není však nezbytným diagnosticky významným projevem). Běžně se vyskytují speciální dovednosti, jimiž jedinec bývá pohlcen, avšak ani ony nejsou jedním ze základních předpokladů ke stanovení diagnózy.  B. Kvalitativní odchylky ve vzájemné sociální interakci se musejí projevovat alespoň ve dvou níže uvedených oblastech:  C. U jedince se projevuje neobyčejně silný a úzce vymezený zájem, případně omezené, opakující se a stereotypní vzorce chování, zájmy a činnosti, a to přinejmenším v jedné z následujících oblastí:  Pro tyto jedince nebývá příznačné, že by se vyznačovali buď pohybovými manýrismy, nebo zájmem o součásti předmětů anebo nefunkční prvky hraček.  D. Poruchu nelze připisovat jiným formám pervazivních vývojových poruch, simplexní schizofrenii, schizotypní poruše, obsedantně kompulzivní poruše, anankastické poruše osobnosti, reaktivní a dezinhibované poruše příchylnosti v dětství.

Diferenciální diagnostika.

Diferenciální diagnostika v dětství.

Mezi odbornou veřejností probíhá diskuse o rozdílech mezi Aspergerovým syndromem a schizoidní poruchou v dětství. Schizoidní porucha se projevuje přecitlivělostí, nedostatkem empatie, někdy se vyskytují i paranoidní myšlenky a zvláštní zájmy. Psycholožka Kateřina Thorová uvádí, že schizoidní porucha v dětství ""nemá jasně vymezené diferenciálně-diagnostická kritéria vůči poruchám autistického spektra, její popis se do značné míry překrývá se symptomatikou zejména Aspergerova syndromu. V podstatě se dá říci, že se jedná o mírnější variantu Aspergerova syndromu (vysoce funkční Aspergerův syndrom)"." Diskutuje se taky o vztahu mezi Aspergerovým syndromem a schizotypní poruchou v dětství. Pro schizotypní poruchu je typické magické a bizarní myšlení, zvláštní zájmy, paranoidní představy, sociální stažení, obřadní řeč, somatosenzorické iluze a psychotické epizody s halucinacemi a bludy. Stejné symptomy se mohou objevit i při Aspergerově syndromu, hranice mezi těmito poruchami je nejasná. Někteří autoři se domnívají, že jde ve skutečnosti o jednu poruchu.

Diferenciální diagnostika v dospělosti.

Christopher Gillberg a Theo Peeters uvádějí, že Aspergerův syndrom "je často v dospělém věku diagnostikován (neoprávněně) jako schizotypní porucha, schizoidní porucha osobnosti, paranoidní porucha osobnosti, atypická deprese, hraniční porucha a dokonce někdy jako: schizofrenie." Pro schizoidní poruchu je typická mělká emotivita, emoční chlad, sociální izolovanost, trvalé upřednostňování individuálních zájmů před skupinovými aktivitami, nezájem o přátelské nebo sexuální vztahy. Tito lidé velice slabě reagují na podněty, které u druhých vyvolávají hněv nebo smutek. Bývají přemýšliví, originální, nepraktičtí; nezajímají je sociální zvyklosti. Lidé s AS taky preferují individuální aktivity, nedodržují společenské konvence, mají potíže s vyjadřováním pocitů, a proto působí chladně a odtažitě. Jedinci s AS na rozdíl od lidí se schizoidní poruchou po vztazích většinou touží, kvůli svému handicapu je však neumí navazovat. Praško uvádí, že pro hraniční poruchu je typická emoční nestálost, problémy s identitou, černobílé myšlení a přetrvávající úzkost. Často se vyskytuje sebepoškozování a sebevražedné myšlenky a/nebo pokusy. Lidé s hraniční poruchou se bojí opuštění a dopouštějí se nevědomé manipulace v snaze vyhnout se skutečnému nebo fiktivnímu opuštění. Při Aspergerově syndromu se běžně objevují všechny příznaky typické pro hraniční poruchu kromě nevědomé manipulace a strachu z opuštění. K záměně se schizofrenií dochází podle Kateřiny Thorové kvůli sociální uzavřenosti, zvláštnímu, zabíhavému nebo hyperrealistickému myšlení, neobvyklým zálibám a paranoidním myšlenkách, se kterými se u lidí s Aspergerovým syndromem setkáváme. Tyto projevy připomínají některé znaky schizofrenie. U člověka se schizofrenií se však vyskytují bludy, halucinace nebo katatonní projevy. Thorová uvádí, že může dojít i k záměně AS s úzkostními anebo anankastickými poruchami osobnosti. Při úzkostné poruše dochází k sebepodhodnocování a vyhýbání se společnosti podobně jako při AS. Anankastická porucha i Aspergerův syndrom se vyznačují přehnaným perfekcionismem, důrazem na formální pravidla a pedantností. Poruchy osobnosti však nastupují v adolescenci nebo rané dospělosti, Aspergerův syndrom se projevuje již v dětství. Sociální deficit je při poruchách osobnosti mírnější než při AS.

Aspergerův syndrom v kultuře.

Aspergerovým syndromem trpí jedna z hlavních postav animovaného filmu "Mary a Max" (2009), hlavní postava filmu "Adam" (2009), Jerry Espenson v seriálu Kauzy z Bostonu a také hlavní postava indického filmu "Jmenuji se Khan (My Name Is Khan)" (2010). Dalším filmem, ve které trpí obě postavy AS, je "Mozart and the Whale" (2005), dále také hlavní postava ve filmu "Simonův vesmír". Fyzik Dr. Sheldon Cooper ze seriálu "Teorie velkého třesku" vykazuje známky člověka s Aspergerovým syndromem. Forenzní antropoložka Dr. Temperance Brennan v seriálu "Sběratelé kostí". Aspergerův syndrom je důležitou součástí seriálu Parenthood, kde jím trpí postava Maxe. Aspergerovým syndromem trpí také postava Nikol z českého seriálu "Gympl s (r)učením omezeným" (2012). Aspergerův syndrom je také přisuzován hrdince trilogie Stiega Larssona "Millennium" ("Muži, kteří nenávidí ženy", "Dívka, která si hrála s ohněm" a "Dívka, která kopla do vosího hnízda"). Biografické drama "Temple Grandinová" (2010). Saga Noren – hlavní hrdinka dánsko-švédského seriálu Most a Dr. Dicksonová v seriálu Chirurgové (Grey's Anatomy). A také v knížce "Řvi potichu brácho" od "Ivony Březinové" (2017). AS trpí také postava River ze hry To The Moon. Aspergerovým syndromem trpí třeba Ettiene neboli Ploppi (v českém znění Pooky) z filmu "Fakjú pane učiteli 2" a "Fakjú pane učiteli 3", hraný Lucasem Reiberem.  Autoři seriálu South Park si v 8. epizodě 15. série hrají se zkomoleninou názvu syndromu - "Ass Burger".

Aspergerův syndrom (AS) patří mezi poruchy autistického spektra. Vyznačuje se především potížemi v komunikaci a sociálním chování, které jsou v rozporu s průměrným až nadprůměrným intelektem a řečovými schopnostmi (pasivní slovní zásoba bývá velmi bohatá, vývoj řeči není opožděn). Emoční a sociální inteligence je snížena, stejně jako schopnost porozumět běžným společenským situacím. V důsledku špatného rozpoznávání záměrů a úmyslů ostatních mohou být nositelé této poruchy v dětském věku snadno manipulováni, protože se z toho jejich vrstevníci pokusí těžit. Mohou také manipulovat ostatními. Lidé s Aspergerovým syndromem jsou někdy považováni za neempatické, což ovšem neznamená, že nejsou s někým schopni soucítit. Jedná se o celoživotní úkaz, který je potenciálně handicapem. Lidé s Aspergerovým syndromem mívají problém porozumět ironii a najít si přátele.

