Historie.

2010.

Původní projekt "Rijksmonument" (doslovně "Státní památka") nabádal fotografy dokumentovat objekty světového dědictví UNESCO v Nizozemsku. Mezi "rijksmonumenten" patří architektura a objekty obecného zájmu, které jsou uznávané pro svou krásu, vědecký nebo kulturní význam. Takovými místy jsou například archeologická naleziště Drenthe, královský palác Noordeinde v Haagu či domy podél amsterdamských kanálů. V průběhu prvního ročníku bylo pořízeno více než 12 500 fotografií.

2011.

Úspěch vyvolal zájem i v dalších evropských zemích, v roce 2011 se do soutěže zapojilo již 18 států. Zařazeno bylo Španělsko (se samostatnou účastí Katalánska) a Portugalsko, Andorra, Francie, Švýcarsko, Lucembursko, Belgie, Nizozemsko, Dánsko, Švédsko, Norsko, Estonsko, Německo, Rakousko, Maďarsko, Rumunsko, Polsko, Rusko. Fotografové nahráli téměř 170 000 obrázků.

2012.

V roce 2012 se soutěž Wiki Loves Monuments rozšířila i za hranice Evropy, zařazeno bylo 35 až 36 zemí či regionů z několika kontinentů. Zapojily se země a regiony z několika kontinentů, například z Evropy Španělsko, Andorra společně s Katalánskem, Francie, Itálie, Švýcarsko, Lichtenštejnsko, Lucembursko, Belgie, Nizozemsko, Dánsko, Švédsko, Norsko, Estonsko, Německo, Rakousko, Rumunsko, Srbsko, Česká republika, Slovensko, Polsko, Bělorusko, Ukrajina, Rusko (novými evropskými účastníky tedy byly Itálie, Srbsko, Česká republika, Slovensko, Bělorusko a Ukrajina, přestalo se účastnit Portugalsko a Maďarsko), z Ameriky nově Kanada, Spojené státy, Mexiko, Panama, Kolumbie, Argentina a Chile, z Afriky nově Jižní Afrika, Keňa a Ghana, z asijské oblasti kromě Ruska nově též Indie, Izrael a Filipíny. Slovensko se k soutěži připojilo opožděně, izraelská soutěž měla posunutý termín na období od 14. září do 15. října.  Účastníků soutěže v roce 2012 bylo přes 15 tisíc a nahráli více než 360 000 fotografií v 36 národních soutěžích, nejaktivnější soutěžící, Katalánec Pere prlpz, nahrál 8831 fotografií. Nejvíce fotografií (51412) zobrazovalo polské památky, dalšími zeměmi v pořadí bylo Španělsko, Německo a Ukrajina, z nichž bylo fotografií mezi 30 a 40 tisíci, dalšími zeměmi byly Francie, USA, Česká republika, Rusko, Indie, Rakousko a Mexiko. Fotografie českých památek nahrávalo 398 fotografů, kteří nahráli celkem 17115 snímků o celkové velikosti 46 224 MB; podle počtu získaných fotografií se Česká republika umístila sedmá, nejaktivnější přispěvatelé (Seegeng a Lehotsky) nahráli každý téměř 1200 fotografií. Závěr žebříčku tvoří Andorra (293 fotografií od 7 autorů), Lucembursko (267 fotografií od 7 autorů), Ghana (114 fotografií od 16 autorů) a Keňa (97 fotografií od 16 autorů).  Vítězná fotografie roku 2012 pocházela z Indie, další fotografie oceněné v mezinárodním kole pocházely ze Španělska (2×), Filipín, Francie, Itálie (2×), Indie (krom vítězné fotografie), Malvín, Estonska, USA, Nizozemska, Polska, Norska a Rakouska. Žádná z českých fotografií se nedostala ani mezi 42 finálových fotografií.  České kolo mělo dvě speciální kategorie: Pernštejnské památky, sponzorovanou Národním památkovým ústavem, a Slezské památky, sponzorovanou Slezským zemským muzeem. První cenou byla v obou případech roční volná vstupenka.

2013.

V roce 2013 se soutěž opět konala v tradičním zářijovém termínu. Nově se do ní zapojily Velká Británie, Arménie a Ázerbájdžán (na Náhorní Karabach si činí nárok obě soutěže), řada zemí Asie (Jordánsko, Sýrie, Nepál, Pákistán, Čína, Hongkong, Tchaj-wan, Thajsko), Afriky (Alžírsko, Egypt, Tunisko, Namibie, Kamerun) a Jižní a Střední Ameriky (Bolívie, Venezuela, Salvador, Uruguay, Aruba) a Antarktida. Oproti předchozímu ročníku se nezúčastnily Bělorusko, Dánsko, Ghana a Keňa, účast neobnovilo ani Portugalsko, které se účastnilo jen ročníku 2011. Po roční přestávce se znovu připojilo Maďarsko.  Bylo nahráno 369 589 fotografií z 53 soutěžních zemí od 11 943 soutěžících. Nejvíce soutěžních fotografií (42 465) bylo pořízeno v Polsku, následovala Ukrajina (35 674), Německo (35 595), Arménie, Španělsko, Francie a Rusko; nejmenší účast (22 fotografií od 4 soutěžících) ze soutěžících zemí bylo z Antarktidy. Nejaktivnější účastník, Barbara Maliszewska, nahrála 8386 fotografií.  V rámci českého kola bylo nahráno 6429 fotografií od 167 účastníků, čímž se Česká republika v počtu nahrávek umístila na 16. místě. Nejvíce fotografií v českém kole bylo pořízeno na zámku Veltrusy (182), Pražském hradu (152) a Zelené hoře (78). Nejvíce fotografů se věnovalo Pražskému hradu (11), Karlovu mostu (9) a Týnskému chrámu (7). Nejvíce fotografií, 641, do českého kola nahrál Palickap. Na prvním místě se v hodnocení poroty původně umístil černobílý snímek pseudogotického točitého schodiště k pokladní komoře chrámu svatého Víta, pořízený Xavi Lópezem, na němž porota ocenila výjimečné světelné a kompoziční řešení fotografie, v němž černobílá tonalita pomáhá zdůraznit hmotové a výtvarné členění stavby – tento snímek však byl poté diskvalifikován, protože se nepodařilo autora zkontaktovat, na jeho místo pak postoupila fotografie baziliky Navštívení Panny Marie na olomouckém Svatém Kopečku. Speciální soutěžní kategorie „Povodně a památky“ skončila neúspěchem, sešel se v ní mizivý počet fotografií a porota neudělila žádnou cenu. Místo toho Slezské zemské muzeum ocenilo zvláštními cenami tři fotografie se slezskou tematikou, ač slezská kategorie nebyla v tomto roce předem vyhlášena.  Vítěznou fotografií světového kola se stal snímek Wiesenského viaduktu ve Švýcarsku. V celosvětovém kole se mimořádně dobře umístily fotografie ze střední Evropy: mezi deset vítězných fotografií se dostaly dvě z Maďarska (3. a 7.), dvě z Polska (4. a 9., obě od téhož autora) a krom vítězné švýcarské fotografie ještě po jedné fotografii z Německa (5.) a České republiky (8., letecká fotografie Zbraslavského kláštera). Druhé místo získala fotografie z Tchaj-wanu, šesté z Thajska a desáté z Kanady. Salvador a Nepál nedodaly finálové fotografie. Na oficiálních stránkách soutěže bylo (10. prosince) vyhlášeno pouze těchto 10 vítězných fotografií, na stránce vítězů ve Wikimedia Commons byl o tři dny později počet vítězných snímků rozšířen na 15 (přibyly po jednom snímky z Německa, Číny, Panamy, Maďarska a Polska). Polský soutěžící Jarek Ciuruś tak získal hned 3 z 15 vítězných míst.

2014.

Konání pátého ročníku soutěže bylo oznámeno na organizační stránce v projektu Wikimedia Commons dne 11. ledna 2014. Počet účastníků se definitivně vyjasnil kolem 8. září, celkem se přihlásilo 39 zemí (z toho poprvé Irsko, Albánie společně s Kosovem, Makedonie, Palestina, Libanon, Irák a Pákistán. 24 ze zemí, které se účastnily některého z předchozích ročníků, se do ročníku 2014 nepřihlásilo. Poprvé účast vynechalo i Nizozemsko, jehož místní pobočka byla zakladatelem a dosavadním hlavním organizátorem soutěže. Nestihlo se připravit ani 6 dalších zemí, které se chtěly zúčastnit poprvé.  Celkem bylo 8913 soutěžícími nahráno 321 571 fotografií. Nejvíce fotografií bylo nahráno v ukrajinské (46 252) a polské (45 257) soutěží, následovala německá (35 555), ruská, španělská, italská a francouzská. Nejméně fotografií (153) bylo nahráno v irácké soutěži. Nejaktivnější účastník, Tilman2007, nahrál 11 032 fotografií, v závěsu za ním se umístil Superzerocool s 10 260 fotografiemi, další účastníci nahráli už pod 5000 fotografií.  V rámci českého kola nahrálo 250 účastníků celkem 8644 soutěžních fotografií, čímž se Česká republika ocitla na 10. místě z 39 zemí. Nejaktivnějším přispěvatelem byl Petr1888 s 904 fotografiemi, celkem čtyři účastníci nahráli po více než 500 fotografiích. Z deseti fotografií, které porota vybrala jako nejlepší, se u tří nepodařilo organizačnímu výboru zkontaktovat autory. Ceny byly vyhlášeny na wikikonferenci v brněnském planetáriu. Mezi postupujícími fotografiemi výrazně převažovaly hrady v Čechách: první, druhou i čtvrtou cenou získal Jiří Strašek fotografiemi hradů na Klatovsku (hlavní cenu získala podzimní fotografie hradu Kašperku), hned dvěma leteckými fotografiemi hradů v Libereckém kraji uspěl ve finále Zdeněk Fiedler. Česká pobočka vyhlásila 12. srpna jako speciální kategorii Rok lázeňské architektury, v níž byly uděleny tři speciální ceny, druhou cenu přitom získala fotografie lázeňského můstku v Bílině od Daniely Endrštové, která zároveň z desátého místa v hlavní kategorii postoupila do mezinárodního finále. Slezské zemské muzeum udělilo jedné fotografii mostu v Darkově předem neohlášenou zvláštní cenu.

2015.

Do šestého ročníku se začaly první země přihlašovat od 25. dubna, 5. srpna bylo ohlášeno i konání mezinárodní soutěže. Počet účastnických zemí opět poklesl, a to na 32. Poprvé se zúčastnily Brazílie, Bulharsko, Lotyšsko, Írán a Malajsie. Dále se přihlásily Španělsko, Francie, Itálie, Německo, Rakousko, Slovensko, Rumunsko, Albánie s Kosovem, Makedonie, Irsko, Nizozemsko, Švédsko, Norsko, Estonsko, Ukrajina, Rusko, Arménie s Náhorním Karabachem, Ázerbájdžán, Izrael, Nepál, Pákistán, Thajsko, Alžírsko, Tunisko, Egypt, Jihoafrická republika, Mexiko. Česká pobočka účast vynechala, Polsko a Chile svoje přihlášky ještě před zahájením stáhly, Palestina a Jordánsko nesplnily podmínky účasti. Soutěžním měsícem bylo opět září, Írán a Izrael však zahájily své národní soutěže později a ukončily k 7. říjnu, začátek mexické soutěže byl odložen na neurčito, irská soutěž naopak začala již 23. srpna.  V rámci ročníku soutěže bylo nahráno ve 33 národních soutěžích celkem 231 431 fotografií, zúčastnilo se 6618 soutěžících. Nejvíce fotografií bylo nahráno v ukrajinské soutěží (41 654), následovala německá (38 953), arménská a náhorno-karabašská (26 528) a ruská (23706), další země následovaly s velkým odstupem (Itálie 12 712). Nejvíce fotografiemi (7025) přispěl uživatel Tilman2007, celkem 41 soutěžících přispělo více než tisícem fotografií. Největší počet soutěžících (947) se účastnil italské soutěže, podobný počet soutěžících byl i v Rusku (931) a Německu (866).

2016.

Do sedméno ročníku se první země přihlásila již 1. listopadu 2015, 2. srpna bylo ohlášeno konání mezinárodní soutěže. Počet účastnických zemí se oproti předchozímu roku opět zvýšil, a to na 43 (stav k 2. září 2016). Poprvé se zúčastnily Malta, Řecko, Turecko, Gruzie, Bangladéš, Jižní Korea, Maroko, Nigérie a Peru. Kamerun se přihlásil, ale soutěž nezahájil, Bulharsko ohlásilo opožděné zahájení, opožděně se přihlásila i Albánie a USA. Česká pobočka se opět nezúčastnila. Soutěžním měsícem je standardně září. V Albánii a Bulharsku bylo konání posunuto na období od 15. září do 15. srpna, v Řecku bylo zahájení odloženo na 8. září, v Kosovu byla prodloužena do 9. října, v Íránu soutěž probíhala od 4. září do 6. října, v Izraeli probíhala v říjnu.  Zatímco podle přihlašovací stránky Turecko svoji účast v polovině září zrušilo a odložilo na příští rok, ve statistikách soutěže je zahrnuto 230 fotografií od 15 soutěžících, avšak finále se nezúčastnilo. Andorra s Katalánií se podle přihlašovací stránky měly účastnit, ve statistikách soutěže však nejsou uvedeny a finálové snímky nedodaly. Albánie se podle přihlašovací stránky i závěrečné zprávy poroty účastnila a dodala finálové snímky, ve statistikách soutěže však rovněž není uvedena. Belgie se podle přihlašovací stránky měla účastnit společně s Lucemburskem a také společně dodaly finálové fotografie, ve statistice soutěže jsou ale uvedeny každá zvlášť.  Zasláno bylo celkem přes 277 339 fotografií od 10 746 soutěžících, do finále postoupilo vítězné fotografie 42 národních soutěží. Oproti předchozímu roku narostl počet účastnických zemí o více než 30 %, počet účastníků o 62 %, počet nově získaných příspěvatelů projektů Commons mezi účastníky byl o 78 % vyšší a počet soutěžních fotografií o 20 % vyšší.  Nejvíce fotografií bylo nahráno v německé (39 053), indické (37 652), ukrajinské (36 266), ruské (22 562) a italské (20 559) soutěži, naopak nejméně fotografií bylo z Lucemburska (12) a Antarktidy (13). Nejvíce fotografiemi přispěl, stejně jako předchozího roku, uživatel Tilman2007, a to 16 507, tedy zhruba dvouapůlnásobkem počtu z předchozího roku, celkem 36 účastníků přispělo více než tisícem fotografií.

