Historie.

Poté, co městské autobusové linky, které jezdily podél Maršálských bulvárů, již dávno dosáhly své kapacitní hranice, začaly se v roce 2000 plánovat možnosti navýšení přepravní kapacity. Bylo rozhodnuto o vybudovaní tramvajové trati se standardním rozchodem, což bylo přijato rozporuplně, neboť se tím snižuje již tak omezený prostor vozovek pro automobilový provoz. Pozemní vedení, které často kříží výjezdové silnice z Paříže a muselo být vybaveno dopravní signalizací, což narušovalo plynulost dopravy, také vyvolalo rozporuplnou diskusi.  Nicméně v roce 2004 začala výstavba první části, která se neomezila jen na tramvajovou trať, ale zahrnovala i celkovou rekonstrukci bulvárů. Náklady na výstavbu první části včetně úprav dotčených ulic činily přibližně 320 milionů eur. Uvedení do provozu se uskutečnilo 16. prosince 2006.

Další rozvoj.

Dopravní politika města Paříže počítá v dlouhodobém horizontu s výstavbou tramvajové trati na většině Maršálských bulvárů. Prodloužení na (severo)východ až k Porte de la Chapelle s 25 novými zastávkami je již vyřešeno a výstavba probíhá. První rozšíření s osmi novými stanicemi od Porte d'Ivry k Porte de Vincennes bylo zahájeno v roce 2009 a má být dokončeno do roku 2012 jako trať T3b a ve stejném roce i druhý úsek od Porte de Vincennes k Porte de la Chapelle. Následovat by měl úsek od Porte de la Chapelle do Porte d'Asnières, jehož dokončení je prozatím plánováno na rok 2017. Od Porte d'Asnières do Porte Maillot je výstavba prozatím jen ve fázi plánování a případná trať od Porte Maillot k Pont du Garigliano ještě není zvažována. Úsek od Pont du Garigliano přes řeku Seinu směrem na západ k Porte d'Auteuil odmítli obyvatelé 16. obvodu obávající se narušení klidové zóny. V případě realizace i této části by se linka stala okružní. V rámci rozšíření se počítá s možností přestupu v budované stanici RER Évangile, které by umožnilo napojení na RER E.

Trať.

Trať o délce 7,9 kilometrů má 17 stanic a leží na Maršálských bulvárech na jižním okraji města. Tramvajový pás je zatravněný a leží odděleně uprostřed bulvárů. Konečná stanice na západě Pont du Garigliano je přestupní stanicí s RER C. Linka kříží několik linek metra a také tramvajovou linku T2 na Porte de Versailles a RER B na Cité Universitaire. Od stanice Porte d'Italie trasa vede asi 700 m přímo nad metrem linky 7 a poslední tři zastávky – Porte d'Italie, Porte de Choisy a konečná stanice Porte d'Ivry mají přestup na tuto linku. Celková doba jízdy na trati je 26 minut.

Provoz.

Protože jednotlivé tratě pařížských tramvají nemají vzájemné propojení kolejí, má každá linka svůj vlastní vozový park. Linka T3 má 21 vozů typu "Citadis 402", které dodal výrobce Alstom. Vozidla mají délku 43,7 m a šířku 2,65 m a jejich kapacita je 304 pasažéři. Vozidla jsou uzpůsobená obousměrnému provozu, takže každá souprava má na obou koncích kabina řidiče a dveře pro cestující po obou stranách. Tím nepotřebuje trať žádné smyčky k otáčení, pouze změní směr jízdy. Linka je v provozu denně od 5:00 do 00:30 v pátek a sobotu až do 1:00. V dopravní špičce je interval 4 minuty. Za den se přepraví 112 000 cestujících.

Linka T3 je jednou z linek tramvajové dopravy v Paříži. V systému MHD je značena oranžovou barvou. Byla otevřena 16. prosince 2006 a jako jediná tramvajová linka se nachází přímo na území hlavního města (13., 14. a 15. obvod). Její trasa vede po tzv. Maršálských bulvárech, takže se také někdy nazývá "Maršálská tramvaj" (Tramway des Maréchaux). Na 7,9 km dlouhém úseku je 17 stanic. Na rok 2012 je plánováno otevření dalšího úseku.

Die Linie 3 der Pariser Straßenbahn (sie umfasst die Linien T3a und T3b der Straßenbahn Île-de-France) war die erste neue Straßenbahnlinie, die innerhalb der französischen Hauptstadt Paris verkehrt. Sie wurde 2006 in Betrieb genommen (zunächst im 13., 14. und 15. Arrondissement), im Dezember 2012 sowie im November 2018 verlängert und verbindet in zwei Abschnitten auf einer Länge von 26,7 Kilometern die Stationen "Pont du Garigliano" im Südwesten und "Porte d’Asnières" im Nordwesten der Stadt. Ihre Trasse folgt den Boulevards des Maréchaux, einer Aneinanderreihung von Boulevards, die Paris an seinen Außengrenzen parallel zur letzten Stadtmauer (im Verlauf der heutigen Stadtautobahn Boulevard périphérique) umgeben, weshalb sie auch als „Tramway des Maréchaux“ bezeichnet wird.


V říši Sung.

Roku 1069 zaujal přední místo ve vládě čínské říše Sung Wang An-š’, s podporou císaře zavedl reformy státních financí, vojenství i vzdělávání. Součástí reforem bylo zavedení systému "pao-ťia". Obyvatelstvo říše bylo rozděleno do skupin - deset rodin tvořilo "pao" (), pět "pao" tvořilo "ta-pao" (velké "pao"). Každé "pao" bylo zodpovědné za vybavení a výcvik určitého množství vojáků. Wang An-š’ se tímto systémem místní domobrany snažil zlepšit stav ozbrojených sil státu. Současně "pao-ťia" fungovala jako systém kolektivní zodpovědnosti obyvatelstva.  Podobně byla kolektivní odpovědnost poddaných organizována pod jiným jménem už v období válčících států a za dynastie Severní Wej.

V říši Ming.

Systém "pao-ťia", čili „hlídek a desítek“ byl v mingském státě obnoven k vytvoření místní domobrany. Systém "li-ťia" (deset domácností tvoří "ťia", deset "ťia" jedno "li"), zavedený koncem 14. století a původně určený pro výběr daní a organizaci pracovní povinnosti, byl totiž nepoužitelný, protože po století existence nedával přehled o mužích nutných k zorganizování místní obrany.  Ideálně deset rodin tvořilo "ťia" () a deset "ťia" jedno "pao". Reálně počet rodin v "ťia" kolísal od čtyř do čtrnácti, podobně i počet "ťia" v "pao". Organizace "pao-ťia" byla založena na rodinách v kontrastu k systému "li-ťia", kde se "ťia" skládaly z domácností (které mohly zahrnovat více spřízněných rodin). Hlavy rodin se střídaly ve vedení "ťia" i "pao". V Ťiang-nanu mezi "ťia" a "pao" existoval mezistupeň "tang" o 30 rodinách. Vyšší jednotka sestávající z několika "pao" se nazývala "tchuan" (, pluk).  Místní domobrana organizovaná v „hlídkách a desítkách“ se objevovala od 40. let 15. století, tehdy ve Fu-ťienu proti ilegální těžbě stříbra. Vláda v instrukci z roku 1548 doporučovala okresním přednostům vytváření „hlídek a desítek“, pokud potřebovali bránit okres před piráty nebo bandity. Vůdcové "pao" a "ťia" byli také zodpovědní za udržení pořádku v místech. Časem úkoly systému "pao-ťia" splývaly se systémem "li-ťia" a hlavy "ťia" a "pao" se stali představiteli místní samosprávy zprostředkující mezi úřady a obyvatelstvem. Do konce mingského období v polovině 17. století se systém "pao-ťia" rozšířil na polovinu Číny.

V říši Čching.