Das Asperger-Syndrom (AS) ist eine Variante des Autismus und wird zu den "Störungen der neuronalen und mentalen Entwicklung" gerechnet. Von anderen Autismusformen unterscheidet es sich vor allem dadurch, dass im Regelfall eine unbeeinträchtigte Sprachentwicklung und keine Intelligenzminderung vorliegt.


Pozadí.

Na konci turné Dream Theater na podporu, bývalý bubeník Mike Portnoy uznal, že jeho alkoholismus a narkomanie se vymkli kontrole:  "Za tolik let... Nikdy bych neřek, že pití a flámování budou bránit v cestě mého hraní nebo mé práci s kapelou... Za patnáct let jsem pil každý den. Ale to bylo vždy trochu zodpovědné a bylo to vždy na konci noci... Jak šel čas, tak jsem si začal dávat pár skleniček před přídavkem - a pak Jose Baraquio (jeho tehdejší technik bicí) mi začal dávat alkohol při klávesovém sólu uprostřed show... Ke konci jsem pil už v průběhu dne, zatímco hrála předkapela a já jsem se dostal na pódium už napůl opilý. "  Portnoy si prošel obdobími užívání jiných drog, včetně marihuany, léky na předpis, a kokainu. "Pil jako duha," uvedl James LaBrie jeho pití se stalo zdrojem napětí uvnitř kapely. Portnoy vypil sůj poslední alkoholický nápoj dne 20. dubna 2000 (na jeho třicátýtřetí narozeniny) po závěrečné show "Scenes from a Memory" tour. Vyhledal program Anonymních alkoholiků (o kterém říká, že mu "zachránil život").  Jeho boj s alkoholem bylo tématem písně "The Mirror" (1994) z alba Awake. Poté, co přestal pít, Portnoy se rozhodli napsat sérii písní popisujících dvanácti kroků programu.  Portnoy popsal proces psaní skladeb jako "velmi terapeutické." Po dokončení celé ságy v roce 2009, si uvědomil, že si „vykopal vlatní hrob“. „Byl to hezký nápad před sedmi lety.... Po chvíli se z toho stala povinnost, jako domácí úkol. " Řekl, že neví, jestli by to znovu udělal, kdyby věděl, jak náročný to bude: "Myslím, že bych napsal jen jednu píseň, která zahrnovala všech dvanáct kroků."  Před odchodem z Dream Theater v roce 2010, Portnoy měl v plánu hrát dvanáct kroků v celém rozsahu v návaznosti na "Black Clouds & Silver Linings" tour. Řekl ale, že by mu to "zlomilo srdce," jestli by Dream Theater zahrál tento set bez něj.

The Twelve-step Suite (také známý jako T"welve-step Saga" nebo "Alcoholics Anonymous Suite"), je sbírka pěti písní americké progresivní metalové kapely Dream Theater. Všech pět skladeb bylo vydáno na pěti různých studiových alb od Six Degrees of Inner Turbulence(2002) až po Black Clouds & Silver Linings (2010). Někdy se k nim počítá i píseň Mirror z alba Awake (1994) která pojednává o stejném tématu a části textu jsou použity i v této sbírce.

Die Alcoholics Anonymous Suite ("Anonyme-Alkoholiker-Folge", auch "12 Step Suite", "Anonyme-Alkoholiker-Serie", "AA-Saga" oder "AA-Zyklus" genannt) ist eine Reihe von Titeln der US-amerikanischen Progressive-Metal-Band Dream Theater. Alle Einzelstücke, geschrieben von Mike Portnoy, dem ehemaligen Schlagzeuger der Band, verarbeiten dessen Erfahrungen mit Alkoholismus und Alkoholentzug, wobei jedes 2–3 Stufen des Zwölf-Schritte-Alkoholentzugs-Programms repräsentiert. Die Stücke enthalten einige wiederkehrende Motive und Textstellen; und alle – mit Ausnahme von „Repentance“ – sind unter die härtesten und lautstärksten Dream-Theater-Stücke einzuordnen. In einem Interview erklärte Portnoy, dass „Repentance“ aus lediglich konditionellen Gründen ruhiger ist als die anderen Stücke. Alle Songabschnitte beginnen mit „Re“. Die Gesamtlänge beträgt 57 Minuten und 13 Sekunden.


Historie.

Od 16. století začali na Cejlon pronikat nejprve Portugalci a roku 1656 byl ostrov ovládnut Nizozemci. Kolem roku 1717 byl pro nizozemskou kolonii zaveden znak, který tvořil štít s krajinou s horami a palmami. V popředí byl vyobrazen slon z čelního pohledu, držící větvičku skořice v chobotu. Slon měl na předních nohách dva menší (čtvrcené ) štítky, které měly v jednotlivých polích znaky měst Kolamba, Galle, Jaffna, Mannar a Trincomalee, Matara, Batticalia, Kalpitiya. Pod slonem byly na zemi svazky skořice, nad znakem královská koruna a kolem znaku červená kartuš.  V letech 1785–1796 dobyli ostrov Britové, kteří na něm roku 1798 zřídili korunní kolonii Cejlon. V roce 1802 získali amienským mírem ostrov definitivně. 17. prosince 1804 (ve zdroji uvedený rok 1904 je zřejmě překlep) byl zaveden znak britské kolonie, který však vycházel ze znaku předchozí kolonie nizozemské. Ve stříbrném štítu byl zobrazen palmový háj s osmi kokosovými palmami, v pozadí pohoří. Mezi palmami byl opět zobrazen slon z čelního pohledu. Vše v přirozených barvách.  Roku 1875 (dle některých zdrojů již roku 1870) byla zavedena vlastní vlajka kolonie, která se užívala do roku 1948. Jednalo se o britskou služební vlajku (Blue Ensign) s cejlonským vlajkovým emblémem (). Emblém (nejde o znak) tvořilo tmavomodré kruhové pole s na zelené zemi stojícím slonem před světle hnědým buddhistickým chrámem ("dagoba"). Kolem emblému byl červený, zlatě lemovaný prstenec, se střídavě šestnácti čtyřcípými zlatými hvězdami a šestnácti kruhovými poli (není obrázek badge).  Po I. světové válce zesílilo národněosvobozenecké hnutí a v roce 1946 získal Cejlon autonomii. 4. února 1948 vyhlásil Cejlon nezávislost, stále však s britským králem (v té době Jiří VI.) jako hlavou státu, zastupovaným generálním guvernérem. Nový znak byl zaveden až v roce 1953 a tvořil jej karmínově červený kruh s uprostřed umístěným zlatým, sinhálským lvem, se zlatým mečem v pravé, přední tlapě. Kruh byl lemován věncem zlatých okvětních lístků lotosu a dvěma prstenci oranžové a zelené barvy. Na vrcholu znaku byla královská koruna, jejíž vzhled vycházel z koruny kandyjských králů. Pod kruhem byla zeleno-karmínově-zlatá stuha s bílým názvem státu v sinhálštině, tamilštině a angličtině. Vyobrazený znak se mírně (barevně) liší od popisu.  22. května 1972 se stal Cejlon republikou, přijal sinhálský název "Srí Lanka" a nový znak. 7. září 1978 byl změněn (spolu s ústavou) název státu na "Demokratická socialistická republika Srí Lanka". Ke změně státního znaku nedošlo, ale býval často zobrazován ve zlaté (nebarevné) formě (není obrázek). V současnosti (zdroj je z roku 2005) se opět užívá barevná varianta znaku z roku 1972, kolo a lemování má však místo modré barvy barvu tmavě šedou.

Státní znak Srí Lanky je vizuálně poměrně složitý. Je tvořen zlatým, sinhálským lvem s mečem v pravé, přední tlapě, položeným na jasně červené kruhové pole, lemované modrým prstencem, věncem zlatých okvětních lístků lotosu (Palapeti Vitaya), dalším modrým prstencem a věncem zlatých rýžových klasů. V horní části je na zlatém kruhovém poli modré buddhistické kolo života (dharmačakra) s osmi loukotěmi. Pod znakem je zlatý džbán hojnosti (punkalasa) s rýžovými klasy a po jeho stranách zlaté Slunce a Měsíc v červených kruzích. Znak je modře lemovaný.