2017.

V roce 2017 se 8. ročníku zúčastnilo 54 zemí, ve statistice soutěže se však objevilo jen 52 zemí. Prvoúčastníky byly Austrálie, Baskicko, Chorvatsko, Finsko, Saúdská Arábie a Uganda; již dříve soutěžící Aruba se rozšířila na celé Karibské Nizozemsko.  Celkem bylo do soutěže zasláno 247 656 obrázků od 9773 soutěžících z 52 národních soutěží.  Nejvíce fotografií bylo nahráno v ukrajinské (37 555), arménské a náhorno-karabašské (34 843), italské (20 376), německé (20 288) a ruské (19 268) soutěži, naopak nejméně fotografií bylo z Karibského Nizozemska (82) a Sýrie (127). Nejvíce fotografiemi (20513) přispěl Soghomon Matevosyan z Jerevanu, tradiční premiant Tilman2007 byl s 6593 fotografiemi tentokrát až druhý, následovaný v pořadí s nevelkým odstupem několika dalšími soutěžícími.  Zvítězila fotografie hindiustického chrámu boha Khandoby v Jejuri v indickém státě Maháráštra. V konečném pořadí následující finálové fotografie byly z Thajska, Bangladéše, Egypta, Itálie, Itálie, Bangladéše, Kanady, Thajska a Austrálie.

2018.

V roce 2018 se 9. ročníku zúčastnilo 56 zemí, přičemž čtveřice arabských zemí (Libanon, Jordánsko, Palestina a Sýrie) soutěžila společně. Baskické národní kolo nebylo do hlavní soutěže připuštěno, protože konkurovalo španělské národní soutěži, s níž se územně překrývalo. Prvoúčastníky byly Spojené arabské emiráty, Tanzanie a Libanon.  Celkem bylo do soutěže zasláno 265 395 obrázků od 13 878 soutěžících z 56 národních soutěží.  Nejvíce fotografií bylo nahráno v ruské (32 598), italské (28 987), německé (25 809), ukrajinské (21 714) a indické (14 710) soutěži, naopak nejméně fotografií bylo z Libanonu (78) a Malajsie (139). Nejvíce fotografiemi přispěl opět uživatel Tilman2007, a to 8096, celkem 27 účastníků přispělo více než tisícem fotografií.  Jako vítězná byla vybrána fotografie interiéru kopule a stropu mešity šejka Lotfollaha v Isfahánu v Íránu. Další oceněné fotografie v konečném pořadí byly z Jordánska, Spojeného království, Bangladéše, Bangladéše, Nepálu, Polska, Ruska, Spojených států a Rumunska.

Popis.

Organizátorem soutěže pro jednotlivé země jsou většinou lidé působící v místní pobočce nadace Wikipedia či aktivní v příslušné jazykové verzi Wikipedie.  Vlastní soutěži předchází příprava seznamů památek, zpracovávaných a zveřejněných většinou v některé z jazykových verzí projektu Wikipedia, zpravidla v dominantním jazyce dané země nebo na anglické Wikipedii. Seznamy památek pro jednotlivé země zpravidla vycházejí z oficiálních registrů památek, který pro danou zemi vede příslušná vláda či státem pověřená instituce. Z těchto registrů je obvykle odvozen i identifikátor památky, jímž musí být soutěžní fotografie označeny. V Česku byly za databázi objektů k fotografování a dokumentování zvoleny evidenční seznamy kulturních památek vedené Národním památkovým ústavem, identifikátory památek jsou jejich registrační čísla, u dávněji vyhlášených památek celá kombinace nového (celostátního) a starého (krajského) registračního čísla.  Ve většině z účastnických zemí se vlastní soutěž koná od 1. do 30. září, některé země však mají období zkrácené či prodloužené, například pokud se připojí opožděně. Do soutěže jsou zahrnuty fotografie, které jsou v tomto období s příslušným označením soutěže a vyžadovanými údaji (zejména registračním číslem památky) nahrány pod svobodnou licencí do úložiště obrázků a médií Wikimedia Commons či některého z dalších určených kompatibilních projektů. V projektu Commons či dalších zapojených projektech se se soutěžními fotografiemi zachází ve stejném režimu jako s nesoutěžními fotografiemi, soutěžící se tedy musí v těchto projektech zaregistrovat a řídit se jejich pravidly. Do soutěže je možno zařadit i starší fotografie z archivu soutěžícího, každý však smí soutěžit jen s fotografiemi, které sám pořídil.  Pro zájemce a účastníky, kteří památky chtějí hledat a fotografovat, vyvinula společnost Wikimedia Foundation pro rok 2011 dvě aplikace pro telefony iPhone a Android, které umožňují zobrazit podle zeměpisných souřadnic památky, u nichž jsou souřadnice v seznamu uvedeny.  Snímky posuzuje nejprve porota (soutěžní komise) v lokálním (národním) kole. Z něj vybere 10 fotografií, které postupují do mezinárodního kola, a zpravidla jim též udělí národní ceny. Ceny financují či zajišťují sponzoři. V české soutěžní komisi byli zastoupeni jak zástupci fotografické obce, tak i čeští wikipedisté, což mělo, podle jejich prohlášení, zajistit výběr takových fotografií, které jsou technického a estetického hlediska kvalitní, ale i encyklopedicky přínosné. Deset autorů nejlepších fotografií českého kola bylo v roce 2012 oceněno finančními a věcnými cenami a snímky mají být vydány na kalendáři pořádajícího sdružení Wikimedia Česká republika.  V mezinárodním kole vybírá mezinárodní soutěžní komise 15 vítězných fotografií z těch fotografií, které z národních kol do mezinárodního postoupily. V roce 2012 byla mezinárodní porota pětičlenná, jejími členy byli americký profesionální fotograf pro National Geographic Stephen Alvarez, tanzanský student počítačových věd v Indii Muhammad Mahdi Karim, francouzský fyzik Guillaume Paumier, nizozemsko-srbská generální sekretářka památkářské asociace Europa Nostra Sneška Quaedvlieg-Mihailović a německá archeoložka Barbara Köstner.  Seznamy v projektech Wikipedia a fotografie v projektu Commons zůstávají i po skončení soutěže a jsou dále využívány nezávisle na soutěži WLM. Rovněž různé softwarové nástroje vyvinuté k nahrávání, třídění a dalšímu zpracování soutěžních fotografií či úpravám seznamů slouží oběma projektům dále nezávisle na soutěži.

Přidružené akce.

K soutěži WLM je přiřazena řada tematických soutěží, v nichž jsou samostatně vyhodnocovány ty ze soutěžních fotografií, které se týkají určitého tématu nebo regionu (v roce 2012 v české soutěži byly vyhlášeny speciální kategorie rodu Pernštejnů ve spolupráci s Národním památkovým ústavem v rámci akce Pernštejnský rok 2012 a Českého Slezska pod patronací Slezského zemského muzea v Opavě, zvláštní postavení mají v soutěži Katalánie a Jižní Tyrolsko atd.). S těmito soutěžemi mohou být spojeny speciální ceny, avšak na postup do mezinárodního kola WLM nemají vliv.  Systematické zpracování památek na Wikipedii, které soutěž WLM výrazně podpořila, přispělo k tomu, že česká pobočka nadace Wikimedia spolupracuje s městskou části Praha 10, která na některé památky na svém území umístila tabulky s QR kódem. Pokud se kód načte chytrým telefonem, zobrazí se na displeji článek o této památce z Wikipedie.  Podle vzoru soutěže WLM se uskutečnila v červnu 2013 z iniciativy švédské pobočky nadace Wikimedia a projektu Europeana též soutěž Wiki Loves Public Art, zaměřenou na veřejně přístupná umělecká díla. Soutěže se zúčastnily 4 evropské země (Švédsko, Finsko, Rakousko se seznamy pro Vídeň a Linec a katalánské město Barcelona) a Izrael, předmětem fotografování bylo celkem 3447 objektů na seznamech a 225 účastníky bylo nahráno 9255 fotografií 2169 objektů. Do ročníku 2014 se přihlásilo pouze Maďarsko, byl však zrušen a nekonal se.  Další soutěží založenou na podobných principech je Wiki Loves Earth, zaměřená na přírodní památky a chráněná území, okrajově též krajinářství a okrasné zahradnictví. Ročník 2013 byl pořádán na jaře jako pilotní pouze ukrajinskou pobočkou, přičemž 365 účastníků nahrálo 11736 fotografií 1104 přírodních památek. Ročníku 2014 se účastnilo již 15 zemí, finálové fotografie dodalo pouze 9 zemí a celosvětové vyhodnocení se nekonalo. Celkově bylo nahráno přes 71 tisíc fotografií, nejvíce z Německa, Makedonie a Ukrajiny.

Wiki miluje památky (anglicky Wiki Loves Monuments, WLM) je každoroční mezinárodní fotografická soutěž konaná v průběhu září. Soutěž organizují prostřednictvím dobrovolníků pobočky nadace Wikimedia Foundation. Účastníci soutěže nahrávají na úložiště obrázků Wikimedia Commons své fotografie kulturních a historických památek v zemích a regionech, které jsou v daném roce zařazeny do soutěže a zapracovány do seznamů v projektech Wikipedie. Cílem akce je upozornit na kulturní památky v zúčastněných zemích a podpořit projekty nadace Wikimedia; sponzory cen jsou zejména památkové instituce a obchodníci z oblasti fotografického průmyslu. Soutěž se poprvé konala v Nizozemsku v roce 2010. V roce 2011 zahrnula již 18 evropských států, v roce 2012 se rozšířila i za hranice Evropy do celkem 32 (dodatečně až 36) zúčastněných zemí a projekt Wikimedia Commons získal v rámci tohoto ročníku soutěže přes 360 tisíc fotografií. I v následujících letech se soutěže účastnily desítky zemí (9. ročníku v roce 2018 se účastnilo rekordních 56 zemí) a ročně bylo v rámci soutěže do projektu Wikimedia Commons nahráno kolem čtvrt milionu fotografií. Česká pobočka se do soutěže přihlásila pouze třikrát, v letech 2012–2014.

Wiki Loves Monuments (WLM) ist ein internationaler Fotowettbewerb rund um Kulturdenkmäler. Die Fotos werden in der Mediensammlungs-Website Wikimedia Commons hochgeladen und können von dort aus unter freien Lizenzen genutzt werden.


Výstavba.

Nápad postavit most přes Zlatý roh se objevil už na konci 19. století, tedy relativně krátce po založení samotného Vladivostoku. Plány však vždy překazily dějinné události: rusko-japonská válka, první světová válka, revoluce, druhá světová válka a nakonec perestrojka.  Nejblíže měl most k realizaci tehdy, když přišel roku 1959 Nikita Chruščov s plánem vybudovat Vladivostok takový, aby předčil San Francisco. Roku 1969 byl most zahrnut do plánu urbanistického rozvoje města, přesto však nakonec nebyl postaven.  V prosinci 2005 vydal gubernátor Přímořského kraje rozhodnutí o výstavbě mostu přes záliv Zlatý roh. Na základě výběrového řízení se stala hlavním dodavatelem projektu firma "Institut Giprostrojmost - Sankt-Petěrburg", na zhotovení projektu se podílely ještě další dvě ruské a jedna německá společnost.  Výběrové řízení na hlavního dodavatele stavby zvítězila firma "Tichookeanskaja mostostrojitělnaja kompanija", na samotné stavbě se však podílela také řada subdodavatelů. Stavba měla být dokončena před konáním vladivostockého summitu zemí APEC roku 2012.  25. července 2008 se začalo výstavbou 250 m dlouhého tunelu zajišťujícího příjezd k mostu ze severovýchodu.  Stavba byla zakončena slavnostním otevřením 11. srpna 2012. Plánovaný rozpočet byl nakonec překročen pouze o 889 milionů rublů.

Název.

Po celou dobu projektování a výstavby neměl most žádný oficiální název. Radnice proto vyzvala obyvatele města, aby zasílali své návrhy na pojmenování novostavby (a současně též mostu na Ruský ostrov). Shromáždilo se okolo 350 návrhů, z nichž radnice vybrala 30, o kterých nechala hlasovat v internetové anketě. V té zvítězil návrh na nazvání "most Zlatý roh" podle zátoky, kterou most překlenul. Vladivostocká místopisná komise však nakonec rozhodla o oficiálním nazvání "Zlatý most", mj. také proto, že obyvatelé města již sami začali používat tuto zkrácenou variantu vítězného návrhu.

Doprava.

Od roku 2015 je na most zakázán vstup chodců. Obyvatelé proti tomu často protestují.

Zlatý most (rusky "Золотой мост") je dopravní stavba překlenující záliv Zlatý roh ve Vladivostoku. Postaven byl spolu s Ruským mostem v rámci přípravy města na konání summitu APEC. Otevřen byl 11. srpna 2012. Se svou výškou 226 metrů patří k nejvyšším mostům světa.

Die Solotoi-Brücke () ist eine Schrägseilbrücke in der russischen Stadt Wladiwostok, die das Goldene Horn überspannt und die Stadtteile "Stadtmitte" und "Tschurkina" verbindet. Das milliardenteure Bauwerk war nach rund 49 Monaten Bauzeit im Juli 2012 anlässlich des asiatisch-pazifischen Wirtschaftsgipfels eröffnet worden. Gleichzeitig lief der Bau der über 3 km langen Russki-Brücke über den "Östlichen Bosporus", wo die Schlusssektion am 12. April 2012 eingebaut wurde. Die Brücke über das Goldene Horn wurde am 11. August 2012 feierlich geöffnet und durch die Abstimmung im Netz in die "Solotoi-Brücke" umbenannt.