V říši Čching deset rodin tvořilo "pchaj" (), deset "pchaj" jedno "ťia" a deset "ťia" jedno "pao". Čchingská vláda systém "pao-ťia" zavedla v celé Číně. Zajišťoval místní obranu a veřejný pořádek i soupis obyvatelstva, od roku 1835 též výběr některých daní. V 19. století byl nicméně už do značné míry nefunkční.

Pao-ťia (; doslova „hlídky a desítky“) byl systém organizace domácností zavedený v sungské Číně v průběhu reforem Wang An-š’a v letech 1069–1076 k organizaci místní obrany. Znovu oživen byl v říši Ming v 16. století, přetrval i v říši Čching až do 19. století.

Baojia () beschreibt ein erstmals von Wang Anshi 1076 während der Song-Dynastie in China eingerichtetes System lokaler Selbstverwaltung. Mithilfe dieses Systems wurden Steuern eingetrieben, für Recht und Ordnung gesorgt und gewisse moralische Standards kontrolliert.


Popis.

Zástupci rodu peltoforum jsou opadavé nebo stálezelené beztrnné stromy menší až střední velikosti. Listy jsou dvakrát zpeřené, složené z množství drobných přisedlých lístků. Palisty jsou drobné a opadavé. Květenství jsou úžlabní nebo vrcholové hrozny či laty. Květy jsou žluté, oboupohlavné, nevelké, s krátkým receptákulem. Kalich je pětilaločný, s velmi krátkou kališní trubkou. Korunní lístky jsou volné, okrouhlé a víceméně shodného tvaru a velikosti. Tyčinek je 10 a jsou volné. Semeník je přisedlý, nesrostlý s receptákulem, se 2 až mnoha vajíčky a s dlouhou čnělkou zakončenou širokou terčovitou nebo hlavatou bliznou. Plody jsou nepukavé, zploštělé, obyčejně podlouhle kopinaté, na obou švech křídlaté. Obsahují 1 až 8 plochých semen.

Rozšíření.

Rod peltoforum zahrnuje asi 9 až 12 druhů. Je rozšířen od jižních oblastí USA (Kalifornie, Florida) po Jižní Ameriku, v jižní a východní Africe a v Asii od Číny (Fu-ťien, Chaj-nan) po Austrálii a Filipíny.

Taxonomie.

V minulosti byl rod "Peltophorum" řazen do čeledi sapanovité ("Caesalpiniaceae"), která je v systému APG součástí čeledi bobovité jako podčeleď "Caesalpinioideae". Mezi blížeji příbuzné rody náleží např. "Delonix", "Parkinsonia", "Schizolobium" a "Colvillea".

Význam.

Některé druhy tohoto rodu jsou v tropech pěstovány jako atraktivně a bohatě kvetoucí stromy, navíc se zajímavými kapradinovitými listy. Patří mezi ně zejména druhy peltoforum červenoplodé z Asie a Austrálie, "Peltophorum africanum" z východní a jižní Afriky a "P. dubium" z Jižní Ameriky. Z peltofora červenoplodého je průmyslově získáváno žluté barvivo. Kůra tohoto druhu je v tradiční indické medicíně využívána při léčení úplavice a jako přísada přípravků na ošetřování ran a na bolesti svalů. Kořeny "Peltophorum africanum" jsou v Africe používány při bolestech v krku, bolestí zubů a na léčení ran, listy, kůra a kořeny na žaludeční potíže, průjmy a střevní parazity. Dřevo peltofora červenoplodého je místně využíváno na lehčí stavby, výrobu nábytku a podobně.

Peltoforum ("Peltophorum") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to stromy s dvakrát zpeřenými listy a žlutými květy. Zpravidla velmi bohatě kvetou. Vyskytují se v počtu asi 10 druhů v tropech po celém světě. Některé druhy patří k oblíbeným okrasným tropickým dřevinám.

Peltophorum ist eine Pflanzengattung innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Für die Gattung hat sich bislang offenbar kein deutscher Name eingebürgert. Bei den beiden Arten "Peltophorum africanum" aus Afrika sowie "Peltophorum pterocarpum" aus Südostasien bis Nordaustralien werden die deutschen Trivialnamen „Gelber Flammenbaum“ verwendet.


Klubová kariéra.

Ilie začal hrát profesionálně fotbal v rumunském klubu FC Electroputere Craiova (v současnosti již neexistuje) a ve svých 19 letech přestoupil za 100 000 USD (tehdy rekordní částku v rámci rumunské ligy) do slavného rumunského týmu FC Steaua București, s nímž získal 4 ligové tituly a 2 pohárová prvenství. Poté strávil dvě sezóny v tureckém Galatasaray SK (a získal 2 ligové tituly).  Úspěšné období zažil ve španělském klubu Valencia CF, kde získal 1 ligový a 1 pohárový triumf. Zahrál si i ve finále Ligy mistrů UEFA 1999/2000, v němž Valencie podlehla Realu Madrid 0:3. Valencia se probojovala do finále i v následujícím ročníku LM 2000/01, kde podlehla tentokrát německému Bayernu Mnichov na penalty. Ilie však kvůli zranění nehrál. Poté se již nedostal do své dřívější formy a v roce 2002 mu byl ukončen kontrakt.  Sezonu 2002/03 strávil v jiném španělském týmu Deportivo Alavés, s nímž sestoupil z La Ligy do Segunda División. Poté šel do tureckého týmu Beşiktaş JK vedeného krajanem Mirceou Lucescem (sezóna 2003/04) a pak do švýcarského FC Zürich (1 pohárové prvenství). V květnu 2005 mu vystavilo stopku zranění kotníku. Sice ještě podepsal na příští sezónu smlouvu s belgickým týmem Germinal Beerschot, za něj však nenastoupil v jediném utkání. Rozhodl se tak ukončit kariéru.  V únoru 2009 o něj projevil eminentní zájem čečenský klub Terek Groznyj, ačkoli Adrian již čtyři roky nehrál fotbal na profesionální úrovni. Nicméně lékařské vyšetření vyloučilo možnost, že by jeho kotník vydržel zátěž.

Reprezentační kariéra.

V rumunském reprezentačním A-mužstvu debutoval 22. září 1993 v přátelském zápase proti Izraeli, kde odehrál 61 minut. Rumunsko vyhrálo 1:0.  Zúčastnil se Mistrovství světa 1998 ve Francii (vyřazení Chorvatskem v osmifinále po prohře 0:1), Mistrovství Evropy 1996 v Anglii (vyřazení v základní skupině B, Rumunsko nezískalo ani bod) a Mistrovství Evropy 2000 v Belgii a Nizozemsku (porážka 0:2 ve čtvrtfinále proti Itálii, tento zápas ale neodehrál).  Během svého působení v národním týmu odehrál celkem 55 zápasů a vstřelil 13 reprezentačních branek.

Adrian Bucurel Ilie (* 20. dubna 1974 Craiova) je bývalý rumunský fotbalový útočník a reprezentant. Mohl nastoupit i na levém křídle. Účastník Mistrovství světa 1998, Mistrovství Evropy 1996 a 2000. Během své pestré kariéry vyhrál řadu trofejí. Jeho bratrem je bývalý fotbalista Sabin Ilie.

Adrian Bucurel Ilie (* 20. April 1974 in Craiova, Kreis Dolj) ist ein ehemaliger rumänischer Fußballspieler. Der Stürmer bestritt insgesamt 305 Spiele in der rumänischen Liga 1, der spanischen Primera División, der türkischen Süper Lig und der Schweizer Super League. Als Nationalspieler nahm er an der Europameisterschaft 1996, der Weltmeisterschaft 1998 und der Europameisterschaft 2000 teil. Er ist der Bruder des ehemaligen Bundesligaspielers Sabin Ilie.


Děj.