Das Wappen Sri Lankas wurde in der heute bestehenden Form nach der Gründung der Demokratischen Sozialistischen Republik Sri Lanka 1972 angenommen.


Historie.

Na tomto hřbitově se pohřbívalo nejpozději od roku 1254 až do roku 1478, kdy byl tento prostor v podélné ose přeťat Vladislavovou ulicí a přeměněn ve stavební parcely, takže dnes je celá zahrada zastavěna či vydlážděna. Rekonstrukci areálu před lokací Nového Města pražského provedl Státní ústav pro rekonstrukci památkových měst a objektů roku 1980.  Mezi léty 1900–1920 byly nalezeny první židovské náhrobky při stavebních pracích pro činžovní domy ve Vladislavově ulici, pět fragmentů kamenných náhrobních kamenů bylo vyzvednuto a uloženo v Lapidáriu Národního muzea v Praze.  V letech 1978–1980 byly před výstavbou metra likvidovány domy v jižní části Vladislavovy ulice (čp. 73/II), v ulicích Charvátově (čp. 1404/II) a Purkyňově (čp.56/II). Záchranný archeologický výzkum archeologického oddělení Pražského střediska státní památkové péče a ochrany přírody, vedený Helenou Olmerovou tehdy zdokumentoval další hroby.  Roku 1997 byl v důsledku záměru České pojišťovny vybudovat v této lokalitě podzemní garáže proveden záchranný archeologický výzkum, který se dotkl parcel domů čp. 76/II a 1350/II ve Vladislavově ulici. Při průzkumu byly v lokalitě nalezeny hebrejské náhrobky a prosté kostrové hroby, jejichž počet je odhadován asi na 400. Roku 2000 však byly archeologické práce na základě protestů židovských obcí ukončeny (židovské předpisy požadují neporušitelnost hrobů na věčné časy). Podzemní prostor Židovské zahrady byl posléze prohlášen za kulturní památku a hroby, které byly ponechány na místě, byly opatřeny betonovým sarkofágem.

Památník.

Koncem září 2016 byl na rohu Vladislavovy a Purkyňovy ulice židovskou obcí odhalen památník stylizovaný ve tvaru středověkých židovských macevot, obsahující popis a historii místa v češtině, angličtině a hebrejštině. Na památníku je zmíněno, že podle svědectví zapsaného v knize Seder ha-dorot je zde pohřben i významný učenec Raši:

Židovská zahrada (hebrejsky: גן יהודי – "Gan jehudi") je název pro druhý nejstarší židovský hřbitov v Praze. Hřbitov se nacházel na Novém Městě pražském mezi dnešními ulicemi Spálená, Purkyňova, Jungmannova a Lazarská.

Der Judengarten (tschechisch "Židovská zahrada, "lateinisch "Hortus Judaeorum") ist einer der jüdischen Friedhöfe in Prag und der erste historisch nachgewiesene jüdische Friedhof in dieser Stadt. Er befand sich in der Prager Neustadt bei den heutigen Straßenzügen Spálená, Jungmannova und Lazarská.


Popis a pamětihodnosti.

Petrovice II i přilehlé osady (Boštice, Losiny, Nové Nespeřice, Stará Huť, Staré Nespeřice a Tlučeň) leží v oblasti s vysokým výskytem lesů, a proto jsou vyhledávané především chataři a chalupáři, kteří zde využívají trvale neobydlené domy k rekreaci. K obci patří též nově vybudované chatařské kolonie v osadě Tlučeň a Stará Huť.  Na kraji obce směrem od Uhlířských Janovic stojí kostel sv. Martina z roku 1350, dřevěná zvonice a poblíž Bechyňova hrobka. Přestavba kostela byla provedena v roce 1901 z důvodů zvětšení kapacity. Do tohoto kostela docházejí lidé z okolních vesnic, spadající pod farní úřad Petrovice II.

Historie.

Z Petrovic pocházela blíže neznámá Honorie Česta, která dala kolem roku 1265 založit kostel v dnešním Čestíně, známém dříve právě jako Čestin Kostel. Přídomek Česta zmíněné mecenášky můžeme vnímat jako počeštění jejího latinského jména Honorie ("honos", lat. čest).  První jasná písemná zmínka o obci pochází tedy až z roku 1291. Petrovice jsou původem panského rodu z Petrovic. Na místě statku čp. 1 stávala tvrz, jejíž obvod dodnes statek kopíruje. Nejstarší Mikuláš se připomíná roku 1359. V těchto dobách pálili petrovičtí pro Kutnou Horu uhlí v milířích. Později, v 1. polovině 17. století jsou Petrovice nazývány "Petrovice u Kácova", zásluhou Karla Čejky z Olbramovic a na Kácově.  V roce 1866 byla otevřena nová dvoutřídní škola a v roce 1898 byla povolena třetí třída. Základní škola byla zrušena v roce 1976. V současné době je budova bývalé školy po rekonstrukci.  Obec Petrovice II vznikla jako samostatná v roce 1960, a to sloučením obcí Losiny a Staré Nespeřice.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce (osady) v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve vsi Losiny "(přísl. Petrovice II, Tlučeň, 326 obyvatel, katol. kostel, samostatná ves se později stala součástí Petrovic II)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Petrovicích II, 3 hostince, 2 obchody se smíšeným zbožím, 2 trafiky, truhlář.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2011

Obec Petrovice II () se nachází v okrese Kutná Hora, 10 km jihozápadně od Uhlířských Janovic a zhruba 30 km od Kutné Hory, v nadmořské výšce 390–480 metrů. Žije v ní obyvatel. Přilehlými osadami protéká Losinský potok, který se vlévá v Kácově do řeky Sázavy.

Petrovice II (deutsch "Petrowitz II") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 17 Kilometer nordöstlich von Vlašim und gehört zum Okres Kutná Hora.


Historie.

Vývoj hlavního bojového tanku Vickers MBT byl soukromou iniciativou britské zbrojovky Vickers. Cílem bylo získat jednoduchý, levný, ale účinný tank pro export. Vickers MBT konstrukčně vycházel z tanku Centurion, doplněného o komponenty modernějšího typu Chieftain. Roku 1960 byly postaveny dva prototypy Vickers MBT Mark 1. Indie roku 1961 objednala licenční výrobu tanku Vickers MBT Mk.1 pod označením Vijayanta. Roku 1968 objednal tanky Vickers MBT Mk.1 také Kuvajt. Instalací dvou protitankových řízených střel Swingfire vznikl prototyp sériově nevyráběné varianty Vickers MBT Mark 2.  V polovině 70. let byla pro export vyvinuta dále modernizovaná verze Vickers MBT Mark 3. Lišila se především instalací nové dělové věže, vylepšeným systémem řízení palby a silnějším motorem. Tyto tanky objednala roku 1977 Keňa (80 ks) a později ještě Nigérie (70 ks). Poslední byly dodány roku 1995.  Roku 1979 byl dokončen prototyp tanku Valiant (původně označen Vickers MBT Mark 4), zamýšleného jako konkurent francouzského typu AMX-32 a italského OF-40. Stroj byl vybaven moderním vrstveným pancířem Chobham a ocelovou univerzální věží, do které mohly být instalovány různé typy kanónů (britský 120mm kanón L11A5, německý Rheinmetall L44, nebo francouzský GIAT CN-120 F1). Typ nenašel kupce.  Poslední generace Vickers MBT Mark 7 neměla nic společného s předcházejícími verzemi Mk.1 a Mk.3. Společnost Vickers jej vyvinula jako náhradu britského tanku Challenger 1. Když britská armáda typ neobjednala, neúspěšně jej nabízela pro export. Verze Mk.7 kombinovala upravenou univerzální dělovou věž tanku Valiant (Mk.4) se 120mm kanónem L11 a podvozek německého tanku Leopard 2. Podobná věž byla později využita u brazilského tanku EE-T1 Osório.