Tschechoslowakische Luftwaffenverbände in der RAF

Odchod do odboje.

Odchod do zahraničního odboje nebyl jednoduchý. Mnozí letci byli iritováni počátečním sklonem části velení, pozitivně reagovat na nabídku maršála Hermanna Göringa k převzetí asi 1 500 pilotů a jiných specialistů do německého letectva po zřízení protektorátu (podle některých pramenů mělo dokonce dojít k prvním převodům strojů a posádek do Německa). Druhým důvodem bylo provedení útěku. Mnoho letců odešlo nejprve do Polska, ovšem polské úřady nejevily ochotu případ řešit (většina vojáků byla pak převedena do Francie, kde vstoupili do cizinecké legie, aby mohli být přijati do francouzské armády). Počátkem srpna 1939 si i polská vláda uvědomovala nebezpečí, které jí hrozilo od nacistického Německa, proto byla část pilotů, která dosud neodešla do Francie, přijata do polského letectva. Avšak jejich bojové vystoupení bylo velmi krátké, rychlá porážka Polska znamenala brzké ukončení jejich činnosti. Někteří piloti ustoupili se svými polskými kolegy do Rumunska, odtud se dostali na Střední východ a dále do Francie, jiní se dostali do Sovětského svazu, kde byli nejdříve internováni, ovšem po intervenci československých orgánů v zahraničí byli přesunováni k jednotkám ve Francii, později ve Velké Británii. Po obsazení Polska zůstala jedinou cestou pro české emigranty na západ trasa z Protektorátu přes Slovensko a Maďarsko, kde však při jejich dopadení hrozilo vydání Němcům. Do bezpečí se čeští letci i vojáci dostali až při překročení hranic tehdejší Jugoslávie, kde působil československý konzul, který zajišťoval jejich převoz do Bejrútu a Libanonu, odkud pokračovali směrem do Francie a posléze do Velké Británie.

Francie 1939–1940.

Vznik leteckých jednotek ve Francii byl doprovázen řadou byrokratických průtahů, a to i po vstupu Francie do 2. světové války. Teprve až v prosinci 1939 bylo několik čs. letců včleněno do francouzských jednotek. V únoru 1940 byl přijat projekt, v němž se počítalo s výstavbou samostatných československých stíhacích a bombardovacích jednotek. Vpádem Wehrmachtu do zemí Beneluxu dne 10. května 1940 skončilo období tzv. podivné války. Německé jednotky vtrhly do Francie a situace začínala být vážná. Jednou z nejlepších leteckých jednotek ve Francii byla 5. stíhací eskadra, ve které sloužilo 18 čs. letců, mj. kapitán Alois Vašátko či poručík František Peřina. Naši letci byli velmi úspěšní a patřili k elitním stíhačům. 1. června 1940 byla podepsána čs.-francouzská letecká dohoda o zřízení samostatného československého letectva ve Francii, ovšem rychlá kapitulace Francie její realizaci znemožnila. Povedlo se zřídit pouze 1. čs. stíhací letku u GC I/6, pod vedením kapitána Kulhánka. Celkem se do bojů zapojilo více než 130 čs. stíhačů. Čs. letci byli přesunuti k dalším bojům do Velké Británie.

Začlenění do Královského letectva.

Ve Velké Británii začaly rychle vznikat útvary československých letců, a to ještě před podepsáním příslušné smlouvy s vládou Spojeného království. Jednalo se přitom o útvary v rámci RAF, přičemž v jistých případech v těchto útvarech sloužili i britští příslušníci, a naopak, někteří českoslovenští letci a příslušníci posádky sloužili v čistě britských útvarech. 25. října 1940 byla podepsána československo-britská dohoda o československé branné moci, která kromě postavení a organizace československých vojenských jednotek ve Velké Británii upravovala také způsob jejich financování. Následně byla uzavřena Finanční smlouva mezi vládou Velké Británie a Československou prozatímní vládou o poskytnutí válečného úvěru, který následně sloužil k financování všech československých příslušníků branné moci ve Velké Británii.

Perutě.

Během krátké doby zde československá vláda (se svolením vlády Spojeného království) sestavila tyto útvary: Později (3. května 1942) bylo ze stávajících stíhacích perutí (310, 312 a 313) v Exeteru vytvořeno vlastní stíhací křídlo ("Czechoslovak Fighter Wing").  Mimo těchto československých perutí sloužili českoslovenští vojáci mimo jiné i v následujících britských a jedné polské peruti:  Někteří další letci sloužili v jednotkách Maintenance unit a Ferry Pool, jejich úkolem bylo přelétávat s opravenými letadly z dílen k jednotkám. Sloužil tam např. Karel Šeda a Jaroslav Doktor. Ve velitelství Ferry Command, jehož úkolem bylo přelétávat s letadly z Kanady a USA sloužilo jako létající personál 10 československých pilotů, navigátorů a telegrafistů.

Bitva o Británii.

Jak stíhací perutě tak i bombardovací peruť zasáhly krátce po svém založení do bojů, zejména pak do bitvy o Británii, a vyznamenaly se v těchto bojích. Posádky byly přitom vystaveny navíc dalšímu nebezpečí v případě sestřelení nad německými územími a zajmutí. Na rozdíl od jiných letců nebyli podkládáni za válečné zajatce, ale jako příslušníci Německem ovládaného Protektorátu za velezrádce – to se týkalo pak v zesílené míře posádek 311. bombardovací perutě, která podnikala dálkové nálety na německé vnitrozemí (částečně až do Itálie).

Stíhací letci.

Po porážce Francie byla dalším cílem agrese nacistického Německa Velká Británie. Britská vláda hledala každého, kdo by byl ochoten za ni bojovat, proto byli českoslovenští piloti vítanou posilou britského Královského letectva (RAF). Dne 25. října 1940 byla uzavřena čs.-britská dohoda, která se zabývala vojenským působením čs. pozemních jednotek i letectva. Letci vytvořili samostatné jednotky, stali se součástí tzv. Dobrovolnické zálohy RAF. V srpnu 1940 bylo ve Velké Británii téměř tisíc čs. letců, kteří byli ihned postupně zapojováni do výcviku na britských letounech. Mezitím se již rozhořela bitva o Anglii, do níž zasáhla čs. 310. stíhací peruť. Dne 2. října zahájila operační činnost i čs. 312. stíhací peruť. Někteří čs. piloti byli zařazeni i v britských a polských perutích. Nejlepším z nich a jedním z nejúspěšnějších spojeneckých stíhačů v bitvě o Británii byl četař Josef František, který bojoval v polské 303. peruti, a během září 1940 sestřelil 17 nepřátelských letadel. Do 31. října 1940 sestřelili čs. piloti 56 letadel, 14. letadel sestřelili pravděpodobně a 6 poškodili. V květnu 1942 vznikla první československá vyšší stíhací letecká formace, zvaná „wing“ (křídlo). Její první významnou bojovou akcí byla účast na Dieppské výsadkové operaci v srpnu 1942. 8. listopadu 1943 byla Čs. stíhací skupina zařazena do nově zřízeného britského taktického letectva a dostala označení „134. čs. letiště.“ Od té doby se čs. perutě zúčastňovaly nepřetržitých akcí spojeneckého letectva, které byly předehrou k invazi do Francie. Dne 6. června 1944 v „den D“ čs. stíhači podporovali vylodění 1. kanadské armády. Do 28. června se účastnili bojů v Normandii, ovšem z důvodu absence záloh byli z fronty odvoláni a 3. července byli přiděleni k velitelství Protivzdušné obrany Velké Británie. Odtud vykonávali přepady německých lodí, vlaků a bojové techniky ve Francii a Nizozemí, doprovázeli bombardovací svazy, zjišťovali a ničili létající střely V-1. Ve dnech 17. – 26. září 1944 se letadla 310. a 312. stíhací perutě účastnily ochrany výsadkové operace v prostoru Arnhemu a Eindhovenu v Nizozemí. Poslední velkou akcí čs. stíhacích perutí byla účast na výsadkové operace v prostoru Weselu dne 24. března 1945. Dne 13. srpna 1945 přistálo na pražském letišti 54 spitfirů Čs. stíhací skupiny, příslušníci 311. čs. bombardovací perutě byli přivítáni v Praze o týden později.

Bombardovací letci.

V září 1940 zahájila činnost čs. 311. bombardovací peruť. Prováděla noční nálety na střediska německého průmyslu, 23. září 1940 zaútočila poprvé na Berlín. Svoji činnost prováděla až do dubna 1942, kdy pro ztráty a nedostatek záloh byla z bombardování stažena a pověřena hlídkovou činností nad Atlantikem, při níž napadala a ničila německé lodě a ponorky, vykonávala doprovod dopravních plavidel. Největšího úspěchu dosáhla v závěru prosince 1943, kdy se osádce jednoho letadla B-24 Liberator podařilo potopit německou loď Alsterufer s důležitým nákladem surovin z Dálného východu.

Boje a ztráty.

Historiografie válek je někdy poplatná spektakulárním akcím – proto vešly ve známost zejména jména letců, kteří se vyznamenali sestřelením velkého počtu nepřátelských letounů. Je však dlužno dodat, že velká zásluha zde patří i letcům a dalším příslušníkům posádek bombardovací 311. perutě, která utrpěla tak těžké ztráty na příslušnících létajícího personálu, že je nebylo možno nahradit.  Mezi úspěchy československých bojovníků v rámci RAF patří mimo jiné 365 sestřelených (či silně poškozených) nepřátelských letadel, dále pak 6 sestřelených řízených střel V1. K tomu je ovšem nutno přičíst velké množství průmyslových, zbrojních a podobných objektů, které byly (často úspěšným) cílem bombardování 311. bombardovací perutě.  Na druhé straně zde figuruje 531 příslušníků československého letectva, kteří během války ztratili život.

Postavení příslušníků západní fronty za komunismu.

Po návratu do osvobozeného Československa tyto perutě ještě krátkou dobu existovaly, nejpozději roku 1946 však byly jako perutě RAF zrušeny a zcela zařazeny do nové Československé armády. Příslušníci vedení zde převzali mnoho vedoucích úloh v oblasti vojenského letectví (až na několik málo letců, kteří až koncem války přešli do SSSR, byli jedinými odborníky v armádě): velitelé letišť, náčelníci výcvikových zařízení ap.  Po únorovém převratu 1948 a zejména po vzniku politických strojených procesů se pozornost stranických a soudních činitelů soustředila i na účastníky odboje na západní frontě, zde pak ve velké míře na bývalé příslušníky RAF. Propuštění z armády, postih rodiny (včetně vyhození z bytu a propuštění manželky ze zaměstnání) a pozdější perzekuce dětí (např. při přijímání ke studiu ap.) patřily ještě k těm nejmenším postihům. Mnoho příslušníků západního odboje bylo uvězněno, vyslýcháno (nejčastější obvinění bylo špionáž pro západní mocnosti), a odsouzeno k žaláři; ve vězení došlo často k mučení.  Až po roce 1989 se zásluhy západního odboje pro osvobození Československa dostaly opět do popředí, a po mnoha liknavých reakcích došlo k rehabilitaci postižených.

Nejúspěšnější českoslovenští stíhači.

První číslo je počet sestřelených strojů, druhé počet pravděpodobně sestřelených a třetí počet poškozených strojů. Úspěchy za jménem odpovídají francouzskému systému započítávání sestřelů, v závorce jsou úspěchy vyjádřené britskou normou.

Činnost příslušníků československého letectva v jednotkách britské Royal Air Force během druhé světové války hrála důležitou roli v boji proti německému nacismu; o to smutnější je osud a pronásledování těchto vojáků v komunistickém Československu, kterým se doma dostalo uznání až po roce 1989. Celkem československými perutěmi RAF prošlo 2500 mužů.

Die Teilnahme von Angehörigen der tschechoslowakischen Luftwaffe in den Verbänden der Royal Air Force (RAF) während des Zweiten Weltkrieges war ein bedeutender Beitrag sowohl in der Luftschlacht um England als auch im Kampf für die Befreiung der Tschechoslowakei von der deutschen Besetzung des Landes, an dem sich auch andere Einheiten der tschechoslowakischen Exilarmee beteiligten. Ihr Einsatz hat darüber hinaus wesentlich zur Anerkennung sowohl der tschechoslowakischen Exilregierung in London als auch der Tschechoslowakei als alliierte Macht nach dem Krieg beigetragen. Eine Anerkennung durch die eigene Regierung erfuhren diese Widerstandskämpfer an der Westfront erst nach der Samtenen Revolution von 1989.


Popis.

Makroskopický.

Klobouk má 5–10 centimetrů v průměru, je polokulovitý nebo zvoncovitě sklenutý, značně nepravidelného tvaru, rozmanitě zprohýbaný a při okraji často zbrázděný několika nepravidelnými žlábky. Okraj má v mládí podvinutý, později sklopený. Pokožka je nejprve hladká a lesklá, později políčkovitě rozpukává. Barva je velice proměnlivá a závislá na stanovišti i počasí, kde houba roste. Ve vlhkých podmínkách převládají plodnice světle šedé, šedozelené až olivově hnědé. Za sucha jsou klobouky načervenalé až červenohnědé. Při delším suchu klobouk dosti hluboko políčkovitě rozpraskává a v trhlinách se objevuje bílá až narůžovělá dužina.  Lupeny jsou 8–12 milimetrů vysoké a nejsou příliš husté. V mládí skoro bílé, později nažloutlé až zelenavě žlutavé. Výtrusný prach je bílý.  Třeň je 6–10 centimetrů vysoký a 1–3,5 centimetrů tlustý s rozmanitými barevnými odstíny a tvary. Pokožku má lysou nebo vláknitě načernale šupinatou, za normálního počasí bílou nebo špinavě bělavou, za sucha se zbarvuje dorůžova.  Dužina je bílá, při zasychání se zbarvuje do růžové až hnědočervené barvy. Má výraznou mýdlovou vůni, která se projevuje zvláště při zasychání.

Mikroskopický.

Výtrusy jsou elipsoidního tvaru, velké 5–6 × 3,5–4 μm.