Příběh se odehrává střídavě ve feudálním Japonsku v polovině 15. století a v moderní době na přelomu 2. a 3. tisíciletí. Rozběsněný poloviční psí jókai Inujaša se kdysi ve středověku vloupal do svatyně vsi, kde žil, aby sebral Drahokam čtyř duší neboli Posvátný drahokam "(四魂の玉, Šikon no Tama)", který o několik století dříve stvořila kněžka (miko) Midoriko za cenu vlastního života a který splní všechna přání svému majiteli. Chtěl uskutečnit dávný sen stát se úplným jókai (démonem). Ihned poté byl ale šípem mladé kněžky Kikjó nabodnut na posvátný strom Gošinboku za vesnicí, čímž ho uspala a zapečetila. Kikjó byla vážně zraněna a krátce poté zemřela. Před smrtí nařídila své desetileté sestře Kaede, ať dá spálit její tělo i s Posvátným drahokamem, aby už nikdy nepadl do rukou zla. Kaede a vesničané splnili její přání a Posvátný kámen zmizel ze světa.  V moderním Tokiu se v den svých patnáctých narozenin chystala čerstvá středoškolačka Kagome Higuraši do školy, ale zdržel ji bratr Sóta kvůli jejich kocourovi Bujovi, zatoulanému u Kosti požírající studny "(骨喰いの井戸, Honekui no Ido)" v jejich rodinné šintoistické svatyni. Neochotně ho šla hledat, avšak ze studny ve tmě náhle na Kagome zaútočila přerostlá démonická (jókai) stonožka, lačnící po Posvátném drahokamu. Vyděšené Kagome se podařilo při pádu do studny odrazit útok záhadným bílým světlem z ruky a dopadla na dno. Po marném volání na bratra vyšplhala ven sama. Ocitla se však na palouku uprostřed lesa a nikoliv ve svatyni. Jediná věc, kterou poznala, byla košatá koruna posvátného stromu Gošinboku, jenž má stát vedle jejich svatyně. Spatřila zapečetěného Inujašu a zkoumala jeho psí uši. Byla však zadržena vesničany, kteří ji odvlekli na náves ke staré kněžce Kaede. Ta si po chvilce uvědomila, že Kagome vypadá úplně stejně jako její dávno zemřelá sestra Kikjó, jen má očividně jinou povahu a je neobvykle oblečena (měla zelenobílou školní uniformu s krátkou sukní). Kaede nařídila propustit Kagome a povečeřela s ní.  Vesnici večer napadla ta samá stonožka, která stáhla Kagome do studny, ale chyběla jí jedna z šesti rukou, kterou při pádu do studny usekla Kagomina záhadná síla. Kagome ji odlákala z poničené vesnice do lesa a u stromu Gošinboku křičela o pomoc. Inujaša se náhle probral ze spánku a vysmál se jejímu příšernému výkonu proti stonožce v domnění, že mluví s Kikjó. Stonožka z jejího těla vyrazila Posvátný drahokam a přimáčkla ji na Inujašu, jenž ji požádal, ať vytáhne šíp, který ho přibodl před lety ke stromu. Navzdory naléhání Kaede tak učinila. Inujaša stonožku, jež mezitím pozřela Posvátný drahokam a značně zesílila, hravě svými drápy porážel, avšak díky moci drahokamu ji nešlo zabít. Kaede vyzvala Kagome, ať vyhledá v rozmetaných kusech stonožky světlo, tam bude Posvátný drahokam, jenž může dle jejího názoru mít jenom Kagome. Po jeho nalezení se ukázalo, že Inujaša ho chtěl získat pro sebe.  Kaede odříkáním zaklínadla přemístila růženec na Inujašův krk a vyzvala prchající Kagome, aby řekla cokoliv, čím Inujašu zkrotí. Kagome ve chvíli, kdy Inujaša zvedal na mostě přes řeku drahokam, co jí upadl, vykřikla "SEDNI!" "(Osuwari!)" Rozzářený růženec na jeho krku s ním praštil o zem a znehybnil ho. Vyděšená Kagome zakřičela SEDNI ještě několikrát, čímž Inujašu zcela paralyzovala. Ten ji následující dny neustále sledoval. Kaede nazval starou čarodějnicí a odmítal věřit, že uplynulo 50 let a že "ta protivná holka" Kagome není Kikjó, jež tehdy zemřela. Kaede během bitvy s přerostlou stonožkou nabyla přesvědčení, že je Kagome reinkarnací Kikjó, narozená s Posvátným drahokamem v těle, a tak jedině ona ho musí ochránit před zlem, přestože neví o feudální době a o povinnostech kněžek vůbec nic. Tu stonožku kdysi porazila Kikjó a její kosti naházeli do studny, kde byla probuzena mocí drahokamu v Kagomině době.  Znovuobjevení drahokamu vycítili další slabí jókaiové toužící po moci a třetí den se ho zmocnil ptačí jókai, když Kagome unesli banditi pod velením toho, do koho se vtělil, když mířila ke Kosti požírající studně. Kagome jej na návrh Kaede pronásledovala spolu s Inujašou a střílela po něm z luku, což dělala poprvé v životě. Ptačí jókai díky drahokamu rychle rostl a sílil, takže proti němu využila jeho získanou moc, kterou si dával přirůst zpět useknuté části jeho těla. Vystřelila šíp s jeho připevněným pařátem, aby ho najisto trefila, ale zasáhla kromě jókaie i Posvátný drahokam. Ten se v ohromném záblesku roztříštil na tisíce střípků, jež se rozlétly po celém Japonsku. Jednotlivé střípky sice zdaleka neměly takovou moc jako kompletní Posvátný drahokam, přesto byla jejich síla výrazná a mezi démony i některými zlými lidmi se o ně doslova strhla válka. Kagome s Inujašou nalezli v lese poblíž jen jeden z nich.  Kaede večer konstatovala, že se Kagome s Inujašou musí vydat střípky drahokamu znovu zcelit. Pouze Kagome je schopná střípky vidět a Inujaša disponuje nadlidskou silou, utvoří tak dobrý tým. Inujašu, jenž u jezera další ráno šmíroval Kagome ve snaze přijít na to, jak jí střípek sebrat, dráždil vzhled Kagome, jež v půjčených šatech miko vypadala úplně stejně jako Kikjó. Po Kagome žádal, ať se svlékne, a s boulí na hlavě za jeho zvrhlý návrh jen dodal, ať chodí oblečená v tom divném zelenobílém úboru. Usoudila, že se Inujaša chová jako malé dítě a urazil ji zvoláním, že ji k hledání střípků nepotřebuje. Rozhodla se vrátit domů a znovu zneškodnila Inujašu příkazem sedni, když po ní opět loudil střípek. U Kosti požírající studny ji však nějaké vlákno pořezalo obličej. Zahlédla velkou pavučinu z vlasů, co tam nachystala poloviční jókai jménem Jura Sakasagami. Ta Kagome sebrala střípek a zaútočila. Kagome spadla do studny a s křikem se dostala zpět do své doby. Ze studny ji vytáhli její děda a Sóta a dověděla se, že byla tři dny pryč. Celá rozechvělá se rozbrečela dědovi, že se celou dobu tak bála.  Ve středověku poloviční jókai Jura ovládla svými vlasy obyvatelstvo a napadla Inujašu s Kaede, kterým se povedlo uprchnout, neboť Kaede jako jediná viděla vlasy, ale byla zraněná. Inujaša ji částečně zasypal v lese po mělké díry a šel hledat Kagome, neboť ta vlasy bude vidět také. Inujaša se studnou dopravil do její doby a donutil ji k návratu. Ve svatyni svedli bitvu s Juřinými vlasy, při níž Kagome vyhledala řídící vlas, který následně on přesekl drápy. Zpět ve středověku Kagome sledovala hlavní prameny, vedoucí k Juře, jež mezitím zabila vojáky. Od nich si Kagome vzala luk a šípy a slíbila Inujašovi, že začne trénovat. Na svahu je ale přepadly vlasy a Kagome navigovala Inujašu v sedě na jeho zádech, než byl zachycen a upoután. Kagome zasáhla hlavní pramen vlasů, čímž uvolnila její dřívější oběti. Jura ohnivými vlasy podpálila Kagome, oděné do Inujašova pláště z ohnivé krysy, který ji ochránil. Inujaša se uvolnil z vlasů a s pomocí úderu krvavá pracka usekl Juře ruku s mečem, který však dále svými vlasy ovládala na dálku. Zezadu probodla Inujašu a hodlala mu useknout hlavu, ovšem podcenila ho. Kagome zatím vyšplhala po hlavním prameni vlasů a objevila rudou lebku, její slabé místo. Jura se pokusila Kagome uškrtit, čemuž Inujaša zabránil a oba spadli do hromady lebek jejích obětí. Kagome hrotem proděravěla rudou lebky, čímž Juru zneškodnila a získala zpět svůj střípek.  Kagome se poté vrátila do své doby, aby si s sebou přinesla kolo a zásoby léků pro zraněného Inujašu. Ten se ale zatím vyléčil sám svými schopnostmi polovičního jókaie. S Inujašou se poté vydala na cestu za dalšími střípky. Cestou narazili díky instrukcím blešího jókaie Mjógy na Inujašova bratra Seššómarua a na jeho sluhu Džakena, který hledal otcovo dědictví: meč Tessaiga v jeho hrobě, jehož přesná poloha je neznámá. Seššómaru věděl, že se tam dostane s využitím černé perly z Inujašovy oční čočky. Inujašu hodlal nejprve zabít pomocí jókai, zamaskované jako jeho matka. Než ho pozřela, stihla ho zachránit Kagome, ale Seššómaru stihl získat černou perlu a vyčaroval portál do podsvětí. Tam se za ním vypravili i Kagome a Inujaša. V obrovitých útrobách ostatků jejich otce, psího jókaie jménem Inuno-Taišó, nalezli Tessaigu. Seššómarua však nepřijala a popálila mu ruku. Úspěšný nebyl ani Inujaša a meč povolil, až když se ho dotkla Kagome. Mezitím se oba bratři prali o meč a získal ho nakonec Inujaša. Seššómaru se s tím nesmířil a proměnil se z humanoidní formy do skutečné podoby psího jókaie. Na radu Mjógy Inujaša použil Tessaigu, aby legitimizoval držení této zbraně. Tessaiga se z rezavého a tupého meče proměnila na ostrý meč, jakmile Inujaša řekl Kagome, že ji před Seššómaruem ochrání. Tessaigou usekl bratrovi levou ruku a po bitvě se všichni vrátili do reálného světa, kde narazili na nepřítele, jenž se stane jejich úhlavním: Naraku.  