Konstrukce (Vijayanta).

Tank měl čtyřčlennou posádku (řidič, velitel, střelec a nabíječ). Podvozek tanku měl na každém boku šest pojezdových kol, hnací kolo, napínací kolo a tři nosné kladky. Korba byla vyráběna svařováním z homogenní oceli silné až 80 mm. Tank byl vyzbrojen britským 105mm kanónem L7 (později modernějším L7A2) s drážkovaným vývrtem hlavně a zásobou 44 nábojů. Sekundární výzbroj tvořily dva 12,7mm kulomety a jeden 7,62mm kulomet. Poháněl jej dieselový motor Leyland L-60 o výkonu 399 kW.

Uživatelé.

Indie.

Pro indickou armádou bylo v letech 1964–1986 vyrobeno 2200 tanků Vijayanta, které byly licenční verzí typu Vickers MBT Mk.1. Tank byl bojově nasazen roku 1971 v Indicko-pákistánské válce a roku 1984 v operaci Blue Star, obsazení sikhské svatyně Hari Mandir Sáhib v Amritsaru. Ze služby byl vyřazován v letech 2000–2007.

Kuvajt.

Roku 1968 zakoupil tanky Vickers MBT Mk.1.

Keňa.

Roku 1977 zakoupila 80 tanků Vickers MBT Mk.3. Dle serveru Defence Web keňská armáda k roku 2013 stále provozovala 78 tanků Mk.3.

Nigérie.

Dle serveru Globalsecurity.org Země zakoupila 70 tanků Vickers MBT Mk.3.

Vickers Main Battle Tank je hlavní bojový tank vyvinutý v 60. letech 20. století britskou zbrojovkou Vickers. Sériově byly vyráběny varianty Mk.1 a Mk.3, jejichž uživateli se staly Indie, Keňa, Kuvajt a Nigérie. Modernizované verze Mk.4 a Mk.7 z 80. let již kupce nenašly.

Der Vickers MBT ist ein britischer Kampfpanzer aus den 1960er-Jahren, der vom Rüstungshersteller Vickers entwickelt und produziert wurde, ohne dass eine staatliche Ausschreibung stattfand.


Počátek a vývoj.

ICU je odvozeno z frameworků pro C++ vytvořených firmou Taligent v polovině 90. let 20. století. Poté, co se na začátku roku 1996 stal Taligent součástí IBM, a Sun Microsystems „potřeboval podporu internacionalizace a lokalizace pro svůj nový jazyk Java, využily obě firmy faktu, že Taligent disponuje vynikající internacionalizační technologií a talentovanými inženýry a sídlí asi 100 metrů od oddělení JavaSoft firmy Sun v Cupertinu v Kalifornii. Skupina "Text a internacionalizace" z vývojářů firmy Taligent tak vytvořila internacionalizační třídy pro Java Development Kit.“ Některé kódy pro zpracování textů, formátování dat a další vlastnosti knihovny ICU byly přepsány v jazyce Java a daly základ internacionalizačnímu API pro JDK 1.1. Značná část tohoto kódu stále existuje v balíčcích java.text a java.util. Další internacionalizační vlastnosti byly přidávány v každém dalším vydání jazyka Java.  Programátoři firmy IBM přepsali internacionalizační třídy pro jazyk Java do jazyka C++ a některé třídy převedli na funkce v jazyce C. Takto vzniklá verze knihovny ICU pro C/C++ je známa jako ICU4C („ICU pro jazyk C“), původní verze pro Javu jako ICU4J („ICU pro Javu“). ICU4J doplňuje vlastnosti chybějící ve standardních knihovnách jazyka Java. Verze ICU pro jazyk C a pro Javu si jsou velmi podobné, ale ne identické; ICU4C například obsahuje API pro regulární výrazy, které v ICU4J není. Oba frameworky byly postupně vylepšovány, aby podporovaly nové prostředky a nové vlastnosti kódování Unicode a Common Locale Data Repository (CLDR).  ICU byl vydán jako projekt s otevřenými zdrojovými texty v roce 1999 pod jménem. Později byl přejmenován na.

ICU poskytuje následující služby: zpracovávání textu v Unicode, úplné vlastnosti znaků a konverze znakových sad; regulární výrazy v Unicode; kompletní sady Unicode; hranice znaků, slov a řádků; jazykově specifické abecední řazení a vyhledávání; normalizace, převody mezi malými a velkými písmeny a transliterace písem; vyčerpávající locale data a architektura balíků prostředků používajících Common Locale Data Repository (CLDR); complex text layout pro arabštinu, hebrejštinu a indická a thajská písma; práce s kalendáři a časovými zónami; na pravidlech založené formátování a analýza dat, časů, čísel, peněžních údajů a zpráv.

International Components for Unicode (ICU) ist ein Open-Source-Projekt zur Unicode-Unterstützung und Internationalisierung, welches ausgereifte C++-, C- und Java-Bibliotheken bereitstellt. ICU ist portabel und auf vielen Plattformen einsetzbar. Programme, die ICU verwenden, produzieren die gleichen Ergebnisse, egal unter welchem Betriebssystem oder auf welchem Prozessor sie ausgeführt werden oder ob sie C++, C oder Java verwenden. ICU wird von IBM und weiteren Unternehmen gesponsert, verwendet und entwickelt.


Historie.

Rohanové se píší po malé vesnice z bretaňského Morbihanu (dnešní department). Alan I. jako syn Alana z Porhoëtu začal používat jméno Rohan po místě, kde se narodil. Svůj původ odvozují od mnoha vládnoucích rodů v Evropě, především pak v Bretani. Stávají se poměrně záhy po začlenění Bretaně do Francie významným rodem, který si upevňuje moc vytvářením přátel s nejmocnějšími rody Francie. Čtyři členové rodu se stali kardinály a Jindřich II. Rohan byl bratranec Jindřicha Navarského, vůdce hugenotů a pozdějšího francouzského krále. Rod se během času rozdělil na tyto větve.

Rohan.

První, kdo používal titul ve spojení s místním jménem Rohan (vikomt z Rohanu) je Alan I. v první polovině 12. století. Po vymření této hlavní větve v 16. století nakonec titul přešel na hlavu linie Rohan-Gié.

Rohan-Gué-de-l'Isle.

Větev, která vznikla ji roku 1270, vymřela roku 1530. Příslušníci se psali po Saint-Étienne-du-Gué-de-l'Isle v Côtes-d'Armor. Z této větve se oddělila větev Rohan-Polduc.

Rohan-Poulduc.

Nejvýznamnějším členem této větve byl Emmanuel de Rohan-Polduc, velmistr řádu maltézských rytířů (jím zároveň větev vymřela).

Rohan-Guémené.

Větev založil Karel I., syn Jana I. a Johany, dcery navarrské královny Jany II. Karel začal na konci 14. století užívat titul pána z Guémené (Guémené-sur-Scorff, knížectví od roku 1570). Později byl pro Rohany-Guémené vytvořen vévodský titul de Montbazon (1588, poté zanikl a byl obnoven roku 1594) spojený se stavem francouzských pairů.  Z této větve pochází řada významných osobností, včetně kontroverzních, intrikánky Marie de Rohan, provdané vévodkyně de Luynes, nebo kardinála Rohana zapleteným do náhrdelníkové aféry.  V době Velké francouzské revoluce Rohanové emigrovali a tato větev hrála důležitou roli v řadách royalistické kontrarevoluce (ve službách Velké Británie a Rakouska). V mezidobí našla větev azyl v Rakousku (v roce 1808 jim zde byl uznán titul knížete z Rohanu). Za Napoleonova císařství se někteří Rohanové smířili a navrátili se do Francie (ještě v roce 1808 bylo této větvi potvrzeno postavení hrabat císařství), nicméně hlava rodu Charles Alain se odmítl do Francie vrátit, načež byl roku 1809 ve Francii odsouzen k smrti.  Po restauraci Bourbonů došlo k normalizaci vztahů (bylo jim například obnoveno postavení pairů), nicméně ani poté se do Francie nevrátili, naopak si vybudovali venkovské sídlo v Čechách na Sychrově v roce 1820.  Na vídeňském kongresu bylo řešeno také bouillonské dědictví, které bylo roku 1824 vyřešeno přiznání titulu vévody de Bouillon pro hlavu rodu.