Výskyt.

Tato čirůvka je velice hojná v nižších polohách. Nejčastěji ji lze nalézt v jehličnatých lesích, ale vyskytuje se i ve smíšených a listnatých lesích. Roste od léta až do pozdního podzimu, často ve velkém množství. Objevuje se i v horských a podhorských oblastech.

Jedovatost.

V první třetině 20. století byla čirůvka mýdlová považovaná za jedlou houbu. Na její škodlivé účinky upozornil v roce 1937 český amatérský mykolog Jan Bulíř, který ji označil za podezřelou. Zároveň popsal, že pokrm připravený z čirůvky mýdlové a zkonzumovaný třemi osobami vyvolal otravu pouze u dvou z nich, takže je možné předpokládat, že účinky této houby jsou značně individuální. Otrava se projevila zhruba tři hodiny po konzumaci několika lžic pokrmu. Provázelo ji opakované zvracení, následující 2–3 dny průjem a několik dalších dní nechutenství. V 21. století je houba považována za nejedlou nebo slabě jedovatou.

Čirůvka mýdlová ("Tricholoma saponaceum") je značně rozšířená jedovatá houba, vyskytující se v celém mírném pásu severní polokoule. Tvoří mykorhizu s listnatými i jehličnatými stromy na nejrůznějších typech půd. Je nejedlá, podprůměrné jakosti. U citlivějších osob způsobuje žaludeční potíže, průjmy doprovázené zimnicí a při nedostatečné tepelné úpravě vyvolává rozpad červených krvinek.

Der Seifen-Ritterling ("Tricholoma saponaceum") ist eine Pilzart aus der Familie der Ritterlingsverwandten (Tricholomataceae). Der mittelgroße bis große und sehr variable Ritterling ist in erster Linie durch seinen seifenartigen Geruch gekennzeichnet. Außerdem rötet sein Fleisch in der Stielbasis bei Verletzung. Die Fruchtkörper erscheinen zwischen August und November im Laub- und Nadelwald. Der Ritterling gilt als ungenießbar oder schwach giftig.


Historie.

Kampaň fairtradových měst vznikla v Británii za iniciativy Bruce Crowthera v roce 2001. Dle informací z mezinárodních stránek o Fairtrade Towns obdrželo během prvních 5 let status Fairtrade Town přes 200 britských měst. Ke konci roku 2009 se tímto prestižním statusem pyšní přes 750 měst po celém světě. Koncept Fairtrade towns je aktivní v 18 zemích světa, populární je především v západní Evropě (v Británii, Belgii, Švédsku, Německu, Holandsku), mezi fairtradová města patří např. Londýn, Dortmund, Řím, Vancouver, Wellington, San Francisco, ale i malá městečka a vesničky na venkově. Počet měst s tímto statusem se rychle rozrůstá. V červnu roku 2011 bylo vyhlášeno 1000. Fairtradové město. V červenci 2015 již počet Fairtradových měst ve světě překonal 1500.

Fairtradová města v České republice.

V České republice byla kampaň zahájena v lednu 2011 a koordinují ji společně Fairtrade Česko a Slovensko, NaZemi a Ekumenická akademie Praha. Města a jiné veřejné instituce mohou při splnění pěti kritérií získat status, kterým dávají svým občanům a partnerům najevo, že svůj úřad vedou společensky odpovědně, podporují fair trade a odpovědnou spotřebu, zajímají se o globální souvislosti a chtějí se aktivně podílet na rozvojové spolupráci. V ČR byly uděleny tituly Fairtradové město prvním dvěma městům dne 14. září 2011 - jedná se o města Litoměřice a Vsetín. V listopadu 2016 bylo v České republice již 10 Fairtradových měst a městských částí, k prvním dvěma přibyla města Volyně, Český Krumlov, Hodonín, Mladá Boleslav a Třebíč, Chrudim, Kroměříž a Praha 8.

Kritéria udělení statusu.

Města musí pro získání statusu splnit 5 kritérií:

Fairtradová města je mezinárodní kampaň označování míst, kde je podporován fair trade. Cílem kampaně je podpora prodeje fairtradových produktů v daném městě. Pro města status představuje zajímavý marketingový nástroj, díky kterému svým občanům a partnerům ukazují svou společenskou odpovědnost. Status je udělován nejen městům a malým obcím, ale univerzitám, školám nebo církvím.

Fair-Trade-Stadt ist ein Zertifikat, das von einer anerkannten Fair-Trade-Zertifizierungsstelle (z. B. "Fairtrade Foundation" in Großbritannien, "TransFair Canada" in Kanada, "TransFair – Verein zur Förderung des Fairen Handels mit der „Dritten Welt“ e. V.", Köln) vergeben wird und sich für die Förderung Fair-Trade-zertifizierter Waren im Rahmen des fairen Handels einsetzt.


Struktura.

Neurobiologové měli velké potíže rozlišovat VTA u lidí a jiných primátů od substantia nigra (SN) obklopující jádra. Původně byla ventrální tegmentální oblast označena také jako „jádro“, ale časem se termín oblast se stal vhodnějším termínem kvůli heterogenním cytoarchitektonickým rysům regionu a nedostatku jasných hranic, které ji oddělují od sousedních oblastí. Vzhledem k selektivní akumulaci vápníku na VTA jsou buňkám VTA označeny jako A10 k odlišení od okolních buněk.

Umístění.

Ventrální tegmentální oblast je ve středním mozku mezi několika dalšími hlavními oblastmi. Mammilární tělísko a zadní hypothalamus tvořící diencephalon se táhne rostrálně od VTA. Červené jádro je umístěno laterálně, okulomotorická vlákna ventrálně k VTA. Pons a zadní mozek leží na VTA. Substantia nigra je umístěna laterálně k VTA.

Podjednotky.

V roce 1987 Oades identifikoval čtyři primární jádra: nucleus paranigralis (Npn), parabrachialis pigmentosus (Npbp), nucleus interfascicularis (Nif), a nucleus linearis (Nln) caudalis a rostralis. V současné době vědci rozdělují VTA na čtyři podobné zóny, které se nazývají paranigrální jádro (PN), parabrachiální pigmentovaná oblast (PBP), oblast parafasciculus retroflexus (PFR) a rostromediální tegmentální jádro (RMTg), které přibližně dodržuje předchozí rozdělení. Některé definice VTA také zahrnují středová jádra (tj. nucleus interfascicular, rostrální lineární jádro a centrální lineární jádro).  PN a PBP jsou bohaté na dopaminergní buňky, zatímco další dvě oblasti mají nízké hustoty. PFR a RMTg obsahují nízkohustotní tělíska, která jsou pozitivní na buňky obsahující tyrosinhydroxylázu (TH), které mají malou velikost a jsou svěle zabarvena; RMTg je složeno převážně z GABAergních buněk. PN a PBP sestávají převážně ze středně velkých až velkýchTH pozitivních buněčných těl, které se obarví jen mírně.

Vstupy do VTA.

Téměř všechny oblasti, které dostávají projekce z projektu VTA dostávají zpětnou vazbu. Ventrální tegmentální oblast je tedy vzájemně spojena se širokou škálou struktur v celém mozku a má úlohu v kontrole funkce ve fylogeneticky novějším a vysoce rozvinutém neokortexu, stejně jako v oblasti fylogeneticky starších limbických oblastí.  VTA není homogenní oblast, protože se skládá z řady neuronů, které se vyznačují různými neurochemickými a neurofyziologickými vlastnostmi. Proto glutaminergní a GABAergní vstupy nejsou výlučně inhibiční ani výlučně excitační. VTA přijímá glutaminergní aferenty z prefrontálního kortexu, pedunculopontinového tegmentálního jádra (PPTg), laterodorálního tegmentálního jádra, subthalamického jádra, jádra lůžka stria terminalis, superior colliculus a laterálních hypotalamických a preoptických oblastí.  GABAergické vstupy do VTA zahrnují nucleus accumbens, ventrální pallidum a rostromediální tegmentální jádro (RMTg). Boční habenula působí inhibicí na dopaminergní neurony ve VTA prostřednictvím ecxitačních neuronů RMTg GABAergic, o kterých se předpokládá, že hrají důležitou roli v chybách predikce odměny.  Excitační glutamatergické afferenty vznikají ze struktur, jenž projektují do VTA. Tyto glutamátergické aferenty hrají klíčovou úlohu při regulaci VTA buněk. Když jsou aktivovány glutamátergní neurony, rychlost firingu dopaminových neuronů se zvyšuje ve VTA a indukuje odpálení. Studie ukázaly, že tyto glutamátergické účinky ve VTA jsou kritické pro účinky drog. Naproti tomu konec ventrální tegmentální oblasti (VTA, aka RMTg) promítá do VTA s GABAergic afferenty fungující jako "hlavní brzda" pro VTA dopaminové cesty.

Výstupy z VTA.

Dvě primární eferentní projekční vláka VTA jsou mezokortikální a mesolimbická dráha, které váží prefrontální kortex a nucleus accumbens. Úplný soubor projekcí, z nichž všechny využívají dopamin jako primární neurotransmiter, je uveden níže.

Vývoj.

Vzhledem k tomu, že se vyvíjejí z běžné embryonální tkáně a částečně se překrývají v projekčních polích, nemají dopaminergní buněčné skupiny jasné anatomické hranice. Během vývoje mozku savců, jak substantia nigra tak VTA neurony zpočátku projikují do dorsolaterálního a ventromediálního striata. Při narození však SN dopaminergní neurony promítají výhradně do dorsolaterálního striata a dopaminergní neurony VTA se promítají pouze do ventromediálního striata. K tomuto prořezání spojení dochází prostřednictvím odstranění zbytečných nervových kolaterál.

Funkce.

VTA slouží v systému odměn, v motivaci, poznávání a drogové závislosti a k několika funkcím a může být zdojem duševních poruch. Bylo také prokázáno, že zpracovává různé typy emocí z amygdaly, kde může také hrát roli při vyhýbání se a podmiňování strachu. Elektrofyziologické záznamy ukázaly, že VTA neurony reagují na nové podněty, neočekávané odměny a smyslově-prediktivní smyslové podněty. Zapojení těchto buněk je konzistentní s kódováním chyby v očekávané odměny.  Dále různé emocionální stavy intenzivní lásky korelovaly s aktivitou ve VTA, což může pomoci vysvětlit obsedantní chování odmítnutých partnerů, protože to souvisí se systémem odměny. Chování hnízda je spojeno se zvýšenou expresí V1aR ve VTA nově spárovaných zebřiček. Exprese V1aR však nesouvisila s mírou samičího bdovu ke zpěvu, což může indikovat selektivní úlohu vazotocinu na VTA a na volbu udržování páru vs. dvoření.

Přítomnost mezerových spojů.

VTA má velkou síť GABAergních neuronů, které jsou propojeny přes mezerové spoje. Tato síť umožňuje elektrické vedení, které je podstatně rychlejší než chemické vedení signálů mezi synapsy.

Složení.

VTA stejně jako substantia nigra obsahuje melanin zbarvených dopaminergních neuronů. Nedávné studie ukázaly, že dopaminergní neurony zahrnují 50-60% všech neuronů ve VTA což je v rozporu s předchozími důkazy, které zaznamenaly 77% dopaminergní neuronů. Kromě toho existuje značná populace GABAergních neuronů v rostromediálním tegmentálním jádru (RMTg) jako funkčně odlišná struktura mozku. Tyto GABAergní neurony regulují zážehy jejich dopaminergních protějšků, které vysílají projekce v celém mozku do následujících oblastí: prefrontální kortex, nucleus accumbens a locus coeruleus. VTA také obsahuje malé procento excitačních glutamátergních neuronů.

Limbická smyčka.

Limbická smyčka je velmi podobná motorické smyčce přímé dráhy bazálních ganglií. V obou systémech existují velké excitační vstupy z kortexu do striatum (nucleus accumbens), středový mozek promítá neuromodulační dopaminové neurony do striata, striatum vytváří mezihvězdná spojení s pallidumem a pallidum má výstupy do thalamu, jehož projekty do kortexu, čímž dokončí smyčku. Limbická smyčka je odlišena od motorické smyčky zdrojem a povahou kortikálního vstupu, rozdělení striatum a pallidum, které zpracovávají vstup, zdroj dopaminergních neuronů ze středního mozku a thalamický cíl palidálního výstupu.

Smyčka CA3.

Pro hledání odměny je důležité propojení kontextu s odměnou. V roce 2011 skupina výzkumníků zdokumentovala smyčku VTA- CA3, která využívá laterální přepážku jako prostředníka. Jako transsynaptický indikátor použili virus pseudo-vztekliny (PRV) a vstříkli jej do VTA. Zjistili, že jednostranná injekce do VTA má za následek dvoustranné značení PRV na začátku CA3 48 hodin po injekci. Léze caudodorsální laterální septum (cd-LS) před injekcí VTA PRV vedly k významně méně neuronům značeným PRV v CA3. Stimulace CA3 theta vlny vedla ke zvýšeným rychlostem střelby dopaminových buněk ve VTA a ke snížení rychlosti vypalování u neuronů GABA ve VTA. Identita neuronů VTA byla potvrzena neurobiotinovým značením záznamového neuronu a pak histologickým barvením tyrosinhydroxylázy (TH). Dočasná inaktivace CA3 prostřednictvím agonistů GABA zabránila kontextově vyvolanému obnovení páky pro intravenózní kokain.  Autoři navrhli funkční okruhovou smyčku, kde aktivace glutamátergních buněk v CA3 způsobí aktivaci GABAergních buněk v cd-LS, která inhibuje GABA interneurony ve VTA, uvolňuje dopaminové buňky z tonické inhibice a vede ke zvýšené rychlosti střelby pro dopaminových buněk.

Systém odměny.