Později se k Inujašovi a Kagome připojili další členové jejich skupiny. Liščí jókai Šippó byl sirotek toužící po pomstě Hromovým bratrům za smrt svého otce, což za něj nakonec provedl Inujaša. Chlípný mnich Miroku zdědil po svém otci a dědovi kletbu větrného tunelu v dlani, kterou způsobil poloviční jókai Naraku. Vydělával si pokoutně zaříkáváním a sloužil mu jezevčí jókai Hači. Také rád sahal na pozadí dívkám. Sango byla zabijákem jókaiů. Její mladší bratr Kohaku byl posednut a zabit pavoučím polovičním jókaiem Narakuem, jenž vyvraždil celou její rodinu a celou její vesnici. Sango byla tehdy také zabita, ale později byla s bratrem oživena s pomocí střípků drahokamu Narakuem. Naživu je udržoval, aby je použil proti Inujašovi a Kagome, na které svalil vinu za vyvraždění jejich vesnice, ale nakonec na rozdíl od svého bratra poznala, že Naraku lhal. Kirara byla nekomata patřící Sango. Byla to žlutočerná létající dvouocasá kočka, která se může zvětšit.  Skupina zažila mnohá dobrodružství, setkala se s mnoha dalšími lidmi i jókai, a časem se Inujaša s Kagome sblížili. Čarodějnice Ora Suei však jejich vztah zkomplikovala. S pomocí Kagominy duše oživila Inujašovu první lásku, miko Kikjó, jež kvůli nynější nečisté podstatě připomínala více potulnou ztrápenou duši (banší) než miko. Kikjó chtěla zabít Inujašu, ačkoliv ho stále milovala a on ji ještě také. Inujaša při každém jejich střetnutí, kdy ona bloudila světem, stále opětoval její city, což vedlo k různým reakcím u Kagome i samotné Kikjó, jež byla přesvědčená, že Inujaša chce získat moc Posvátného drahokamu, aby se stal úplným jókaiem. Později ale Inujašovi a o hodně později i Kikjó došlo, že tehdejší incident s Posvátným drahokamem, který skončil jeho zapečetěním o strom Gošinboku, způsobil poloviční jókai Naraku.  K Seššómaruovi se později připojila malá, osiřelá holčička Rin, která u něj probudila city k lidem. Jednoho dne ji našel mrtvou po útoku vlčích jókaiů a oživil ji mečem Tenseiga. City k ní si dlouho nepřipouštěl a dával pozor, aby je neodhalil zvláště svým nepřátelům. Rin dala jméno jeho dvouhlavé sani A-Un a Seššómaru ji ochraňoval při svém putování jako svou dceru a do budoucna snad jako potenciální manželku, neboť věděl, že až ona doroste do dospělosti, on bude na poměry jókaiů pořád mladíkem. Setkání s Rin ho skutečně výrazně změnilo.  Naraku se ukázal být záludným dlouhodobým protivníkem, po jehož střetnutích s Inujašou a jeho skupinou se postupně vyjasňovala minulost Inujaši a Kikjó. Naraku byl původně lidský bandita jménem Onigumo, o kterého se před 50 lety potají staraly Kikjó s Kaede v jeskyni poblíž vesnice, protože byl smrtelně zraněn. Naraku však přistoupil na dohodu pavoučího jókaie, který jím byl přitahován proto, že věděl o jeho citech ke Kikjó a pod záminkou, že mu pomůže získat její srdce a Posvátný drahokam. Onigumo svolil ke spojení s ním a s dalšími jókai, čímž vznikl velmi mocný polojókai Naraku. Naraku si tehdy vypůjčil podobu Inujaši, jenž byl tehdy připraven vzdát se své polojókaiské podstaty za pomocí Posvátného drahokamu, aby ukončil povinnosti Kikjó, jež by následně žila jako normální dívka a vzala si ho za svého muže. Kikjó čekala na Inujašu, aby mu dala Posvátný drahokam, ale místo něj přišel převlečený Naraku, jenž ji počastoval urážkami a tím, že s ní nikdy neplánoval žít a chce být plnohodnotným jókaiem. Ošklivě ji zranil, utekl a vzal na sebe její podobu. V podobě Kikjó napadl lukem a šípy Inujašu, jenž nerozuměl, co se stalo, a cítil se podveden. Následkem dalších událostí napadl vesnici, kde za ty měsíce, co se stýkal s Kikjó, tak nějak zdomácněl, aby ukradl Posvátný drahokam, což nakonec vedlo k jeho zapečetění vážně zraněnou Kikjó.  Samotný Posvátný drahokam vznikl jako mocný artefakt, aby miko jménem Midoriko před několika staletími zapečetila moc krále jókaiů Magacuhiho. Uvnitř uvěznila celou jeho podstatu během bitvy trvající sedm dní proti legiím jókaiů. Magacuhi vznikl podobně jako Naraku, tedy spojením jókaiů se smrtelně zraněným zlým člověkem, jenž tajně toužil po jejím srdci. Když ji vzal do zubů, použila Posvátný drahokam ke spojení jeho a její duše a oba tak byli navždy odstraněni ze světa. Jejich těla zemřela, ale jejich duše nadále žily uvnitř Posvátného drahokamu, který se tímto stal tím, čím je nyní. Midoriko se v něm utkávala v nikdy nekončící bitvě s Magacuhim a jeho jókai. Midoričino tělo bylo pohřbeno v jeskyni a její vůle mohla prostřednictvím Posvátného drahokamu ovlivňovat okolní svět, například kolísáním moci střípků. Stejnou schopností disponoval i Magacuhi znečištěním Posvátného drahokamu. Jedině zničením Posvátného drahokamu mohlo dojít k jeho konečné porážce. K tomu dle staré šintoistické legendy mohlo dojít jedině správně vyřčeným přáním.  Do děje se připletl Koga, mladý velitel kmene vlčích jókaiů, jenž se zamiloval do Kagome a často se jí snažil pomoct. Inujašu urážel přízviskem „Psisko,“ a oba byli vždy na kordy. Koga si časem uvědomil, že s Kagome nemůže být, ale navždy pro něj zůstávala tajnou láskou, i když si pak vzal Ajame ze svého kmene, které to slíbil už během dětství. V průběhu celého děje se dále Kagome snažila, jak jen to šlo, nezanedbávat své školní povinnosti a vracela se pravidelně do své doby, kde se boj s učivem kvůli častým absencím, omluvených jejím dědečkem rozličnými zdravotními potížemi, stávalo kolikrát větší noční můrou než boje s nepřátelskými jókai.  Po zhruba dvou letech putování byl Naraku poražen následkem chyby, když se pokusil poštvat Seššómarua proti Inujašovi. Seššómaru si to totiž uvědomil a místo boje proti bratrovi s ním neochotně spolupracoval na zničení původního Narakuova těla. Naraku už dříve posedl duši mrtvého mnicha, hlídajícího posvátnou očistnou horu Hakurei, a vzkřísil skupinu nájemných zabijáků známou jako Banda sedmi, které dal svou sbírku Střípků drahokamů, aby je udržel naživu v jejich zombie-stavu a posílil je tak, aby dostatečně dlouho zaměstnali jeho nepřátele, než si pomocí temného rituálu obnoví v útrobách hory Hakurei tělo, jež nebylo možné zničit běžným způsobem. Naraku byl nakonec po zkompletování celého Posvátného drahokamu přeci jen zničen poté, když se přeměnil s jeho mocí do podoby obřího létajícího pavouka. Mezitím značně zesílili a zmoudřeli Inujaša a jeho přátelé i Seššómaru, který začal přes naprostý despekt k Inujašovi svého bratra uznávat pro jeho odvahu a pro jeho schopnost ho ve vzájemných šarvátkách porazit. Inujaša dokonce ovládl moc i jeho Tenseigy. Do závěrečné bitvy s Narakuem se zapojili všichni, neboť chtěl sebevražedným útokem vyhladit vesnici, kde žila Kaede, avšak byl včas poražen díky Seššómaruově zbrani Bakusaize. Ta představovala jeho skutečnou moc a také odměnu za složení otcovy zkoušky, kdy prokázal, že nepotřebuje otcovo dědictví, aby byl mocný. Naraku byl zničen, třebaže jeho jed zamořil velkou oblast v okolí vesnice. Naraku však před svou smrtí totálně zkaženému Posvátnému drahokamu v pravý moment řekl své přání, jež se vyplnilo ihned poté, kdy byl usmrcen. Mirokův větrný tunel byl tím sice zacelen, ale Kagome vtáhla trhlina v prostoru do jiného světa, kde se nacházel znečištěný Posvátný drahokam po jeho zasažení ještě v Narakově těle posvátným šípem. Zděšený Inujaša otevřel svou Tessaigou, vylepšenou na nejlepší možnou úroveň, bránu do jiného světa, aby Kagome našel. Při hledání mluvil k oběma zvlášť démon Magacuhi, který se snažil Kagome přesvědčit, aby učinila sobecké přání a následně spadla do pasti Posvátného drahokamu, který se tak ukázal být velice nebezpečnou hračkou. Dle Magacuhiho a jeho démonů by následně Kagome v Posvátném drahokamu zaujala Midoričino místo a sváděla by zde věčnou bitvu proti Narakuovi, jenž sem byl také přenesen. Sám Magacuhi by se pak mohl znovu inkarnovat na svět. Inujaša však dokázal křičet tak nahlas, že jeho hlas dorezonoval až ke Kagome. Ta řekla Magacuhimu, jehož nazvala Posvátným drahokamem, že věří, že pro ni Inujaša přijde, a skutečně přišel. Následně si vzpomněla na dědečkovo vyprávění, že Posvátný drahokam lze zničit jen jediným správným přáním. Tedy si přála, aby zmizel jednou pro vždy.  Kagome se následně vrátila zpět do fyzického světa i s Inujašou, políbila se s ním, a Kosti požírající studna, jež zmizela v obou světech na tři dny, kdy byla uvězněná v Posvátném drahokamu, se znovu objevila. Ale každého z nich vrátila tam, kam patřili. Ve své době Kagome dostudovala, zatímco ve feudální době byla vesnice obnovena, Sango s Mirokuem se vzali a měli tři děti. Rin začala žít s Kaede, aby se po letech putování se Seššómaruem naučila zase žít s lidmi. Kagome každý den zkoušela jít do feudální doby za Inujašou, jenž tam zůstal sám, neboť před závěrečnou bitvou odešla ze světa konečnou smrtí i jeho Kikjó, jež konečně nalezla klid a byla očištěna od nenávisti i žárlivosti. Avšak přenos Kosti požírající studny nefungoval. Až teprve jednoho dne, těsně po promoci, kdy hluboce zapřemýšlela, proč přestala fungovat, a došlo jí, že ji do její doby přitáhly její city. Vnitřně se vzdala všeho, co měla a mohla ještě mít, a studna náhle začala opět fungovat. Tentokrát již jen jednosměrně. Rozloučila se s matkou, dědečkem, bratrem Sótou a vrátila se za Inujašou, kterého si vzala za muže, třebaže on byl poloviční jókai. Ale nyní byl o poznání moudřejší a konečně dospělý. Kagome nastoupila ke Kaede do řádného učení na kněžku miko a ve feudální době pak trávila spokojený život spolu s Inujašou.