Rohan-Gié.

Větev, která se oddělila od větve Rohan-Guémenée v roce 1541 a píše se po obci Gyé-sur-Seine.  Po oddělení získali Léon (zprvu vikomství, od roku 1548 knížectví). Členové konvertovali ke kalvinismu a tato větev po dobu své existence hrála důležitou roli v podpoře hugenotů v Bretani. Největší význam dosáhla větev za Henriho II., kterému se podařilo povýšit na vévodu z Rohanu (1603), s titulem spojen stav pairů Francie. Pro Henriho bratra Benjamina byl vytvořen roku 1626 titul vévody de Frontenay. Bratry Henrim a Benjaminem vymřela větev po meči, Henriho dcera Marguerite si vzala Henriho Chabota a jejich dětem byly potvrzena většina výsad patřící jejich dědovi, vznikla tak rodina Rohan-Chabot (Rohanové vesměs neuznali její příslušnost mezi rohanské větve).

Rohan-Soubise.

Větev, která se od větve Rohan-Guémenée oddělila v roce 1630, svoje jméno odlišila podle vlastnictví Soubise v Charente-Maritime (zprvu panství, od roku 1667 spojeno s knížecím titulem).  Ve větvi byl obnoven titul vévody de Frontenay, později roku 1714 přeměněn na vévoda Rohan-Rohan (pro odlišení od hlav rodu Rohan-Chabot, kterým byl potvrzen titul vévoda de Rohan, s vévodstvím Rohan-Rohan byl spojen s důstojenstvím paira Francie). Mezi nejvýznamnější členy patřil Charles de Rohan-Soubise, známý jako maršál de Soubise, který byl maršálem Francie.  Větev vymřela roku 1807.

Rohan-Rochefort.

Větev odlišující se od ostatních Rohanů podle Rochefort-en-Yvelines v Yvelines, která se oddělila od větve Guémenée v roce 1693.  Jejich hlavními majetky byly Rochefort a Montauban. Z této linie pocházela mimo jiné Charlotte, partnerka vévody d'Enghiena. Roku 1833 adoptoval Jules Armand Louis z větve Rohan-Guémenée (v té době již usazené v Čechách) své dva dospělé synovce Camilla a Benjamina z větve Rohan-Rochefort. Bratři a jejich potomci získali dědictví po obou liniích (linie se nazývá též Rohan-Guémenée-Rochefort) a až do roku 1945 sídlili v Rakousku (zde Camille zřídil fideikomis a zajistil pro hlavu rodu dědičné členství v panské sněmovně Říšské rady).

Rohan-Choustník.

Po jihočeském Choustníku se označuje větev, která se vydělila od Rohanů v Čechách a jejich postavení bylo upraveno pouze normami platnými pro hlavní (sychrovskou) větev.  Linii založil Louis, mladší syn Benjamina (adoptovaného Rohan-Rochefort-Guémenée). Teprve syn Louise Raoul Benjamin vlastnil Choustník. Na rozdíl od sychrovské větve nebyl této větvi majetek zabaven Benešovými dekrety (ale komunisty po roce 1948), takže jim byl majetek v Česku včetně Choustníku restituován po roce 1990.

Erb.

Rohanský erb byl červený štít se zlatými prázdnými routami (ve starší podobě sedm prázdných rout v postavení 3, 3, 1, novější podoba má devět rout v postavení 3, 3, 3). Tento štít používala hlavní linie, po ní dědická linie Rohanů-Gié, od linie Rohan-Guémenée užívají Rohanové (tedy všechny podnes žijící linie) polcený štít, kde byla pravá polovina červená s devíti routami a levá polovina potažená hermelínovou kůží (jak odkaz na blízký vztah k bretaňským vévodům). V Rakousku byl Rohanům právě tento štít potvrzen (spolu s dvěma lvi jako štítonoši, knížecí korunou a pláštěm). Původně ve Francii se odlišovali jednotlivé linie štítem, na kterém byl polcený rohanský štít položen jako srdeční štítek.  Nejstarší rodové heslo doložené ve výzdobě Josselinu je „A plus“. Později, zřejmě jako důsledek nesplněných nároků na bretaňský knížecí stolec, používali heslo „Roi ne puis, duc ne daigne, Rohan suis“ (Králem nemůžu, vévodou nechci být, jsem Rohan). Důležitou roli hrají hesla zdůrazňující čest a hrdost na svůj původ, používali „Potius mori quam foedari“ (to je vlastně obdoba hesla Bretaně „Plutôt la mort que la souillure“, tedy Raději zemřít nežli být nečestný) a druhé heslo obdobného významu „Macla sine macula“. Hesla „Potius mori quam foedari“ a „Macla sine macula“ byla potvrzena i v rohanském erbu v Rakousku.

Rohanové jsou bretonský, respektive francouzský šlechtický rod, jméno je odvozeno od Rohanu v Morbihanu. Za zakladatele tohoto rodu se považuje Alan I. z Rohanu, který začal používat titul vikomt z Rohanu (poprvé 1118 a později další členové získávají tituly hrabě a kníže z Rohanu). Postupem času se rod Rohanů rozštěpil na několik linií, některé odešly z Francie (po Velké francouzské revoluci) a dnes žijí i v Rakousku, Spojeném království atd.

Rohan ist ein französisches Adelsgeschlecht mit erheblichem Einfluss auf die Geschichte des Landes. Es war – neben dem Haus Clisson und dem Haus Laval – die mächtigste Familie der Bretagne.


Historie.

První písemná zmínka o hradu a obci Jenštejn pochází z roku 1368. Vodní hrad, který založil asi o 30 let dříve dvorský místosudí Jenčík z Janovic, se objevuje v pramenech pod názvem "Jenczenstein," tedy „Jenčův kámen“. Obec vznikla jako podhradí vodního hradu. Od roku 1368 hrad vlastnil notář královské komory Pavel z Vlašimi, po němž ho roku 1379 zdědil jeho syn, pražský arcibiskup Jan z Jenštejna. Tomu hrad roku 1390 odebral král Václav IV.  Za častého střídání majitelů byl pak jenštejnský hrad obýván až do roku 1583. Poslední majitel Jan Dobřichovský z Dobřichova, který hrad získal v r. 1560, ho doslova propil a zemřel zadlužený. Jenštejn byl proto po jeho smrti zabaven českou komorou roku 1587 a připojen k brandýskému panství. Poslední ránu dostal hrad ve třicetileté válce, pravděpodobně v roce 1640, kdy vojska švédského generála Banera, vydrancovala a vypálila městečko Jenštejn a společně s ním vypálila i opuštěný zámek.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městysi Jenštejn "(398 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, kolář, kovář, krejčí, 4 rolníci, 2 řezníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, trafika, velkoobchod se zemskými plodinami.

Současnost.

Jenštejn se v současnosti rychle rozrůstá díky nové čtvrti řadových domů nazvané Nový Jenštejn. Značná část obyvatel obce dojíždí za prací, za nákupy i za kulturou do Prahy. V Jenštejně chybí obchody, obec má však vlastní poštu a dvě restaurace. Nejbližší kostely jsou ve Svémyslicích, Dřevčicích a Vinoři.  Od roku 2013 v obci funguje Mateřská škola Jenštejn. MŠ má dvě třídy po 24 dětech. V obci není základní škola, obec nemá uzavřený školský obvod ani nemá spádovou oblast. Děti jsou umisťovány podle volné kapacity do ZŠ Praha-Vinoř, ZŠ Satalice, ZŠ Dřevčice, ZŠ Brandýs nad Labem Palachova a ZŠ Brandýs nad Labem Na Výsluní.