Obvody odměny dopaminu v lidském mozku zahrnují dva projekční systémy od ventrálního středního mozku až po komplex jádra nucleus accumbens- olfactory tubercle. Za prvé, posteromediální VTA a centrální lineární raphe buňky selektivně promítají do ventromediálního striata, které zahrnuje mediální olfaktorální tuberkul a mediální NAC shell. Za druhé, laterální VTA projektuje převážně ventrolaterální striatum, které zahrnuje NAC jádro, mediální NAC shell a laterální olfaktorální tuberkul. Tyto dráhy se nazývají mezo-ventromediální a meso-ventrolaterální striatální dopaminové systémy. Systém mediální projekce je důležitý pro regulaci vzrušení charakterizovaného vlivem a řízením a hraje odlišnou roli v cílovém chování než systém bočních projekcí. Na rozdíl od postranní části se mediální aktivuje nikoli odměnou, ale škodlivými podněty. Proto jsou NAC shell a zadní VTA primární oblasti zapojené do systému odměn.

Klinický význam.

Poruchy.

Dopaminergní neurony substantia nigra a ventrální tegmentální oblast středního mozku vyčnívají do dorsolaterálního caudate / putamen a do ventromediálně lokalizovaného nucleus accumbens, resp. Mezostriatálních a mesolimbických drah. Blízkost těchto dvou cest vede k tomu, že jsou tyto skupiny seskupeny v dopaminergních projekcích. Několik poruch vyplývá z narušení těchto dvou cest: schizofrenie, Parkinsonova choroba a porucha pozornosti s hyperaktivitou (ADHD). Současný výzkum zkoumá jemný rozdíl mezi neurony, které jsou v těchto podmínkách zapojeny, a snaží se najít způsob, jak selektivně léčit specifickou dopaminovou projekci.

Drogová závislost.

Primární místa, kde působí návykové léky, jsou nucleus accumbens a ventrální tegmentální oblast. Obvykle jsou považovány za návykové: heroin, kokain, alkohol, opioidy, nikotin, kanabinoidy, amfetamin a jejich analogy. Tyto léky mění neuromodulační vliv dopaminu na zpracování zesilovacích signálů prodloužením účinku dopaminu v nucleus accumbens nebo stimulací aktivace neuronů tam a také ve VTA. Nejčastější zneužívání drog stimuluje uvolňování dopaminu, což vytváří jak jejich odměňování, tak psychomotorické účinky. Kompulzivní chování při užívání drog je výsledkem stálých funkčních změn v mesolimbickém dopaminovém systému vyplývajících z opakované stimulace dopaminu. Molekulární a buněčné adaptace jsou zodpovědné za senzibilizovanou dopaminovou aktivitu ve VTA a podél mesolimbické dopaminové projekce v reakci na zneužívání drog. Ve VTA závislých jedinců se zvyšuje aktivita enzymu tyrosinhydroxylázy syntetizujícího dopamin, stejně jako schopnost těchto neuronů reagovat na excitační vstupy. Posledně uvedený účinek je sekundární v důsledku zvýšení aktivity transkripčního faktoru CREB a zvýšení regulace GluR1, což je důležitá podjednotka receptorů AMPA pro glutamát. Tyto změny v neurálním zpracování by mohly odpovídat za ubývající vliv adaptivních emocionálních signálů při provádění rozhodovacích schopností, protože chování při hledání drog a užívání drog se stává obvyklým a nutkavým.  Experimenty na potkanech ukázaly, že se učí tlačit páku pro podávání stimulačních léků do zadního VTA snadněji než do přední VTA. Další studie ukázaly, že mikroinjekce dopaminergních léčiv do shellu nucleus accumbens zvyšují lokomotorickou aktivitu a průzkumné chování, reakce podmíněného přístupu a předvídavé sexuální chování.  Fenomén abstinenčního stavu nastává proto, že deficit ve funkci odměny iniciuje cyklus nouze, kdy se léky stanou nezbytnými pro obnovení normálního homeostatického stavu. Nedávné výzkumy ukázaly, že i po ukončení závěrečných fází stažení může být chování při hledání léků obnoveno, pokud je vystaveno podnětům souvisejícím s drogami nebo drogami.

Srovnávací anatomie a evoluce.

Všechny studie od roku 1964 zdůraznily působivou obecnou podobnost mezi VTA všech savců od hlodavců k lidem. Tyto studie zaměřily své úsilí na krysy, králíky, psy, kočky, vačice, primáty a člověka. Byly pozorovány malé rozdíly, jako jsou změny dorzálního rozsahu buněk A10. Konkrétně, dorzální pík buněk A10 je u primátů ve srovnání s jinými savci rozsáhlejší. Kromě toho se počet dopaminergních buněk ve VTA zvyšuje s fylogenetickou progresí. Například VTA myši obsahuje přibližně 25 000 neuronů, zatímco VTA 33letého muže obsahuje asi 450 000 buněčných těl.

Ventrální tegmentální oblast příp. ventrální tegmentum, zkr. VTA je skupina neuronů umístěných blízko středové linie na spodní části středního mozku ((lat. "tegmentum znamená pokrytí"). VTA je zdrojem dopaminergních buněk mesokortikolimbického dopaminového systému a dalších dopaminových drah zapletených do cyklů odměny mozku. VTA hraje důležitou roli v řadě procesů, včetně kognice, motivace, orgasmu, a intenzivních emocí týkajících se lásky, jakož i několika psychiatrických poruch. Neurony v projektu VTA se promítají do mnoha oblastí mozku, od prefrontálního kortexu až po kaudální mozkouvý kmen a několik oblastí mezi nimi.

Als Area tegmentalis ventralis werden Nervenzellgruppen des Mittelhirns ("Mesencephalon") zusammengefasst, die in der ventralen Mittelhirnhaube ("Tegmentum mesencephali") rostroventral des Nucleus ruber und medial der Substantia nigra nahe der Medianebene liegen.


Osobní život.

Hank Green se narodil v městě Birmingham ve státě Alabama Mikeovi a Sydney Greenovým. Rodina se záhy přestěhovala do Orlanda na Floridě, kde vyrostl. Vystudoval biochemii na Eckerd College a ve svém magisterském studiu na University of Montana se zaměřil na životní prostředí.  Ještě při studiu Green založil webové stránky EcoGeek, zaměřené na technologie a problémy životní prostředí. V roce 2006 mu byla diagnostikována ulcerózní kolitida, chronické onemocnění střevní sliznice. Žije v americkém městě Missoula s manželkou Katherine Green a synem Orinem.

Vlogbrothers.

Kanál Vlogbrothers založil Hank s bratrem Johnem 1. ledna 2007. Původní roční projekt, během něhož spolu bratři komunikovali výhradně prostřednictvím videí (Brotherhood 2.0 neboli Bratrstvo 2.0) si získal takovou popularitu, že se bratři rozhodli ve natáčení videí pokračovat i nadále. V současné době zveřejňuje každý z bratrů jedno video týdně, Hank každý pátek. V květnu 2018 měl kanál přes tři miliony odběratelů.

Další projekty.

CrashCourse.

CrashCourse je vzdělávací kanál na Youtube, který bratři Greenové založili v roce 2012. Série videí se drží témat tradičně vyučovaných na amerických středních školách a prezentují je zábavnou formu. Mají za cíl doplňovat tradiční učebnicové materiály.

Scishow.

V roce 2012 založil Hank Green vzdělávací kanál SciShow, který se zabývá popularizací vědeckých poznatků z různých disciplín, od chemie a fyziky po astrologii a počítačovou vědu. Odnoží SciShow jsou samostatné kanály SciShowSpace, SciShowKids a SciShowPsych.

Lizzie Bennet Diaries.

Lizzie Bennet Diaries je webový seriál ve formě vlogů adaptující Pýchu a předsudek od Jane Austenové. První episody seriálu byly zveřejněny v dubnu roku 2012 a seriál skončil svou 100 episodou v březnu roku 2013. Hank Green k původu tohoto projektu řekl: „Chtěl jsem udělat něco, co nikdo jiný ještě neudělal. Adaptovat původní dílo na toto úplně nové médium. (...) Chtěl jsem dílo, které je založené na dialozích a na postavách. (...) Vybrali jsme Pýchu a předsudek protože je to ten nejlepší příběh všech dob.“ Jako první webový seriál získal Lizzie Bennet Diaries v roce 2013 cenu Emmy.

VidCon.

Konferenci VidCon založili bratři Greenové v roce 2010, jako platformu, na níž se mohou setkávat tvůrci Youtube videí se svými fanoušky. O pojetí této konference Hank Green řekl:  „VidCon je o komunitě lidí kolem online videí, od tvůrců a poskytovatelů technologií, po pracovníky v marketingu a diváky. Online videa mají značný dopad na většinu světové populace, jako zdroj zábavy nabývají na významu a mnohdy mají stejný, ne-li větší dosah než televizní pořady a filmy.“  Na první Vidcon dorazilo 1 400 účastníků a jejich počet se každý rok přibližně zdvojnásobil. V roce 2017 se poprvé konaly VidCon konference mimo USA, a to VidCon Europe v Amsterdamu a VidCon Australia v Melbourne. V roce 2018 VidCon zakoupila společnost Viacom.

2D Brýle.

V roce 2011 Green vytvořil „2D“ brýle, díky nimž je možné sledovat 3D filmy ve 2D. 2D brýle umožňují lidem, kteří při sledování 3D filmů zažívají bolesti hlavy či nevolnost, navštěvovat 3D promítání s rodinou či přáteli.

Hudba.

Během projektu Brotherhood 2.0 Hank Green složil a nazpíval píseň „Accio Deathly Hallows“ (Accio Relikvie smrti). Toto video s písní o čekání na poslední knihu v sérii Harry Potter se objevilo na přední stránce Youtube, s fanoušky rezonovalo a výrazně pomohlo kanálu Vlogbrothers v růstu. Hank Green od té doby vydal pět alb: "So Jokes" (2008), "I'm So Bad at This: Live!" (2009), "This Machine Pwns n00bs" (2009), "Ellen Hardcastle" (2011) a "Incongruent" (2014).

William Henry „Hank“ Green (5. května 1980, Indianapolis, Spojené státy) je americký podnikatel, vloger, zpěvák, skladatel a spisovatel. S bratrem Johnem Greenem působí na Youtube kanálu Vlogbrothers. Mezi jejich další známé projekty patří vzdělávací kanály CrashCourse a SciShow. Jsou také zakladateli konference Vidcon. Greenova první kniha, An Absolutely Remarkable Thing, vyjde v září roku 2018.

William Henry „Hank“ Green (* 5. Mai 1980 in Birmingham, Alabama) ist ein US-amerikanischer Videoblogger, Unternehmer, Musiker, Podcaster und Autor.


Biografie.

Narodil se ve Vídni v české rodině. Jeho otec JUC. Alois Klíma (* 17. srpna 1866 ve Chvatěrubech) byl ministerským úředníkem ("k. k. Ministerial Oberkomissar des Wiener Handelsministeriums"). Matka Marie Klímová, roz. Iserlová, se narodila 24. března 1876 v Hradišti u Blovic (kde byl její otec Franz Iserle důchodním na panství hraběte Eduarda Pálffyho).  Josef Klíma začal v září 1915 ve Vídni chodit do soukromé české školy. V listopadu 1918 rodina odjela do Čech, v květnu 1919 našla definitivní bydliště v Praze. Od září 1920 studoval na 1. českém reálném a vyšším gymnasiu v Křemencově ulici. Zde ho ovlivňovali jeho vyučující – třídní prof. historik Čeněk Chyský, orientalista dr. Felix Tauer a zejména prof. latiny Václav Niederle – ten vodil gymnazisty na přednášky Bedřicha Hrozného, Františka Lexy, Jana Rypky a Vincence Lesného. V roce 1928 složil maturitu s rozšířenými zkouškami z latiny, řečtiny a francouzštiny.

Studia.

V letech 1928–1932 studoval na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze (promoce 16. prosince 1932, promotor prof. Otakar Sommer) a od 1932 i na Filozofické fakultě UK, kde poslouchal přednášky Bedřicha Hrozného. Na německé univerzitě v Praze od roku 1930 studoval babylonské, asyrské a chetitské právní texty u M. San Nicolòa a Paula Koschakera; byl mimořádným žákem Teologické fakulty u profesora Václava Hazuky. V letech 1932–1939 byl neplaceným asistentem u O. Sommera, přičemž dále studoval klasickou filologii a dějiny antických zemí (1932–1936). Své znalosti prohluboval ve třech zahraničních sférách – italské (Řím, Bologna, Benátky), francouzské (v Paříži u překladatele Chammurapiho zákoníku Jean-Vincenta Scheila) a německé (Berlín, Mnichov, v Lipsku u Benno Landsbergera).

Odborná knihovna a styky.

Mnozí posluchači semináře v Lipsku zůstali jeho celoživotními přáteli – prof. biblistiky v Amsterodamu Martin Beek, J. J. Stamm z Bernu, Rudolf Ranoszek z Varšavy, A. Salonen z Helsinek, F. R. Kraus z Leidenu, domácí H. S. Schuster a H. Petschow, o rok starší český kolega asyriolog (filolog) Lubor Matouš. Postupně navazoval desítky a desítky dalších známostí a přátelství, to mu umožnilo mj. získávat darem či složitou výměnou publikace odborné literatury. (Část knižního fondu z pozůstalosti Josefa Klímy byla začleněna do knihovny Ústavu starého Předního východu a srovnávací jazykovědy FF UK – čítá kolem 800 svazků monografií a periodik a asi 2000 separátů, téměř kompletně je zde zastoupena základní klínopisná literatura.)

Vědecká práce a omezení politickou situací.