Inuyasha (犬夜叉, "Inujaša"), celým názvem Inuyasha, feudální pohádka (戦国御伽草子犬夜叉, "Sengoku otogizóši Inujaša"), je japonská manga napsaná a ilustrovaná Rumiko Takahaši. Poprvé byla uveřejněna v týdeníku "Šónen Sunday" 13. listopadu 1996 a skončila 18. června 2008. Hlavními hrdiny série jsou středoškolačka Kagome cestující do feudálního Japonska (přibližně období Sengoku), poloviční démon Inujaša, chlípný buddhistický mnich Miroku, liščí démon Šippó a zabiják démonů Sango. Hlavním záporným hrdinou je Naraku, bažící po moci Drahokamu čtyř duší ( 四魂の玉, "Šikon no tama"), též zkráceně Posvátném drahokamu.

Inu Yasha (jap., "Sengoku Otogizōshi „Inuyasha“", "Die mittelalterliche Geschichte „Inu Yasha“") ist eine international erfolgreiche Mangareihe der japanischen Zeichnerin Rumiko Takahashi, die von November 1996 bis Juni 2008 in Japan erschien. Das Werk umfasst knapp 9.500 Seiten, wurde auch als Anime, Kinofilm, Theaterstück, Roman und Computerspiel umgesetzt und lässt sich in die Genres Abenteuer, Fantasy, Drama und Komödie einordnen.


Železniční trať Rumburk – Panský – Mikulášovice

Historie.