Pamětihodnosti.

V obci je zřícenina hradu Jenštejn ze 14. století. Ve 20. století byla opravena zachovaná hradní věž a roku 1977 zpřístupněna. Na návsi také stojí kaple z roku 1855.

Přírodní podmínky.

Jenštejn se nachází v mírně zvlněné zemědělské krajině v Polabí v průměrné nadmořské výšce 232 m. V nezastavěné části katastru obce převažuje orná půda. Od hradu na západ k Podolance se táhne úzké, asi 10 m hluboké údolí, v němž Jenštejnský potok spojuje několik rybníků; po okrajích údolí vystupují na povrch pískovcové skály. V dolní části je dno údolí porostlé listnatým lesem. Jenštejnský potok se u Podolanky vlévá do Vinořského potoka, který pak teče přes Dřevčice k severovýchodu a v Brandýse nad Labem se vlévá do Labe.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava

Turistika.

Jenštejnem prochází červená turistická značka z Vinoře, která dále pokračuje po polích na severozápad do Nového Brázdima.  Jenštejnem procházejí cyklotrasy 0034 (Ctěnice – Přezletice – Podolanka – Jenštejn – Svémyslice – Zeleneč – Horní Počernice) a 241 (Praha – Benátky nad Jizerou – Mladá Boleslav – Mimoň – Petrovice).

Obec Jenštejn (něm. "Jenstein", také "Jenzenstein" nebo "Genzenstein") se nachází v okrese Praha-východ, kraj Středočeský. Rozkládá se asi šestnáct kilometrů severovýchodně od centra Prahy a sedm kilometrů jihozápadně od města Brandýs nad Labem-Stará Boleslav. Sousedí s obcemi Podolanka (na západě), Dřevčice (na severu), Svémyslice (na východě), Radonice (na jihu) a s pražským katastrálním územím Vinoř (na jihozápadě). Žije zde obyvatel.

Jenštejn (deutsch "Jenstein", früher "Jenzenstein" bzw. "Genzenstein") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt 15 Kilometer nordöstlich des Stadtzentrums von Prag und gehört zum Okres Praha-východ.


Přehled řad.

<onlyinclude></onlyinclude>

Seznam dílů.

Čtvrtá řada (2002–2003).

V ČR byla tato řada rozdělena na dvě části označované jako 4. a 5. řada.

Pátá řada (2008–2009).

Televize Comedy Central vysílala 5. řadu Futuramy v letech 2008 a 2009. Čtyři filmy (",, " a ""), které byly původně vydány přímo na DVD, byly rozděleny, každý do 4 dílů. Celkem bylo tedy vysíláno 16 dílů. V ČR je tato řada televizí Prima Cool označována jako 6. řada a byla odvysílána v roce 2010.

Šestá řada (2010–2011).

V produkčním pořadí šestá řada "Futuramy" obsahuje netradičně 26 dílů. Televize Comedy Central totiž objednala rovnou 26 dílů, které však vysílala ve dvou po sobě následujících řadách. Každá z těchto „půlsérií“ tedy obsahuje 13 dílů, pro jednu řadu "Futuramy" typických. Pro odlišení se řady označují jako S06AE00 a S06BE00, tedy "A" pro řadu 2010 a "B" pro řadu 2011.

První část (2010).

Stanice Comedy Central odvysílala 12 dílů řady 6A během léta 2010 a v listopadu měl premiéru vánoční (a nekanonický) speciál. V ČR je tato část televizí Prima Cool označována jako 7. řada a byla odvysílána v roce 2011.

Druhá část (2011).

Druhá část šesté řady (6B) měla na stanici Comedy Central premiéru během léta 2011. V ČR je televizí Prima Cool označována jako 8. řada a byla odvysílána v roce 2012.

Sedmá řada (2012–2013).

V produkčním pořadí sedmou řadu "Futuramy" v USA vysílala stanice Comedy Central od června roku 2012. Stejně jako u předchozí řady byla odvysílána po 26 dílech ve dvou obdobích: řada 7A v roce 2012 a řada 7B v roce 2013.

První část (2012).

Stanice Comedy Central odvysílala 13 dílů v létě roku 2012. V ČR je televizí Prima Cool označována jako 9. řada a byla odvysílána v roce 2013.

Druhá část (2013).

Druhá polovina sedmé produkční řady se vysílala v létě 2013 a obsahovala dalších 13 dílů. V Česku byla odvysílána televizní stanicí Prima Cool jako 10. řada na začátku roku 2015.

Speciály.

Za další speciální díl "Futuramy" lze považovat propojení seriálu "Simpsonovi" s "Futuramou" – 6. díl 26. série s názem Simpsorama. Vyskytuje se zde celá posádka Planet Expressu, namluvená původními dabéry Leely, Bendera, Profesora, Frye i Zoidberga. Tento díl byl odvysílána až po (zatím) posledním dílu "Futuramy" Mezitím.

V tomto seznamu dílů seriálu "Futurama" jsou díly řazeny dle jejich chronologického řazení. Pořadí dle televizního vysílání či produkčních kódů je často odlišné. Seriál "Futurama" je znám mimo jiné i svým nestandardním pořadím a produkcí dílů. Televizní stanicí Fox byl již zrušen, poté však znovu obnoven v podobě DVD filmů a následně se jej ujala televize Comedy Central.

Diese Episodenliste enthält alle 140 Episoden der Science-Fiction-Zeichentrickserie Futurama in der Reihenfolge und Staffeleinteilung ihrer Produktion. Die Reihenfolgen, in denen die Serie im Original bzw. in der deutschen Synchronfassung zuerst im Fernsehen gezeigt wurde, weichen davon ab. Die Veröffentlichung der Serie für den Heimkinomarkt behält dagegen die Reihenfolge der Produktion bei; nach der vierten Staffel ändert sich jedoch auch hier die Staffeleinteilung.


Astronomické observatoře.

Pozemní observatoře.

Observatoře umístěné na zemském povrchu jsou určeny k průzkumu viditelné a radiové oblasti elektromagnetického spektra. Teleskopy bývají ukryty ve speciálních „domech“ s kupolí, aby se předešlo jejich vnějšímu poškození, neboť se většinou jedná o velice drahé přístroje. Kupole je vybavena speciální posuvnou příčkou, která se před započetím pozorování otevře a po skončení opět uzavře. V některých případech je kupolovitá část vybavena i otočným zařízením, které teleskopu umožňuje pozorovat nebe v různých směrech a úhlech.  Pozemní observatoře bývají umísťovány do co možná největších vzdáleností od městských center, aby se předešlo negativním vlivům světelného znečištění, které tato centra produkují. Vhodné místo pro stavbu observatoře by mělo mít temné nebe, vysoké procento jasných nocí během roku, čisté ovzduší bez emisí, a mělo by být položeno ve velké nadmořské výšce. Ve větších nadmořských výškách je totiž atmosféra „tenčí“, a pozorování jsou tedy méně ovlivňována vzdušnými turbulencemi. Oblasti, které dnes nejlépe splňují kritéria pro stavbu moderní observatoře, jsou: jihozápad USA, Havaj, Andské pohoří a Austrálie. Mezi největší observatoře dnes patří Mauna Kea, observatoř Roque de los Muchachos ve Španělsku, observatoř Paranal v Chile a Kitt Peak observatory v USA. Největší observatoří v oblasti rovníku je Observatorio Nacional de Llano del Hato ve Venezuele.

Radioobservatoře.