V roce 1935 se stal neplaceným členem Orientálního ústavu v Praze, asyriologie je však pro něho „soukromým koníčkem“. Finančně byl v letech 1935–1950 (s přestávkami) zajištěn jako právní úředník (auskultant – rada) finanční prokuratury. Snahy o habilitaci přerušila druhá světová válka, jeho habilitační práce o starobabylonském dědickém právu byla přijata až roku 1947 (venia docendi pro obor starověkých dějin právních uděleno 6. 11. 1947). Na Právnické fakultě UK mohl vyučovat jenom do politických čistek po převratu 1948. Poté ještě dva roky přednášel na Filozofické fakultě (kulturní a hospodářské dějiny starověkého Orientu) v součinnosti s prof. Hrozným. Politické změny ve vlasti se projevovaly stále výrazněji, záhy byl omezen styk se zahraničím – to ztěžovalo účast na kongresech v cizině i získávání zahraniční literatury. Období mírnější a tužší represe se budou v dalších čtyřiceti letech několikrát opakovat, J. Klíma s velkou energií využíval každé skuliny v předpisech.  7. října 1950 byl jmenován činným vědeckým pracovníkem Orientálního ústavu ČSAV a věnoval se stále intenzívněji jen vědecké práci. Po smrti Bedřicha Hrozného byl 4. září 1953 pověřen vedením oddělení Předního východu v Orientálním ústavu; působil zde až do nuceného odchodu do důchodu 1. července 1971. Během své činnosti v Orientálním ústavu si vybudoval pozici mezinárodně uznávaného odborníka. K tomu přispělo i jeho vynikající jazykové vybavení – plynně hovořil německy, francouzsky, italsky, anglicky, slovensky; samozřejmě ovládal latinu, starořečtinu a novořečtinu, velmi dobře se domluvil polsky a rusky; v zahraničí a při styku s cizinci se snažil mluvit jejich jazykem, např. španělsky, portugalsky, maďarsky.

Mezinárodní působení.

Byl jedním z organizátorů asyriologické konference (a jejím tajemníkem) v Dobříši 20. – 25. června 1949, zde začalo každoroční setkávání všech asyriologů ("Rencontre Assyriologique Internationale" – RAI). Kromě RAI se účastnil i jiných mezinárodních setkání – kongresů SIDA (SIHDA), kongresů německých historiků, setkání odborníků socialistických zemí (ŠULMU), Société Jean Bodin ap. Byl zván i individuálně k přednáškám, např. v Paříži (Sorbonna), v Amsterodamu, Leidenu, Lutychu, Štýrském Hradci, ve Vídni, Krakově a Lipsku. V rámci velkých kongresů navštívil Řím, Paříž, Rennes, Londýn, Amsterodam, Leiden, Mnichov, Vídeň, Varšavu, Budapešť, Lipsko, Leningrad, Moskvu (1960, předsedá asyriologické sekci), Namur, San Sebastián, Fribourg, Münster, Würzburg. V roce 1954 a 1958 byl hostujícím profesorem právnické fakulty Varšavské univerzity. Do ciziny jezdil většinou jako individuální turista, náklady na cesty a ubytování si hradil sám za přispění svých přátel či pořadatelských organizací.

Světové uznání.

Jeho vědecká práce byla oceněna především v zahraničí. V Krakově mu byl 9. května 1964 udělen doktorát honoris causa Universitatis Iagellonicae. V Lutychu obdržel 5. dubna 1968 medaili Université de Liège. V roce 1970 byl jednomyslně zvolen stálým členem-korespondentem Académie des Inscriptions et Belles-Lettres (Institut de France) v Paříži (jako druhý Čechoslovák po Bedřichu Hrozném). Byl členem Comité de Direction de la Revue Internationale des Droits de l ́Antiquité (Brusel) a Comitato Scientifico Internazionale di IVRA (Catania); členem komise pro vydávání klínopisných textů Bavorské akademie věd. Byl členem redakční rady Archivu orientálního (organizuje pětisvazkové tzv. "Symbolae Hrozný" jako suplement AO), Nového Orientu, New Orient Bimonthly.

Publikační činnost.

Spolupracoval s bibliografickými středisky pro výzkum antického práva v Římě a v Paříži a napsal řadu hesel do Reallexikon der Assyriologie und der Vorderasiatischen Archäologie (Berlin). V mnoha zahraničních časopisech a sbornících publikoval řadu studií, encyklopedických hesel, bibliografických údajů, článků a recenzí v asyriologických a juristických periodikách.  Soustavně se zabýval otázkami právních dějin a společnosti starověké Mezopotámie. Kromě vědecké práce a překladatelské činnosti se věnoval popularizaci výsledků výzkumu starého Předního východu i ve své vlasti. Svými články přispíval do časopisů (Dějiny a současnost, Naše věda, Věda a život, Vlasta aj.), neúnavně soukromě přednášel pro Orientalistickou společnost (v Náprstkově muzeu či ve Středočeském muzeu v Roztokách). V dalších městech Čech a Moravy měl v letech 1955–1985 desítky přednášek s diapozitivy a besed na školách i pro veřejnost. (Mimoděk tak získává pro svůj obor i antiku vůbec následovníky – vděčně se k němu hlásil klasický filolog Bubeník; inspiraci Klímových přednášek pro volbu oboru uvede po letech i Blahoslav Hruška.)  V únoru 1972 vystupoval v Československé televizi v pořadu "Kolébka civilizace" (o Mezopotámii, Sumerech, archeologii a kultuře zaniklé civilizace – uváděla Marta Heinová). Do poloviny 70. let externě přednášel několik semestrů na Pedagogické fakultě UK, přednášky byly pojaty do učebnice "Základy etopedie".

Soukromý život.

V roce 1937 se Josef Klíma oženil s Věrou Erbenovou (nar. 1914, gymnaziální profesorka latiny a francouzštiny). Měli tři děti (PhDr. Pavel Klíma, CSc., nar. 1940; Mgr. Jiří Klíma, nar. 1942; Ing. Ludmila Tylová, nar. 1945). Manželství bylo v roce 1956 rozvedeno, Josef Klíma si v roce 1959 vzal PhDr. Dagmar Rychnovou, CSc. (nar. 1926, etnografka a folkloristka). Vedle vědy bylo od mládí jeho největší zálibou cestování a pěší turistika, zejména vysokohorská. Poznal snad všechny kouty Československa a mnoho krajin a měst v Evropě. Miloval přírodu, měl velké znalosti fauny i flory (i mnoha jiných oborů). Nikdy nebyl členem žádné politické strany. Zemřel v Praze čtrnáct dní po svých 80. narozeninách.

Výběrová bibliografie.

Jeho bibliografie in Blahoslav Hruška – Jiří Prosecký: Josef Klíma. Bibliographie 1930–1988. Altorientalische Forschungen 17/1, 1990, s. 191-219 obsahuje 498 čísel. Neuvádí ale některé články publikované již během vysokoškolského studia, příp. práce z posledních let.

Knihy.

Překlady

Josef Klíma (16. listopadu 1909 Vídeň – 30. listopadu 1989 Praha) byl český asyriolog, historik klínopisného práva starého Předního východu, překladatel ze sumerštiny a akkadštiny.

Josef Klíma (* 16. November 1909 in Wien; † 30. November 1989 in Prag) war ein tschechischer Rechtshistoriker und Assyriologe, der sich besonders mit der Erforschung der Keilschriftrechte beschäftigte.


Biografie.

Narodil se v roce 1899 v Juzovce v carském Rusku (dnešní Doněck na Ukrajině) a získal tradiční náboženské vzdělání v chederu. Později studoval agronomii v Charkově. Jako mladý se angažoval ve straně „Mládež Sijónu.“ V roce 1917 se stal členem „výboru pro sebeobranu“ této strany. V letech 1918 až 1923 pracoval jako učitel a statistik. Poté co se strana v roce 1920 rozštěpila, se přidal k Sionistickým socialistům a v letech 1924 až 1925 byl členem jejího tajného ústředního vedení.  V roce 1926 podnikl aliju do mandátní Palestiny, kde vstoupil do strany Achdut ha-Avoda, a kde pracoval na stavbách a budování pozemních komunikací. V roce 1930 byl po založení strany Mapaj jmenován jejím generálním tajemníkem v Tel Avivu. V letech 1936 až 1947 pracoval ve výkonném výboru odborové organizace Histadrut jako pokladní a ředitel informačního oddělení a patřil mezi zakladatele školy pro aktivisty Histadrutu. V roce 1946 se stal členem Sionistického výkonného výboru a v roce 1948 se stal členem jeho prezidia.  Ve volbách do Knesetu v roce 1949 se stal poslancem a svůj mandát si udržel šest následujících funkčních období. Byl předsedou výboru pro zahraniční věci a obranu a členem výboru pro bydlení. V roce 1953 byl jmenován ministrem bez portfeje a v roce 1954 ministrem dopravy. V letech 1955 až 1960 a poté znovu v letech 1963 až 1969 zastával post ministra školství a kultury. Jako ministr školství zavedl do učebních osnov předměty „židovská identita“ a „židovská tradice“ a zasadil se o expanzi technických oborů. V roce 1955 přijal Kneset jeho reformu izraelského školského systému a jeho požadavky na středoškolské maturity, rovněž tak jako rozšíření povinné školní docházky až po 16 rok dítěte. Taktéž prosadil integraci dětí z různého prostředí do společných tříd, aby tak zmenšoval socioekonomické rozdíly mezi izraelskou společností. Jeho návrhy zahrnovaly i rekreační aktivity pro obyvatele rozvojových měst.  Jako vládní ministr v roce 1967 zprvu podporoval většinové stanovisko v řešení egyptské hrozby, tj. preferovat diplomatické řešení před preemptivním vojenským úderem, neboť ten považoval za velké riziko jak pro domácí frontu, tak pro Izraelské vojenské letectvo. Po vítězné izraelské šestidenní válce téhož roku, se stavěl proti anexi východního Jeruzaléma.  Zemřel v roce 1970. Jeho jméno nese na jeho počest Škola historie při Telavivské univerzitě a ústřední knihovna Ben Gurionovy univerzity v Negevu.

Zalman Aran (: זלמן ארן, rodným jménem Zalman Aharonovič; 1. března 1899 – 6. září 1970) byl sionistický aktivista, pedagog, izraelský politik, poslanec Knesetu za stranu Ma'arach (dříve Mapaj) a ministr školství a dopravy v izraelské vládě.

Zalman Aran, Geburtsname: Zalman Aharonowitz; ; (* 1. März 1899 in Jusowka, Russisches Kaiserreich, heute: Donezk, Ukraine; † 6. September 1970) war ein aus der Ukraine stammender israelischer Politiker, der 1949 als Abgeordneter in die erste Knesset gewählt wurde und dieser zwanzig Jahre angehörte sowie mehrfach Minister war.


Biografie.

Narodil se v Krakově v tehdejším Rakousku-Uhersku (dnes Polsko). Vystudoval státní gymnázium a Jagellonskou univerzitu v Krakově, kde získal doktorát z práva. Pracoval pak jako advokát. V září 1939 uprchl na východ státu, do oblasti pod kontrolou Sovětského svazu. Byl zde zatčen a odsouzen k nuceným pracím v severním Rusku. Roku 1941 byl na základě sovětsko-polské dohody propuštěn, v srpnu 1942 se přidal k polské Armiji Krajowe, v prosinci 1943 dorazil do dnešního Izraele a zapojil se do židovských jednotek Irgun. Roku 1945 ho zatkly mandátní úřady a byl až do května 1948 vězněn v Latrunu.

Politická dráha.

V mládí byl aktivní v židovské levicové straně Bund a v sionistickém mládežnickém hnutí ha-Šomer ha-Ca'ir. Od roku 1925 se angažoval v revizionistických pravicových organizacích. Vydával polskojazyčný list "Tribuna Narodna".  V dnešním Izraeli patřil roku 1948 mezi zakladatele strany Cherut a vydával stejnojmenné stranické periodikum. Patřil mezi stranické ekonomické experty. V izraelském parlamentu zasedl poprvé už po volbách v roce 1949, do nichž šel za Cherut. Pracoval v parlamentním výboru pro ústavu, právo a spravedlnost, výboru finančním, výboru pro přechodnou ústavu a výboru pro procerurální pravidla. Ve volbách v roce 1951 mandát obhájil za Cherut. Nastoupil do parlamentního výboru pro ústavu, právo a spravedlnost, výboru finančního, výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru překladatelského. Za Cherut byl opětovně zvolen ve volbách v roce 1955. Byl členem výboru pro ústavu, právo a spravedlnost, výboru House Committee a výboru finančního. Na kandidátce Cherut se do Knesetu dostal i ve volbách v roce 1959. Stal se členem výboru finančního, výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru House Committee. Zvolení se dočkal i ve volbách v roce 1961, opět za Cherut. Během volebního období ovšem přešel do nové formace Gachal. Stal se členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru finančního. Mandát obhájil za Gachal ve volbách v roce 1965. Působil jako člen finančního výboru parlamentu. Opět na kandidátce Gachal byl zvolen ve volbách v roce 1969, po nichž zastával post člena výboru pro ekonomické záležitosti, výboru finančního a výboru překladatelského. Dalšího prodloužení mandátu se dočkal ve volbách v roce 1973, tentokrát za novou pravicovou formaci Likud. Byl členem výboru finančního a předsedou výboru pro státní kontrolu.

Jochanan Bader (: יוחנן בדר, žil 19. srpna 1901 – 16. června 1994) byl izraelský politik a poslanec Knesetu za strany Cherut, Gachal a Likud.

Yohanan Bader ( ; * 19. August 1901 in Krakau; † 16. Juni 1994) war ein aus Polen stammender israelischer Politiker, der 1949 als Abgeordneter in die erste Knesset gewählt wurde und dieser bis 1977 angehörte.


Výskyt.

Tento euroasijský hemikryptofyt roste v Panonské oblasti střední Evropy a v jihovýchodní Evropě a dále směrem na východ až po západ Sibiře. Je znám mimo České republiky z Rakouska, Slovenska, Maďarska, Srbska, Bulharska, Rumunska, Turecka, Ukrajiny a Ruska kde nejčastěji vyrůstá na bezlesých územích stepního charakteru.  Jeho severní hranice výskytu prochází právě ČR kde se omezeně vyskytuje v některých jižních oblastech Moravy. Nejčastěji vyrůstá na teplých a dostatečně osluněných stráních, mezích a úhorech převážně orientovaných k jihu. Někdy se nečekaně objeví v sadech, na vinicích nebo i sečených loukách. Pro spolehlivé vyklíčení semen požaduje stanoviště s částečně nezapojenou vegetaci (s narušeným drnem) a pro zdárný růst hluboké a pokud možno i vápnité, výživné půdy které jsou převážně suché. Těžiště jeho výskytu je v nižších pahorkatinách do 300 m n. m. Roste především v druhově bohatých xerotermních společenstvech svazů "Festucion valesiacae" a "Bromion erecti".