Listina o koncessi ze dne 3. srpna 1901 byla vydána ku stavbě a provozování lokomotivní železnice, která budiž vystavěna jako místní dráha o rozchodu pravidelném ze stanice Mikulášovické přes Ziedler a Starý Ehrenberk do Rumburka, s odbočkou z Herrnwalde do Lípa Krásné. Koncessionáři jsou povinni stavbu povolené železnice nejdéle do dvou let, vystavěnou dráhu pak veřejné vozbě odevzdati a po celou dobu koncesse pravidelnou vozbu po ní provozovati.  Dnem 1. ledna 1925 na základě úmluvy mezi republikou Československou a koncesionáři místní dráhy Mikulášovice–Rumburk, nabyl veškerý movitý i nemovitý majetek, vlečné dráhy, příslušenství a všechna vozidla do svého vlastnictví stát. Ten převzal i zbytek dosud neumořené části hypoteční půjčky, uzavřené u Zemské banky království Českého (Zemská banka) v Praze, v jmenovité hodnotě 2.586.400.- Kč.  Od 13. prosince 2009 byla dopravní obslužnost v pracovní dny převedena na autobusovou linku, zůstaly tak pouze víkendové spoje. Od 11. prosince 2011 měl být provoz na trati zastaven úplně, nakonec však Ústecký kraj objednal několik víkendových párů vlaků.  Od roku 2018 je víkendová linka U27 nahrazena turistickou likou T2, která je provozována o víkendech pouze od duba do října a o hlavích prázdninách (červenec, srpen) jede denně. Nově je většina vlaků trasována Mikulášovice dol.n. - Panský - Krásná Lípa a trasu z Panského do Starých Křečan využívá jen první a poslední pár vlaků.

Provoz.

Po této trati v současnosti jezdí turistické osobní vlaky linky T2 Rumburk/Krásná Lípa - Panský - Mikulášovice dol.n., pod marketnigovým názvem,Vlak Českého Švýcarska" a o víkendech a svátcích spěšný vlak Děčín hl.n. - Česká Kamenice - Krásná Lípa - Panský - Mikulášovice dol.n., pod marketingovým názvem,Brtnický cyklovlak".  Osobní vlaky linky linky T2 zajišťují motorové vozy 810. Jeden pár spěšných vlaků je veden lokomotivou 714 a modernisovanými vozy Btx.

Železniční trať Rumburk–Panský–Mikulášovice dolní n. (v jízdním řádu pro cestující označená číslem 084) vede z Rumburku přes Panský do Mikulášovic. Od roku 2009 je v téže tabulce uváděna také železniční trať Krásná Lípa – Panský, do té doby uváděná v tabulce 085. Jde o jednokolejnou regionální trať, na níž byl provoz zahájen v roce 1869 jako vlečka z Rumburka do Dolních Křečan. V roce 1902 byla trať otevřena pro veškerou dopravu.

Die Bahnstrecke Mikulášovice–Panský–Rumburk ist eine regionale Eisenbahnverbindung in Tschechien, die ursprünglich von der Nordböhmischen Industriebahn als staatlich garantierte Lokalbahn erbaut und betreiben wurde. Die Strecke verläuft von Mikulášovice ("Nixdorf") über Panský ("Herrnwalde") nach Rumburk ("Rumburg").


Osobní život.

John Green se narodil v Indianapolis ve státě Indiana Mikeovi a Sydney Greenovým. Tři měsíce po jeho narození se rodina přestěhovala do Michiganu a později do Birminghamu v Alabamě a nakonec do Orlanda na Floridě. Green chodil na střední školu Indian Springs v Alabamě, která později inspirovala jeho první román "Hledání Aljašky". Green mluvil o své zkušenosti se šikanou, která mu velice znepříjemnila léta dospívání. Vystudoval angličtinu a religionistiku na Kenyon College.  Po promoci Green pět měsíců pracoval jako kaplan v dětské nemocnici ve městě Columbus v Ohiu. Původně se chtěl stát episkopálním knězem, ale jeho zkušenosti s prací v nemocnici (setkával se s dětmi, které trpěly smrtelnými nemocemi) ho přivedly ke kariéře spisovatele. Později se k tomutu tématu vrátil v románu "Hvězdy nám nepřály".  Několik let žil Green v Chicagu, kde pracoval pro kritický časopis "Booklist" a v mezičase pracoval na "Hledání Aljašky". Později Green žil v New Yorku, kde studovala jeho manželka Sarah Uristová Greenová. Pár měl svatbu 21. května 2006. Ve videích na kanálu VlogBrothers se o Sarah mluví jako o „Yeti“, protože se odmítala objevovat v záběru. Objevila se na YouTube ve videochatu s prezidentem Obamou, během něhož se prezidenta zeptala, jestli mají s manželem pojmenovat svou nenarozenou dceru Eleanor nebo Alice.  Green má obsedantně-kompulzivní poruchu a svým potížím týkajícím se duševního zdraví se na YouTube zevrubně věnuje. Jde mu o destigmatizaci duševních poruch. Hrdinka jeho poslední knihy "Jedna želva za druhou" rovněž trpí OCD. Green dlouhodobě podporuje uprchlíky. Nechal se slyšet, že „pokud sdílíte mé náboženské přesvědčení, není žádných pochyb, jak Ježíš pohlíží na chudé, bezprizorní a uvězněné.“

Dílo.

Greenův první román "Hledání Aljašky" vyšel v roce 2005 (č. 2013, Knižní klub). Je to příběh zasazený do prostřední střední školy, při jehož psaní se Green inspiroval svými zkušenostmi ve škole Indian Springs. Kniha získala Cenu Michaela L. Printze, kterou Americká knihovnická asociace (ALA) každoročně uděluje „nejlepší knize napsané pro teenagery, posuzováno podle literární hodnoty“. Společnost Paramount koupila filmová práva a najala jako scenáristu a režiséra Joshe Schwartze, ale o pět let později, když se stále nic nedělo, Green svým fanouškům oznámil, že přestože on si scénář „zoufale zamiloval“, společnost Paramount o něj moc zájmu nejeví. V květnu 2018 Green oznámil fanouškům, že podle knihy vznikne seriál na televizní stanici Hulu.  Greenova druhá kniha "Příliš mnoho Kateřin" (2006, č. 2015, Knižní klub) byla jedním z finalistů Ceny Michaela L. Printze.  Green spolu se dvěma dalšími spisovatelkami YA literatury, Lauren Myracleovou a Maureen Johnsonovou, napsal povídkový soubor "Sněží, sněží..." (2008, č. 2015, YOLI). Knihu tvoří tři propojené povídky, včetně Greenovy povídky Vánoční zázrak. Všechny tři příběhy se odehrávají v tom samém městečku během silné sněhové bouře.  Greenova třetí knihy "Papírová města" vyšla v roce 2008 (č. 2014, Knižní klub). Na motivy knihy byl v roce 2015 natočen stejnojmenný film.  Poté Green spolu se svým kamarádem, YA spisovatelem Davidem Levithanem, napsali román "Will Grayson, Will Grayson" (2010, č. 2016, YOLI). Kniha byla jedním z finalistů ve dvou literárních cenách udělovaných Americkou knihovnickou asociací: Stonewall Book Award (za vynikající počin v LGBT literatuře pro děti a mládež) a Odyssey Award (za vynikající počin v produkci audioknih).  V srpnu 2009 Green oznámil, že píše novou knihu s názvem "The Sequel" (Druhý díl), nikdy ji však nedokončil. Jeho šestá kniha "Hvězdy nám nepřály" (č. 2013, Knižní klub) vyšla v lednu 2012. Green uvedl, že několik částí z "The Sequel" bylo do tohoto románu zahrnuto. Jednou z inspirací příběhu byla nerdfighterka Esther Earlová, která v šestnácti letech zemřela na rakovinu. Green podepsal celý první náklad (150 000 výtisků). Podle knihy byl v roce 2014 natočen úspěšný film stejného jména se Shailene Woodley a Anselem Elgortem v hlavní roli.  Přestože měly jeho knihy především pozitivní kritické ohlasy, Green mluvil o několika chybách, které v nich zpětně našel. V odpověď na tweet od fanouška se například omluvil za to, že v "Papírových městech" použil slovo "retarded" (retardovaný), a uvedl: „Ano, lituju toho. Tehdy jsem si myslel, že má autor odpovědnost zobrazovat jazyk tak, jak se užívá, ale teď... o osm let později už nemám pocit, že knize, která pojednává o polidšťování druhých, nějak prospěl odlidšťující jazyk.“ A dodal: „Ve filmu to slovo není, a už ho nikdy nepoužiju v knize ani jinde.“  V září 2015 Green oznámil, že si dává pauzu od sociálních médií, aby se mohl soustředit na svou další knihu. V srpnu 2016 uvedl, že v následujících deseti měsících omezí svoje veřejná vystoupení, aby mohl dokončit rukopis. V září ovšem Green na YouTube oznámil, že už možná žádnou další knihu nevydá, a svoje současné zkušenosti se psaním popsal jako „takový intenzivní nátlak, jako by mi lidi při psaní koukali přes rameno“. V červnu 2017 bylo zveřejněno, že Greenův další román "Jedna želva za druhou" (č. 2018, YOLI) bude vydána v říjnu 2017. Kniha se okamžitě po vydání ocitla na prvním místě žebříčku bestsellerů The New York Times. Hlavním tématem knihy je život s obsedantně-kompulzivní poruchou (ODC), s níž má Green rovněž osobní zkušenost.