Historie radioastronomie se datuje do 30. let 20. století, kdy se začaly konstruovat první radioteleskopy. Podobně jako u observatoří s optickými teleskopy jsou radioobservatoře budovány mimo městské aglomerace, aby se předešlo nepříznivým vlivům elektromagnetického vlnění, které produkují (např. Televizí vysílání apod.). Avšak na rozdíl od „optických“ observatoří jsou radioobservatoře budovány hlavně v údolích, kde jsou okolními kopci či horami odstíněny od elektromagnetického rušení. Mezi významné radioobservatoře patří Very Large Array v Novém Mexiku, Jodrell Bank ve Velké Británii, Observatoř Arecibo na Portoriku a Parksova observatoř v Novém Jižním Walesu v Austrálii.

Observatoře ve vesmíru.

Vesmírné observatoře jsou speciální teleskopy nebo jiná zařízení, která jsou situovaná ve vesmírném prostoru. Výhodou vesmírné observatoře je její schopnost sledovat i takové vlnové délky elektromagnetického spektra, které nemůžou proniknout zemskou atmosférou a nemůžou být tedy pozorovány pozemskými teleskopy. Atmosféra Země totiž do značné míry pohlcuje ultrafialové záření, rentgenové záření a gama záření. Částečně také pohlcuje i infračervené záření, takže observace těchto složek elektromagnetického spektra je nejlepší provádět mimo zemskou atmosféru. Další výhodou vesmírných observatoří je jejich oproštění od negativních vlivů vzdušného proudění v atmosféře. Mezi jejich nevýhody ale patří značně vysoké náklady a z důvodu jejich umístění i velmi náročná obsluha. Nejznámějším příkladem je Hubbleův vesmírný teleskop.

Nejstarší observatoře.

Mezi nejstarší observatoře patří:

Vulkanologické observatoře.

Vulkanologická observatoř je zařízení, které zkoumá a sleduje sopečnou činnost. Existují i mobilní vulkanologické observatoře programu "USGS VDAP (Volcano Disaster Assistance Program)", které mohou být nasazovány v místech potřeby. Tato zařízení provádějí dlouhodobá pozorování seismické činnosti, geologických a hydrologických podmínek v období klidu, aktivity a erupce sopky. Snaží se také objasňovat, jaké jevy a geologické změny k erupci vedly. Nejstarší vulkanologickou observatoří je "Osservatorio Vesuviano" v Neapoli v Itálii, která byla založena roku 1841, která nyní spadá pod správu "Italské vládní agentury - INGV".

Meteorologické observatoře.

Meteorologická stanice je zařízení, které zkoumá aktuální projevy, chování a stav podnebí v rámci určitého území. Je vybavena různými měřícími zařízeními jako jsou např.: Teploměr, Barometr, Anemometr, se kterými provádí měření projevů počasí jako jsou množství srážek, teplota a vlhkost vzduchu, rychlost větru aj. Příchod telegrafu roku 1837 umožnil velice rychlý sběr meteorologických dat z širokého území. Tato data mohla být používána k vytváření map o stavech a chování atmosféry a mohlo být pozorováno, jak se její stav mění s průběhem času. Aby mohla být pravidelně vytvářena předpověď počasí, bylo nutné zbudovat širokou observační síť meteorologických stanic, která vznikla roku 1849 pod vedením Josepha Henryho v po celých Spojených státech amerických. V této době vznikaly podobné sítě i v Evropě. Během následujících padesáti let ustanovily další země své národní meteorologické ústavy např.: Finsko, Velká Británie, Indie, Austrálie aj.

Observatoř je místo, které je využíváno pro pozorování pozemských a nebeských jevů. Mezi obory, které využívají observatoře jako nástroj svých výzkumů patří např.: astronomie, meteorologie, geologie, oceánografie nebo vulkanologie. V historii byly observatoře jednoduchým astronomickým úhloměrem k určením vzdáleností hvězd, nebo se jednalo o stavby podobné Stonehenge.

Ein Observatorium, von lateinisch "observare", „beobachten“ ist ein Ort zur Beobachtung physikalischer und anderer naturwissenschaftlicher Phänomene. Die wohl bekannteste Art von Observatorium ist die Sternwarte zur Beobachtung von Himmelskörpern Phänomene im Bereich des sichtbaren Lichtes. Spezielle astronomische Observatorien beobachten kosmische Phänomene anderer Wellenlänge, z. B. Weltraumteleskope für die Bereiche von Infrarot, UV und der Röntgenstrahlung sowie im langwelligen Bereich die Radioteleskope.


Popis.

Makroskopický.

Plodnice rostou z živých i mrtvých kmenů a pařezů stromů a jsou tvořeny kloboukem a spíše krátkým třeněm.  Klobouk má v mládí téměř polokulovitý, vzhůru vyklenutý tvar a mírně vzhůru vypouklý tvar si zachovává i posléze. Jeho průměr činí až 15 cm. Horní strana klobouku je plstnatá, pokrytá plochými, políčkovitými, vatovitými šupinami. Horní strana včetně šupinek je zbarvena bělavě, našedle až světle hnědošedě. Okraje bývají podvinuté. Na spodní straně klobouku se nachází lupenitý hymenofor, tvořený bělavými, u starších plodnic nažloutlými lupeny, někdy rozvětvenými. Lupeny výrazně sbíhají na třeň, kde někdy vytvářejí krátkou síťku. V mládí je celý hymenofor zakryt závojem (velem), které se upíná na třeň a okraj klobouku, kde později zůstávají jeho blanité zbytky.  Třeň je připojen ke klobouku excentricky a často bývá zahnutý, neboť vyrůstá kolmo ke kmeni stromu. Bývá asi 2-5 cm dlouhý a až 4 cm tlustý; je válcovitého, někdy až soudkovitého tvaru. Na povrchu je třeň šupinkatý, zbarvený podobně bělavě až šedavě jako klobouk.  Dužnina je poměrně tuhá, bíle zbarvená, po poranění však poněkud žloutne. Vyznačuje se příjemnou chutí i vůní.

Mikroskopický.

Hladké elispoidní výtrusy jsou 9-15 x 3-5 μm velké, výtrusný prach má bílou barvu. Též se může nepohlavně rozmnožovat pomocí konidií.

Výskyt.

Hlíva dubová se vyskytuje poměrně hojně v létě a na podzim, a to jednotlivě, nebo v malých skupinách. Roste na kmenech a pařezech stromů, hlavně dubů, buků a jiných listnáčů, a navzdory svému jménu často také na smrcích. Často vyrůstá z poškozených míst kmene.

Rozšíření.

Tento druh je rozšířen v Evropě, Asii i Severní Americe.

Použití.

Hlíva dubová je chutný jedlý druh, zvláště v případě mladých plodnice, starší jsou příliš tuhé.

Hlíva dubová ("Pleurotus dryinus" (Pers.) P. Kumm.) je dřevokazná jedlá stopkovýtrusná houba z čeledi hlívovité (Pleurotaceae), rostoucí na kmenech listnatých i jehličnatých stromů.

Der Berindete Seitling ("Pleurotus dryinus"), auch Beringter oder Eichen-Seitling genannt, ist eine Pilzart aus der Familie der Seitlingsverwandten (Pleurotaceae). Er wird zusammen mit dem Beschleierten Pappel-Seitling ("P. calyptratus") zur Untergattung "Lentidiopsis" gezählt, die durch ein zartes Velum bei jungen Fruchtkörpern gekennzeichnet ist. Das Artepitheton "dryinus" kommt vom griechischen Wort δρύϊνος und bezeichnet "von Eichen".


Charakteristika a společenské postavení.