Ohrožení.

Tento druh je ohrožen hlavně špatným obhospodařováním půdy, kdy jeho lokality zarůstají hustou bylinnou vegetací nebo dřevinami. Jeho nejpočetnější populace se nacházejí v národní přírodní památce Dunajovické kopce, národní přírodní rezervaci Pouzdřanská step-Kolby a v přírodních rezervacích Hovoranské louky, Louky pod Kumstátem, Špice a Špidláky. Většiny těchto lokalit čítají stovky až tisíce jedinců.  Katrán tatarský, poměrně stabilizovaný druh české flóry, je zařazen do soustavy chráněných území Natura 2000. Ve vyhlášce Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. je vyhlášen za kriticky ohrožený druh (§ 1) a v Seznamu cévnatých rostlin květeny České republiky z roku 2012 je zařazen do kategorie mezi silně ohrožené druh (C2 r). Na Slovensku je ( katran tatársky) vyrůstající v nejjižnějších částech státu vyhodnocen jako kriticky ohrožený. Přísně je chráněn také v Maďarsku, Rumunsku a Srbsku.

Popis.

Vytrvalá, ne však dlouhověká, téměř 1 metr vysoká rostlina s tlustým a dlouhým vícehlavým kořenem z kterého v trsu vyrůstají již od spodu bohatě rozvětvené lodyhy porostlé jednoduchými chlupy. Téměř dužnaté listy jsou dvoutvaré, ty v přízemní růžice mají řapíky, jejich čepele kosočtverečného až srdčitého tvaru jsou 2x až 3x dělené nebo jsou peřenodílné, barvu mají šedozelenou. Lodyžní listy jsou menší a méně členěné, směrem vzhůru se zmenšují.  Velký počet drobných, vonných oboupohlavných květů na stopkách 2 až 4 mm dlouhých se skládá do velice hustých květenství vrcholových lat. Otevřený kalich je složen ze čtyř eliptických plátků sestavených do kříže vyrůstajících ve dvou kruzích. Korunu vytvářejí čtyři volné, podlouhlé až široce eliptické bílé plátky dlouhé asi 5 mm které střídají kališní plátky o délce cca 3 mm. Čtyřmocné tyčinky vyrůstající ve dvou kruzích, nitky čtyř vnějších delších jsou rozdvojené a pouze kratší rameno nese prašník. Semeník má dvě vajíčka, spodní je sterilní a horní plodné. Rostliny kvetou od dubna do června, pyl přenáší létající hmyz. Jsou výhradně cizosprašné, vlastní pyl blizny neopyluje, to je u druhu čeledě brukvovitých zvláštnosti.  Plody jsou 8 mm dlouhé, dvoudílné, eliptické šešulky někdy nazývané nažky. Pouze v horním dílu obsahují po jednom kulatém semeni které je veliké v průměru 2,5 až 3 mm a obsahuje hodně oleje. Obvykle je schopno vyklíčit asi polovina semen. Rostliny dobře snášejí stepní požáry, semenům většinou neublíží a ta pro vyklíčení snáze naleznou holou, nezarostlou půdu.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se generativně semeny. Po dozrání semen lodyhy usychají, odlamují se od kořenů a jsou roznášeny větrem po širokém okolí a semena přitom postupně vypadávají. Rostlinám takto rozšiřujícím svá semena se říká stepní běžci.  Klíčení semen probíhá již na podzim nebo až na jaře. Mladé rostlinky se vyvíjejí velmi pomalu, v květnu má semenáček jeden skromně dělený list dlouhý jen cca 10 cm. Dvouletá rostlina má obvykle dva listy o délce do 30 cm, další roky již může mít růžice 3 a více listů. Postupně se počet a velikost listů zvyšuje stejně jako průměr růžice, současně mohutní i kořen. Přibližně v 5 až 7 létech začíná rostlina kvést, hodně záleží na místních podmínkách. Kvetoucí rostliny nemají téměř žádné listy, vyjma někdy se vyskytujících nových postranních přízemních růžic, zato jejich bohatě větvené květonosné lodyhy jsou obsypány květy v mnohačetných květenstvích.  Přestože je katrán tatarský považován za vytrvalou rostlinu, v přírodních podmínkách ČR však jen malý počet (okolo 10 %) vykvetlých rostlin přežívá do dalšího roku. Následkem vlhkého počasí v zimním období kořenové krčky původních růstových vrcholů a obnovovací pupeny podléhají hnilobě. Rostliny které s úspěchem přežijí vlhké zimní období zakládají jednu nebo více růžic s drobnými listy po stranách kořene a rostlina pak v některém následném roce opět vykvete, opakovaná květenství jsou menší. V jihovýchodní Evropě se mladých listů a dužnatých kořenů používá do salátů, proto se tam občas i katrán tatarský za tímto účelem pěstuje.

Externí odkazy.

Katrán tatarský ("Crambe tataria") je až 1 m vysoká rostlina která má při kvetení přirozeně kulovitý tvar. Vyrůstá roztroušeně v teplých otevřených stepích a v době kvetení, díky velkému množství bílých květů, vypadají při pohledu z dálky jako pasoucí se ovce. K podzimu se suché lodyhy s množstvím semen odlomí a silný vítr jejich chomáče roznáší po okolí, podobným rostlinám se říká stepní běžci.

Der Tatarische Meerkohl ("Crambe tataria", auch Tátorján-Meerkohl oder Tatarenkohl) ist eine Pflanzenart aus der Familie der Kreuzblütengewächse (Brassicaceae). Sie gedeiht natürlich in der südsibirisch-pontisch-pannonischen Florenregion.


Nauru na Letních olympijských hrách 2012

Olympische Sommerspiele 2012/Teilnehmer (Nauru)

Pozadí.

Olympijský výbor Nauru byl Mezinárodním olympijským výborem uznán 1. ledna 1994. Na základě toho se v roce 1996 mohlo Nauru zúčastnit prvních olympijských her, v daném roce konaných v Atlantě. V roce 2012 v Londýně tedy Nauru startovalo již na svých pátých olympijských hrách. Na předchozích hrách se však nikomu z reprezentantů nepodařilo pro Nauru získat medaili.  Delegace Nauru se kromě dvou sportovců, vzpěrače Itteho Detenama a judisty Sleda Dowaboba, skládala z trenérů Paula Coffy a Patricka Mahona.

Disciplíny.

Judo.

Kvalifikace.

Olympijský turnaj v judu probíhal v 7 váhových kategoriích v mužské a v 7 váhových kategoriích v ženské části. Celkem bylo k dispozici 252 kvalifikačních míst. Základem pro kvalifikaci bylo hodnocení sportovců Mezinárodní judistickou federací. 10 míst bylo určeno sportovcům z Oceánie a díky tomu se na hry kvalifikoval i Sled Dowabobo i přesto, že ve světovém žebříčku nepatřil k 252 nejvýše postaveným judistům.

Výsledky.

29letý Sled Dowabobo startoval na svých prvních a zároveň jediných olympijských hrách a stal se také prvním judistou z Nauru, který dostal možnost na olympijských hrách zápasit. První zápas se uskutečnil 30. července a Dowabobo se v něm postavil uzbeckému reprezentantovi N. Jurakobilovi, kterému podlehl. Prohra znamenala nepostup do dalších bojů.

Vzpírání.

25letý Itte Detenamo se na olympijské hry probojoval díky svému výsledku na Mistrovství Oceánie ve vzpírání konaném v roce 2012. Startoval ve váhové kategorii mužů nad 105 kg a dosáhl celkového výsledku 390 kg. Tento výkon stačil na 14. místo z 19 startujících vzpěračů (1 však závod nedokončil).

Nauru se účastnilo Letních olympijských her 2012 a zastupovali ho 2 sportovci ve 2 sportech (2 muži). Jednalo se o pátý start tohoto státu na letních olympijských hrách. Vlajkonošem výpravy byl vzpěrač Itte Detenamo. Nejmladší z týmu byl Itte Detenamo, kterému v době konání her bylo 25 let. Nejstarší z týmu byl Sled Dowabobo, kterému bylo v době konání her 29 let. Nikomu z výpravy se během her nepodařilo získat medaili.

Nauru nahm in London an den Olympischen Spielen 2012 teil. Es war die insgesamt fünfte Teilnahme an Olympischen Sommerspielen. Das Nauru Olympic Committee nominierte zwei Athleten in zwei Sportarten.


Datadisk.

"Hlavní článek:"  Firma Blizzard Entertainment pro hru vyvinula datadisk s názvem, který byl vydán v roce 2014 pro PC, Mac, PlayStation 3 a Xbox 360. Později vyšel i port pro konzole PlayStation 4 a Xbox One. Tento datadisk přinesl novou postavu Crusadera, zcela nový 5.akt, nový adventure mode a nového řemeslníka - mystika, který je schopný očarovat či změnit vzhled vašich předmětů.

Beta verze.

Začátkem září 2011 byla spuštěna F&F (friends and family) beta verze hry. Beta verze pro vybranou veřejnost, nazývaná closed beta, byla spuštěna 20. září 2011. Dle původních plánů firmy Blizzard měla kompletní hra vyjít tři měsíce po spuštění closed bety. Dle těchto informací, i jak Blizzard sám naznačil, bylo cílem vydat Diablo III ještě v roce 2011. Na konci září 2011 však bylo datum vydání posunuto na začátek roku 2012. Blizzard však poté oznámil, že se chce vrátit ke starým mechanikám z Diabla 2 a chce velkou část hry ještě upravit a vydal patch s velkými změnami. 10. února 2012 Blizzard vydal oznámení, že chce hru vydat někdy v druhém čtvrtletí. 15. března 2012 Blizzard oznamil oficiální datum vydání a to padlo na 15. 5. 2012. 17. 4. 2012 Blizzard oznámil, že Beta bude ukončena 1. 5. 2012 a poděkoval všem, kteří se beta testu zúčastnili.

Prodejnost.

Hra se ihned po vydání stala legendou. Za pouhopouhý den se prodalo 4,7 milionů kopií (je zde započítán i Annual Pass), čímž se Diablo 3 stalo nejrychleji prodávanou hrou na světě. Hra dokonce předčila veškeré očekávání a porazila tak i legendární WoW Cataclysm, který měl na svém kontě 3,3 milionů kopií za den.

Hratelné postavy.

Hráč bude mít k dispozici na výběr ze sedmi tříd postav. Oproti minulým dílům série nemají jednotlivé postavy pevně dané pohlaví, všechny existují v mužské i ženské verzi.

Hardcore hra.

Stejně jako v předchozím díle série i zde je možnost rozehrát si svou postavu na "Hardcore mód" (HC). HC postavy nemají s těmi normálními (tzv. "Softcore") společnou truhlu ani zlato. Nejpodstatnější rozdíl mezi hardcore a softcore je, že postava má na HC pouze jeden život. Pokud zemře, je nenávratně ztracena a neexistuje způsob, jak ji oživit. Na vaše zemřelé HC postavy se můžete podívat v síni padlých hrdinů ("Hall of fallen heroes"), kde si můžete prohlédnout vybavení, statistiky a vlastnosti padlého hrdiny v době smrti. Pro HC postavy nebyla přístupná aukce za reálné peníze. Dohrát hru na všechny obtížnosti na HC mód představuje pro většinu hráčů nejvyšší metu, které mohou dosáhnout.

Atributy.

V Diablu III má každá postava čtyři atributy, a to:  Tyto atributy však byly změněny v posledním patchi. Blizzard se tak vrací k původním atributům z Diabla 2. Budou se zvyšovat automaticky při postupu na další úroveň. Atributy se budou moci ovlivnit např. pomoci předmětů nebo drahokamů v nich.

Dovednosti.

Stejně jako v Diablu 2 i zde bude k dispozici velká spousta dovedností. Každá postava má k dispozici desítky dovedností. Na rozdíl od Diabla 2 se nyní poškození dovedností bude odvíjet od vaší zbraně (čím silnější zbraň, tím větší poškození dáte), dovednosti již nebudou typu "požadované předešlé dovednosti", ale pouze typu "požadovaná úroveň" a budete je moci změnit podle situace (změna dovednosti zamezí její používání po určitý čas). Své dovednosti budete moci i posílit runami, které se vám postupně odemykají od 6. úrovně. Můžete mít celkem 6 aktivních dovedností a 3 pasivní "talenty".

Řemeslníci.

Nově se v sérii objevují řemeslníci (artisans). Jedná se o NPC postavy ve hře, které umožňují vyrábět, prodávat a vylepšovat hráčovo vybavení. Každého řemeslníka si hráč odemkne po splnění příslušného questu. Nově bude také ve hře možné rozebírat přebytečné vybavení, tím získávat materiál, který poté slouží spolu s goldy jako platidlo u řemeslníků. Řemeslník získává úrovně za goldy, každá další úroveň stojí více goldů a od vyšších úrovní také speciální materiál. S každou další úrovní se nabídka řemeslníka rozšíří, zároveň se změní vizuálně řemeslníkův obchod. Ve hře se objevují dva řemeslníci:

Následovníci.

Stejně jako ve druhém díle si bude moci hráč pořídit NPC pomocníka (follower), který ho bude následovat do nejhlubších pekel a usnadňovat pobíjení nepřátel. Nově budou mít žoldáci jednoduchý systém levelování, kdy bude sám hráč rozhodovat na co svého žoldáka zaměří pomocí vhodné volby jeho skillů. Žoldáka bude možné využívat na všechny obtížnosti, ale jen při hře jednoho hráče.  K dispozici budou tři různě zaměření žoldáci:

Truhla.