VlogBrothers.

1. ledna 2007 založil John se svým bratrem Hankem kanál na Youtube zvaný "VlogBrothers". Bratři se rozhodli, že spolu po dobu jednoho roku vůbec nebudou komunikovat pomocí textu, jen prostřednictvím videí, a odstartovali tak projekt Brotherhood 2.0 (Bratrstvo 2.0). Každý všední den jeden z nich přidal video. V červenci zveřejnil Hank video se svou písní „Accio Deathly Hallows“ (Accio Relikvie smrti), kde zpíval o tom, jak se těší na vydání posledního dílu Harryho Pottera. Video mělo velký úspěch a objevilo se dokonce i na přední stránce YouTube, což kanálu přineslo spoustu nových diváků. V posledním videu projektu bratři oznámili, že budou v natáčení videí pokračovat i nadále. V současné době zveřejňuje každý z bratrů jedno video týdně, John každé úterý. V květnu 2018 měl kanál přes tři miliony odběratelů.  Díky svým videím získali bratři rozsáhlou fanouškovskou základnu po celém světě. Její členové si říkají nerdfighteři. Mají slogan „Don't forget to be awesome“ (Nezapomeňte být úžasní). Nerdfighteři a bratři Greenovi se angažují v celé řadě huminitárních projektů, včetně každoročního Project for Awesome (Projekt za úžasnost), což je charitativní fundraisingová událost; dále webové stránky Kiva, kde lidé půjčují peníze lidem z rozvojových zemí, kteří chtějí začít s podnikáním; a charitativní organizice Foundation to Decrease World Suck (Nadace na snížení nanicovatosti světa), kterou bratři Greenové sami založili.  Kromě hlavního kanálu VlogBrothers bratři rozjeli i několik vedlejších projektů, např. Truth or Fail nebo HankGames.

Další projekty.

Crash Course.

Crash Course je kanál, který Green založil se svým bratrem Hankem. Jedná se o série krátkých vzdělávacích videí cílených na středoškolské studenty, ale vydělil se z ní další kanál zaměřený na mladší děti, Crash Course Kids. V roce 2012 dostali bratři na projekt grant od společnosti Google. Jednotlivé série videí se zabývají světovými dějinami, americkými dějinami, literaturou (tyto uvádí John), chemií, anatomií a fyziologií, biologií, ekologií, psychologií a filozofií (tyto uvádí Hank), astronomií, hrami, historií vesmíru, ekonomií, duševním vlastnictvím, fyzikou, dějinami filmu, mytologií, sociologií a počítačovou vědou (tyto uvádějí jiní lidé než bratři Greenovi).

VidCon.

VidCon je každoroční konference pro youtuberskou komunitu. První ročník se konal v roce 2010. Bratři Greenové ji začali pořádat kvůli nárůstu youtuberské komunity. Události se účastní mnoho populárních uživatelů YouTube, ale i jejich fanoušci, takže poskytuje prostor pro vzájemná setkání.

Project for Awesome.

V roce 2007 bratři Greenové představili charitativní událost Project for Awesome (P4A) (Projekt za úžasnost). Tradičně se koná 17. a 18. prosince. Po dobu těchto dvou dní uživatelé YouTube zveřejňují videa na podporu vybraných charitativních či neziskových organizací. V roce 2012 se vybralo celkem 483 466 amerických dolarů, což přesáhlo cílovou částku 100 000 dolarů. S každým dalším rokem podpora události narůstá a vybere se více peněz. V roce 2015 skončila celková částka na 1 546 384 dolarů. Peníze se vybírají prostřednictvím darů na stránce Indiego, kde mohou lidé věnovat peníze a výměnou za ně dostat drobnosti jako podepsané fotografie, knihy nebo jiné umění. Bratři Greenové také darují jeden cent za každý komentář, který někdo během události přidá k videu týkajícímu se projektu. Po celou dobu trvání projektu běží i živý stream, který uvádí John Green, Hank Green nebo další osobnosti z YouTube.

"Dear Hank & John".

V červnu 2015 začali bratři Greenové s každotýdenním podcastem s názvem "Dear Hank & John" (Milý Hanku a Johne). Jedná se o „humoristický podcast o smrti“. Každá epizoda začíná tím, že John přečte vybranou krátkou báseň, poté bratři odpovídají na otázky, které jim zaslali jejich posluchači, a dávají jim „pochybné rady“. Podcast pokaždé uzavírají informace o dvou stálých tématech – Hank referuje o Marsu a John o svém oblíbeném britském fotbalovém týmu AFC Wimbledon.

"The Anthropocene Reviewed".

V lednu 2018 rozjel Green nový sólový podcast s názvem "The Anthropocene Reviewed" (Recenze antropocénu). Recenzuje v něm věci, které vděčí za svou existenci antropocénu, období ovlivnění lidskou existencí. Mohou to být lidské výrobky jako dietní Dr Pepper, nebo přírodní druhy, jejichž osud byl ovlivněn lidskou existencí, jako např. berneška velká, nebo fenomény jako Halleyova kometa. V každé epizodě Green recenzuje dvě věci a dává jim hvězdičkové hodnocení.

Mental Floss.

Green patří k předním osobnostem YouTube kanálu časopisu Mental Floss.

Filmová produkce.

Green byl vedoucím producentem filmové verze "Papírových měst". Dále bude produkovat film o vzniku fotbalového týmu AFC Wimbledon, který podporuje.

John Michael Green (* 24. srpna 1977 Indianapolis, Spojené státy) je americký spisovatel a vloger. V roce 2006 získal za své první dílo "Hledání Aljašky" Cenu Michaela L. Printze. Jeho román "Hvězdy nám nepřály" z ledna 2012 se umístil na vrcholu žebříčku bestsellerů deníku The New York Times. V roce 2014 byl podle knižní předlohy natočen stejnojmenný film, ve kterém se v jedné ze scén objevil i sám autor. Doposud napsal Green sedm knih: kromě výše uvedených jsou to "Papírová města" (filmová verze byla do kin uvedena v roce 2015), "Příliš mnoho Kateřin", "Will Grayson, Will Grayson" (společně se spisovatelem Davidem Levithanem), "Sněží, sněží"... (soubor tří vánočních povídek, spolu s Lauren Myracleovou a Maureen Johnsonovou) a zatím poslední "Jedna želva za druhou". Do češtiny všechny knihy přeložila Veronika Volhejnová.

John Michael Green (* 24. August 1977 in Indianapolis, Indiana) ist ein US-amerikanischer Schriftsteller, Videoblogger, Filmproduzent und Podcaster. Zu seinen bekanntesten Büchern gehören "Looking for Alaska" (2005, deutsch: "Eine wie Alaska", 2007), "Paper Towns" (2008, deutsch: "Margos Spuren", 2010, 2015 zudem verfilmt) sowie "Turtles All The Way Down" (2017, deutsch: "Schlaft gut, ihr fiesen" "Gedanken") und "The Fault in Our Stars" (2012, deutsch: "Das Schicksal ist ein mieser Verräter", 2014 zudem verfilmt). Für sein Buch "„Das Schicksal ist ein mieser Verräter“" wurde Green 2013 mit dem Deutschen Jugendliteraturpreis ausgezeichnet.