Hodnost zahraničního knížete byla uznávána ve Francouzském království 16.-18. století jako zvláštní důstojenství charakterizované vztahem k suverénní vládě (takřka vždy poblíž francouzského teritoria). Zahraniční knížata požívala v hierarchii královského dvora předrevoluční Francie páté nejvznešenější postavení po králi, jeho nejbližší rodině, princích královské krve a legitimizovaných nemanželských potomcích francouzských králů. Naopak jejich důstojenství bylo vyšší, než hodnost nejvýše postavených pairů, arcibiskupů a vévodů, stejně jako francouzských ministrů, nejvyšších dvorských hodnostářů (s výjimkou regenta a 1. ministra) a vrchního maršála Francie. Jejich rank jim dával právo na automatické udělení titulu paira, přednostní postavení před vévodskými pairy, čestné místo u královské tabule, právo na titul v 3. osobě: "Vysoký a mocný kníže" "(hâut et puissant prince)", oslovení ze strany koruny "Můj bratranče" "(Mon cousin)" a další protokolární i praktické výhody. Hodnost zahraničního knížete bývala udílena jednotlivcům i celým rodům. Její udělení ale nebylo automatické a král mohl rovněž své privilegium vzít zpět. Například syn hraběte ze Soissons z rodu princů Savojsko-Carignanských, známý vojevůdce Evžen Savojský, se uznání tohoto titulu nikdy nedočkal, neboť mu ho Ludvík XIV., ještě jako mladému princi, odepřel.

Rivalita s pairy, nedůvěra Koruny.

Přednostní postavení zahraničních knížat bylo, zejména od poloviny 17. století, ostentativně přehlíženo ze strany pairů, obzvláště ze strany nejmocnějších z nich, vévodů. Když si zahraniční knížata začala s tichým souhlasem Koruny nárokovat oslovení "Výsosti" "(Votre" "Altesse) "odmítali je tak vévodští pairové adresovat. Vévodové se také všemožně snažili zajistit si knížecí titul (od římského císaře, ziskem drobného suverénního, králem mnohdy neuznaného knížectví (Henrichemont, Bidache) ba i svévolným povýšením některého rodového panství na knížectví). Takový knížecí titul pak vévodové udíleli demonstrativně mladším členům rodu ve snaze ukázat "že vévoda je přece více než kníže". Záměrně tak ignorovali skutečnosti, že takový knížecí titul je kvalitativně jiný, že zahraniční kníže sám je více hodností než titulem a zahraniční knížata také obvykle jako celek knížecí titul nepoužívala, neboť samotné jméno rodiny obvykle vyjadřovalo dostatečnou prestiž. Rody zahraničních knížat měly navíc vlastní "zásobu" titulů, nejčastěji vévodských a hraběcích. O protokolárních sporech 17. a 18. století jsme dobře zpraveni i díky memoárům ambiciózního Louise de Rouvrois, vévody de Saint-Simon (1675-1755), kterému byly prerogativy zahraničních knížat solí v očích.  Přílišné opory se zahraniční knížata nemohla dočkat ani ze strany krále a královské rodiny, se kterou byla mnohdy příbuzensky spjatá (sňatky Rohanů a princů de Condé). Bourboni totiž jevili pravidelnou obavu z moci vlivných zahraničních knížat. Rod de Guise budil obavu kvůli intrikám proti králi z dob Bartolomějské noci a povstání Frondy, vůči Rohanům, jako mocným bretaňským patriotům, panovala trvalá nedůvěra, umocněná tzv. náhrdelníkovou aférou z r. 1785 a původem savojská hrabata ze Soissons nenávratně utrpěla na pověsti díky údajnému travičství Olympie Mancini.

Odkazy.

Externí odkazy.

Článek o francouzských knížatech od Francoise Veldeho na heraldica.org (anglicky)

Zahraniční kníže "(" "Prince Étranger)" byl ve Francii v období "Starého režimu" příslušník rodu, který byl aktuálně či v minulosti suverénní, přestože titul nese název zahraniční kníže, jeho nositel se zdržoval u francouzského dvora a žil trvale ve Francii.

Prince étranger (frz. für Ausländischer Fürst) war ein hoher Adelsrang im Ancien Régime, also im vorrevolutionären Frankreich. Personen, die Anspruch auf diesen Rang hatten, wurden am französischen Hof als "haut et puissant Prince" bezeichnet.


Osobní doprava.

V systému Esko Praha jsou na trati provozovány zastávkové vlaky jako linka S4 (úsek Praha – Vraňany – Hněvice). V Ústeckém kraji v systému RegioTakt Ústecký kraj, od 1. ledna 2015 Doprava Ústeckého kraje jezdí zastávkové vlaky v úseku Hněvice – Ústí nad Labem jako linka U4 (zpravidla jako prodloužení spojů linky S4).  V úseku Ústí nad Labem – Děčín jezdí v rámci systému Doprava Ústeckého kraje linka U1, pokračující po jiné trati do Mostu a Chomutova.  Vlaky kategorie EuroCity jsou na českém území objednávány ministerstvem dopravy v rámci linky Ex3. Ministerstvo dále objednává dvě rychlíkové linky: linku R5 v trase Praha – Ústí nad Labem – Karlovy Vary – Cheb a linku R20 v trase Praha – Roudnice nad Labem – Ústí nad Labem – Děčín. Rychlíky linky R20 jsou v úseku Praha hlavní nádraží – Hněvice zařazeny do systému Esko Praha.  Linka S4 (osobní vlaky) má jako výchozí stanici Praha Masarykovo nádraží, rychlíky a mezistátní vlaky EC a EN stanici Praha hlavní nádraží.

Souhrnná doprava.

Do 12. prosince 2015 byl tradičně v jízdním řádě pro cestující vyčleňován jako trať 091 (původně 9a) úsek pojížděný pražskou příměstskou dopravou, pro který byl v minulosti používán, podobně jako u jiných tratí, termín „souhrnná doprava“. Naposledy šlo o úsek z Prahy do Vraňan, ale dříve, střídavě v různých obdobích, naposledy do 11. prosince 2010, byl vyčleňován pouze úsek Praha – Kralupy nad Vltavou.  Označení 091 je od 13. prosince 2015 použito pro tabulku vlaků Praha-Hostivař – Praha-Libeň – Roztoky u Prahy, jezdících v úseku odb. Rokytka – Roztoky u Prahy po popisované trati.

Navazující tratě.

Praha.

Ve stanicích Praha Masarykovo nádraží, Praha hlavní nádraží a Praha-Holešovice návaznost na další tratě.

Roztoky u Prahy.

Návaznost na spoje městské linky S41, vedené původně v traťové tabulce s atypickým označením ML, od prosince 2015 jako trať 091. Linka má dále společné zastávky Praha-Sedlec, Praha-Podbaba a rychlíková větev trati 090 ještě stanici Praha-Holešovice.

Ohlasy v umění.

Jedná se o železniční trať, která inspirovala českého hudebního skladatele Antonína Dvořáka k napsání jeho sklady "Humoreska". Inspirovaly jej časté cesty z jeho rodiště v Nelahozevsi do Prahy.

Železniční trať Praha – Ústí nad Labem – Děčín hl. n., v jízdním řádu pro cestující označená číslem 090, regionální doprava v úseku Praha – Kralupy nad Vltavou vyčleněna do tabulky 091, úsek Ústí nad Labem – Děčín je součástí trati 130 a v tabulce 090 jsou uvedeny jen přímé vlaky, vede z Prahy do Děčína přes Kralupy nad Vltavou, Vraňany, Hněvice, Roudnici nad Labem, Lovosice a Ústí nad Labem. Dvoukolejná elektrizovaná trať je součástí 1. tranzitního koridoru a součástí celostátní dráhy.

Die Bahnstrecke Praha–Děčín ist eine zweigleisige, elektrifizierte Hauptbahn („celostátní dráha“) in Tschechien, die ursprünglich als Teil der k.k. Nördlichen Staatsbahn erbaut und betrieben wurde. Sie verläuft von Prag entlang der Moldau und der Elbe bis in die nordböhmische Stadt Děčín ("Tetschen"). Die Strecke ist Teil des Paneuropäischen Verkehrskorridors IV und des "TEN-Korridors Nr. 22 (Athen−Nürnberg/Dresden)".