Vítanou novinkou pro hráče je změna, jakou prošla truhla. Truhla je nově sdílená pro všechny postavy hráče, tudíž má přístup k uloženým předmětům i s právě založenou postavou. Výjimku pro takovéto sdílení mají hardcore charaktery, které nemohou z truhly vzít předmět, který do truhly dala nonhardcore (běžná) postava. Taktéž vítanou změnou prošly zlaťáky, které jsou taktéž sdíleny pro všechny hráčovy postavy a nejsou umístěny v truhle. Velikost truhly byla, vzhledem ke své nové funkci, podstatně zvětšena na 210 slotů. Truhla je rozdělena na 3 listy po 70 slotech (7×10×3 = 210), přičemž hráč nemá od začátku přístup ke všem slotům, ale musí si je postupně za goldy kupovat. Za zmínku stojí také velikost předmětů, nově všechny předměty zabírají jeden nebo dva sloty dle typu. Tím je objemnost truhly ještě zmnohonásobena, protože ve druhém díle jsme se mohli setkat s předměty zabírajícími až osm slotů.

Nezrealizované nápady.

Blizzard postupně upouští od některých dříve oznámených novinek. Zdůvodňuje to tím, že by vývoj všech těchto věcí podstatně odsunul datum vydání. Nicméně přislíbil, že některé tyto novinky budou postupně přidány do hry prostřednictvím patchů. Mezi ty nejdůležitější patří:

Příběh.

Děj se odehrává opět ve světě Sanctuary (volně přeloženo jako Svatyně), tentokrát 20 let poté, co skončil. Začíná v obnoveném a přestaveném Tristramu (Nový Tristram), dějišti Diabla I, v jehož zrekonstruovaném klášteře zkoumal stařičký poslední Horadrim "Deckard Cain" se svou mladičkou učednicí a adoptivní dcerou "Leah" prastaré svitky, jež obsahovaly informace o tajemném a temném proroctví. Náhle však na klášter dopadl meteor nebo padající hvězda, jež způsobila mohutnou explozi a propad do několika pater kláštera. Do díry spadl i Deckard Cain.

Akt I..

Do Nového Tristramu dorazil hrdina, jehož sem přilákal onen meteor, který zasáhl katedrálu, z níž začali vylézat nemrtví. Do katedrály doprovodí Leah, aby ji pomohl najít Deckarda Caina, jenž je od pádu meteoru pohřešován. Po jeho nalezení se hrdina dovídá, že se do nitra katedrály za jádrem padající hvězdy dostane jedině, když porazí zreinkarnovaného krále Leorica, známého lépe jako Krále kostlivců ("Skeleton King"), což dle Deckarda Caina provede za pomocí Leoricovy koruny. Tu nalezne za pomoci novotristramského kováře Haedriga Eamona. Poté zpět v katedrále zachrání templáře jménem Kormac, jehož tam uvěznili členové sekty "Temná dohoda" ("Dark Coven"), a s jeho pomocí konečně porazí krále Leorica. Na místě, kam až se zavrtala ona padající hvězda, nalezli záhadného cizince s amnézií, jehož jediná vzpomínka byla na jeho meč, který však se rozpadl na tři kusy následkem dopadu.  Hrdina nalezl dva kusy meče v jeskyni Chazra ("Khazra Den") a v Potopeném chrámu ("Drowned Temple"), přičemž narazil na čarodějnici Maghdu, jež vedla kult Temné dohody. Ta nalezla třetí díl meče cizince a vydírala Deckarda Caina, aby pro ni meč opravil. Na scéně se však objevila Leah, jež svými magickými schopnostmi zabila členy Temné dohody a vyprovokovala Maghdu k tomu, aby Deckarda Caina smrtelně zranila a uprchla, přičemž cizince unesla. Na místě ale zanechala třetí díl meče, tak Deckard Cain stihl meč spravit. Svým zraněním však podlehl a jeho posledním přáním bylo, aby hrdina opravený meč předal tomu cizinci, neboť je ten meč andělského původu. Hrdina se poté vydal pronásledovat Maghdu hlouběji pod zem, až ji našel v někdejších Leoricových mučírnách, kde se mu povedlo cizince vysvobodit z jejího zajetí. Na místo však vtrhnul legendární Řezník (Butcher), po jehož porážce hrdina cizinci předal spravený andělský meč. Ten obnovil cizinci jeho paměť. Tímto cizincem je totiž archanděl Tyrael, vladař spravedlnosti, který se na protest proti neochotě ostatních andělů ochraňovat lidstvo před zplozenci Horoucího Pekla, zřekl své božskosti a vydal se v podobě obyčejného smrtelníka varovat lidstvo Sanctuarie před příchodem dvou zlotvorů jmen Belial a Azmodan (Pán lži resp. Pán hříchu).

Akt II..

Hrdina se s Leah a Tyraelem vydal do dalekého města Caldeum, kde se setkali s Ashearou, velitelkou mágů Železných vlků ("Iron Wolves" - známí už z Diabla II), jež hrdinu pověřila dopadením Maghdy v Alcarnu, zatímco Leah s Tyraelem hledali v městských stokách stopy po Belialovi. Hrdina na cestě narazil na mladou čarodějku Eirenu, jež tvrdila, že pochází z jiného času. S její pomocí zastaví členy Temné dohody v provádění rituálu a nakonec dorazil až ke stanovišti Chasim ("Khasim Outpost"), kde zahlédne Belialovy hadí démony věznící stráže. Povede se mu osvobodit velitele stráží, kapitána Davyda, i jeho muže, a spolu s nimi zpět dobude Chasim, čímž se mu konečně uvolní cesta do Alcarnu. Zde osvobodí Maghdiny vězně a ji samotnou při boji zabije, čímž pomstí Deckadovu smrt. Poté se vrátí do Caldea, kde musí osvobodit Leah, neboť ji zajaly říšské stráže. Je přijat na audienci u císaře Hakana II. a je jím obviněn z událostí v Alcarnu. Císař nařídí potrestat hrdinu smrtí a přivést k němu Leah, aby to viděla. Hrdinovi se však povedlo utéct i s Leah. V caldeumských stokách se Leah konečně svěřila s určitými skutečnostmi: její matka čarodějnice Adria (známa z Diabla I) je pořád naživu a nachází se někde v těchto stokách.  Po nalezení Adrie se od ní dovídají, že k zastavení nové vlny útoku sil Pekel do Sanctuarie je potřeba získat Černý Duševín (Black soulstone), který kdysi stvořil černokněžník Zoltun Kulle. Černý Duševín je totiž schopen uvěznit v sobě všech sedm prvotních a druhotných zel a vládců Pekla, a jeho následné zničení by je zničili navždy. Leah vysvětlila, že byl Zoltun Kulle zavražděn Horadrimskými ještě dříve, než stihl Černý Duševín aktivovat, a že jeho hlava byla zakonzervována v oáze Dahlgur. Adria hrdinu požádala, aby jí jeho hlavu přinesl, neboť bude klíčem k nalezení Černého Duševínu. Kormacovi se to však vůbec nelíbilo, ale úkol splnil. Leah pak pomocí rituálu vyvolala Zoltunova ducha, kterému Tyrael nařídil Černý Duševín ze záhrobí aktivovat. Zoltun však odpověděl, že k jeho nalezení budou zapotřebí dvě lahvičky se vzorkem jeho krve, které Horadrimští schovali kdesi v poušti. K jejich nalezení se s hrdinou do pouště vydala i Leah a Zoltunovu hlavu uschovala v hrdinových batožinách. Po nalezení obou lahviček nalezli i jeho knihovnu, kde se pustili do hledání ostatních jeho ostatků, zatímco Adria připravovala rituál, kterým by Zoltuna přivedla zpět k životu. Jakmile je Zoltun skutečně oživen, je hrdina poslán do vnitřních částí knihovny, kde konečně nalezne Černý Duševín. Oživený Zoltun však hrdinu napadne, protože chce Černý Duševín získat jen pro sebe, a je jím zabit. Všichni se poté vrátili do Caldea, na který mezitím začaly útočit Belialovy démonické legie. Hrdina se s Leah a Adriou probil až do císařského paláce a zjistili ke svému zděšení, že císař Hakan II. byl ve skutečnosti převlečený Belial a porazí ho. Leah následně uvěznila jeho duši do Černého Duševínu, čímž osvobodila Caldeum z démonického sevření.  Měla však vizi o démonovi Azmodanovi, jehož pekelné legie začaly Sanctuarii napadat z kráteru, jenž zbyl po bájné hoře Arreat, pod níž se nacházel Světovín, který však před dvaceti lety zničil Tyrael poté, co sedmice hrdinů porazila Baala při minulé invazi démonů do světa Sanctuarie. Nyní Azmodan Sanctuarii napadá proto, aby se zmocnil Černého Duševínu a zneužil jeho moc, která by jej posílila tak, že by se on sám stal prvotním zlotvorem.

Akt III..

Hrdina s Tyrealem, Leah a Adriou odcestoval do pevnosti Bastion, na kterou již útočily Azmodanovy legie. Tyrael nařídil hrdinovi pomoci obleženým bastionským vojákům, rozsvícením majáků na opevnění a opravou katapultů. Spolu s tím je připraven vstoupit do pevnosti, kterou již Azmodanova pekelná vojska dobývala spodem přes nižší patra. Hrdina jejich postup zastavil porážkou démona Ghoma, pána obžerství. Následně se hrdina vydá na bitevní pole, kde nakonec zničí obléhací stroje pekelníků, aby se mohl vydat ke kráteru po hoře Arreat. Tyrael jej doprovodil až k pekelné bráně, kterou dal Azmodan vystavět před kráterem, aby bránu zničil svým andělským mečem "El'druinem". Po vstupu do brány se hrdina utkal v náročné bitvě s démonem Ukončovatelem obléhání ("Siegebreaker Assault Beast"). Pak zamířil rovnou k jádru někdejší hory Arreat, kde zničil Srdce Hříchů ("Sin Hearts"), jež posilovaly Azmodana i jeho armádu, kde také porazil jeho služebnou Cydaeu, pannu chtíče. Na scéně se poté objevil i sám Azmodan, kterého, trochu oslabeného, hrdina též porazil. Leah pak jeho duši také uvěznila v Černém Duševínu.  V Černém Duševínu se nyní nacházely duše všech sedmi zlotvorů a Tyreal oznámil, že nekonečný konflitk mezi Nebesy a Peklem bude konečně ukončen, jakmile bude Černý Duševín zničen. Vrátili se proto do Bastionu, kde je však čekalo nepříjemné překvapení. Čarodějnice Adria je totiž zradila. Řekla, že slouží Diablovi už od samého počátku, a prozradila Leah, že jejím otcem je Aidan, syn krále Leorica (někdejšího krále Tristramu a Krále kostlivců). Aidan byl znám lépe jako Temný Poutník ("Dark Wanderer" - v Diablu II; zároveň hlavní hrdina Diabla I) poté, co byl Diablem posednut. Adria zabila Leah, svou vlastní dceru, aby ji následně použila k závěrečnému rituálu s Černým Duševínem k oživení Diabla. Oživený Diablo měl díky moci Černého Duševínu nyní moc nejen svou vlastní, ale i všech ostatních šesti zlotvorů, čímž se stal jediným Zlem. A to mu umožnilo zahájit frontální útok na Nebesa samotná.

Akt IV..

Hrdina dorazil k hranicím Nebes, kde zjistil, že démoni na ně již zaútočili. Setkal se s archandělem Imperiem, vladařem odvahy, jenž obvinil jeho a Tyraela z toho, co se stalo, čímž přinutil Tyraela propadnout zoufalství a smutku. Hrdina však šel a porazil Iskatu, a pak se setkal s dalším archandělem Itherael, vladařem osudu, jenž mu nařídil osvobodit ze zajetí démonů archandělku Auriel, vladařky naděje. Toho však dobře hlídal v knihovně Osudu démon jménem Rakanoth, pán zoufalství. Po osvobození Auriel získala Nebesa opět naději a Auriel nařídil hrdinovi zacelit Pekelné díry, jež se na Nebesích otevřely. Po splnění těchto úkolu mezitím Tyrael překonal svůj smutek a zoufalství. Společně pak šli do Křišťálové Archy ("Crystal Arch") zabránit Diablovi, aby se tam dostal a zmocnil se zdroje síly Nebes.  Tam se jim do cesty postavil Izual, padlý anděl a bývalý Tyraelův podřízený, jenž zradil kdysi Nebesa svou neuváženou invazí do Pekel, kde se nechal zajmout a vyzradil prvotním zlotvorům tajemství Duševínů. Po vyřízení Izuala se na scéně konečně objevil Diablo. Bitva proti němu byla dlouhá a vyčerpávající, avšak hrdina jej přesto porazil. Diablova fyzická podstata byla opět, již potřetí, poražena a nasáta do Černého Duševínu, který však poté spadnul z Nebes na zem.  Po závěrečné bitvě s Diablem se Tyreal rozhodl znovu stát archandělem, přičemž přijal nový titul vladař moudrosti, ale rozhodl se zároveň setrvat ve smrtelnické podobě s cílem vybudovat trvalé spojenectví Nebes s lidmi. Co se však stalo s Černým Duševínem, se doví hráči až v datadisku.

Ocenění.

V hráčském hlasování v anketě INVAZE 2013 na herním webu Hrej.cz obsadilo Diablo III 1. místo v kategorii Nejlepší RPG se ziskem 232 hlasů (36 %).

Diablo III je třetí díl akčního RPG Diablo. Od roku 2005 jej vyvíjela firma Blizzard Entertainment. Hra byla představena 28. června 2008 na "Blizzard Entertainment Worldwide Invitational" v Paříži a pro PC a Mac vydána 15. května 2012; vyjde i pro konzole PS3 a Xbox 360. Třetí díl byl předělán do 3D. Na základě přání mnoha fanoušků však není možné kamerou otáčet, povoleno je pouze zoomování. Hra si tak zachovala pevný izometrický pohled, stejný jako v předchozích dvou dílech.

Diablo III ist ein Action-Rollenspiel des US-amerikanischen Spielentwicklers Blizzard Entertainment und die Fortsetzung von "Diablo II". Das Spiel erschien am 15. Mai 2012 für Windows und macOS, am 3. September 2013 für PlayStation 3 und Xbox 360 und am 2. November 2018 für die Nintendo Switch. Die Erweiterung "Reaper of Souls" wurde am 25. März 2014 veröffentlicht. Es sind auch die "Ultimate Evil Edition" und "Eternal Collection" erhältlich, die neben dem Grundspiel auch aus der Erweiterung und zusätzlichen Inhalten bestehen.