Geologie.

Vrchol vulkánu se skládá hlavně ze zbytků prehistorických sopečných dómů, stejně jako „falešný vrchol“ zvaný Vrchol zklamání. Dřívější pyroklastické proudy zanechaly stopy v okolních říčních údolích, pravděpodobně se jedná o stopy úlomků zborcených sopečných dómů, a na hřebenech východně od vrcholu se nachází zbytky oblaků popela. Na západních svazích se nachází zbytky 35 kilometrů dlouhého laharu, který tudy proudil před 14 tisíci lety. Viditelných je dalších deset zbytků pyroklastických proudů, všechny jsou podle odhadu deset tisíc let staré. U sopky se nachází také mladší zbytky laharů, které mohou být pouhých 5 a půl tisíce nebo pouhé tři tisíce let staré. Další, neznámo jak starý lahar, proudí až 30 kilometrů daleko do řeky Sauk.  Zbytky mračen popela se nachází také na východním svahu sopky, kde prozatímní studie ještě nenašly žádné známky pyroklastických proudů, ale už dokázaly identifikovat cestu několika laharů. V potoce Dusty Creek se nachází nejméně 6 kilometrů tlustý lahar, jehož částí jsou i zbytky pyroklastických proudů a ostatních laharů. Nachází se zde alespoň 10 km3 kamenných úlomků, na západním svahu jsou naopak uvězněny zbytky tefry.  Svahy vulkánu jsou také hosty pro tři sypané kužely a tři termální prameny.

Zeměpisné umístění.

Sopka se nachází v americkém státě Washington, kde je jedním z pěti hlavních stratovulkánů. Je částí Kaskádového vulkanického oblouku a byla vytvořena subdukcí oceánské desky Juana de Fucy pod pevninskou Severoamerické desky. Sbližování těchto dvou desek pokračuje rychlostí 4 centimetry za rok. Pohoří se vyznačuje sopečnou aktivitou už 36 milionů let, zatímco horniny, které sopky tvoří, jsou 55 až 42 milionů let staré. Erupce se zde nekonají pravidelně, ani najednou. Vědci se snaží odlišit od sebe sopky podle jejich stáří, ale ne ve státě Washington, kde má každá sopka, bez ohledu na výšku nebo umístění, odlišný věk.

Historie.

V okolní oblasti před příchodem bílých osadníků žili Indiáni, kteří horu uctívali, stejně jako ostatní sopky, jako mocného ducha. Když se osadníci poprvé dostali do regionu, některé informace o sopce, zjistili právě díky místním legendám. Přestože původní obyvatelé tvrdili o vulkánu, že je velice důležitý v jejich pověstech, při prvním zmapování byl vrcholek vynechán, jelikož se nezmínili o jeho sopečné aktivitě. Až v roce 1850 se totiž zmínili přírodovědci Georgi Gibbsovi, že z hory se jednou kouřilo. Gibbs pochopil, že se jedná o sopku a v roce 1898 se Glacier Peak poprvé objevil na mapách.  Původní obyvatele užívali území okolo pohoří také k zemědělství, což vedlo k častým setkáním v blízkosti hor. Mezi sedmdesátými a devadesátými lety devatenáctého století tak do oblasti přišli zlatokopové hledající zdroje a bohatou půdu. První běloch, který kdy horu spatřil a zapsal to, byl Daniel Lindsey, který zde v roce 1870 hledal vhodnou cestu pro železniční trať společnosti Northern Pacific.

Historie erupcí.

Přes svou nadmořskou výšku 3 213 je Glacier Peak malou sopkou, jejíž vysoká nadmořská výška je důsledkem umístění na vysokém hřebenu. Sopečná část hory se vyvyšuje pouhých 500 až 1 000 metrů nad hřeben. Podobnou geomorfologii má nedaleký masiv Mount Meager na jihozápadě Britské Kolumbie, který se nachází na 400 metrů vysokém hřebeni z nesopečných, krystalických a přeměněných hornin.  Ze všech pěti hlavních sopek ve státě Washington pouze Glacier Peak a Mount St. Helens zažily v posledních patnácti tisících letech velké erupce. Obě sopky produkují magma dacitického původu, takže viskózní magma přibývá jelikož nemůže proudit ven eruptivním otvorem. Tlak postupně stoupá až exploze vychrlí materiály jako tefra, která je ve své nejjednodušší podobě popel.  Tefrochronologie a radiokarbonová metoda datování ukazují, že Glacier Peak zažil erupce přibližně v letech 1700, 1300, 900, 200 a přibližně 850, 3 150 a 3 550 let před našim letopočtem. Tři z těchto erupcí dosáhly 2-4, což je v porovnání s indexem 5, kterého dosáhla erupce Mount St. Helens v roce 1980, málo. Obvykle se jednalo o erupci centrálního otvoru, kterou následovala explozivní erupce. Erupce se lišily produktem, některé vyprodukovaly lahary, jiné pyroklastické proudy, další zase sopečné dómy.  Před asi 13 tisíci lety se v období menším než sto let odehrálo devět tefrových erupcí, které vyprodukovaly pyroklastické proudy. Po smíchání se sněhem a ledem vznikly lahary, které proudily do nedalekých řek, čímž zaplnily jejich údolí velkými nánosy. Lahary pak pokračovaly pryč koryty severního ramene řeky Stillaguamish a řeky Skagit. V Arlingtonu, téměř sto kilometrů po proudu řeky, zanechaly více než dva metry nánosů. Následná eroze nánosů nedaleko Darringtonu způsobila oddělení říčního systému řeky Stillaguamish od řek Skagit a Sauk. Nánosy se vyskytovaly po celé délce řek až k pobřeží Pugetova zálivu, na místech se k nim přidala také tefra, která se ale často dostala vysoko do atmosféry a vítr ji roznesl několik stovek kilometrů daleko. Nánosy tefry se nedaleko Chelanu nakupily na půl metru a nedaleko 554 kilometrů vzdálené Missouly v Montaně téměř osm milimetrů.  Od té doby sopka vyprodukovala ještě několik laharů, největší přišly před 5 900 lety a 1 800 lety, kdy byly spojeny s dómovými explozemi. V obou případech se lahary po řece Skagit dostaly do Pugetova zálivu.

Nebezpečí.

Když lahary dospějí do obydlených oblastí, obvykle pohřbívají budovy a lidi samotné. Příkladem je lahar, který zaplavil v roce 1985 po erupci sopky Nevado del Ruiz kolumbijské městečko Armero, ve kterém usmrtil přes dvacet tisíc lidí. Lahary z Glacier Peaku jsou velkým nebezpečím pro malé obce Darrington a Concrete, menším pro větší města Mount Vernon a Burlington, obecně obce na tocích řek Skagit a Stillaguamish. Ve studii USGS z roku 2005 byla sopka zařazena mezi devět Kaskádových sopek, které byly označeny jako velice nebezpečné s neadekvátním monitorováním. Sopku totiž sledoval jediný seismometr, který navíc dva roky nefungoval.

Ledovce.

Horu pokrývá jedenáct důležitých ledovců. Když je v roce 1906 spatřil C. E. Rusk, popsal, že začaly ustupovat, ale byly stále celkem rozvinuté. Průměrný ústup ledovců na Glacier Peaku od malé doby ledové do roku 1958 čítal 1 640 metrů. Richard Hubley zaznamenal, že v padesátých letech minulého století se ledovce Severních Kaskád po půlstoletí rychlého ústupu zase začaly rozpínat. Stalo se tak poté, co se začaly zvyšovat zimní srážky a snižovat letní teploty v roce 1944. Deset z patnácti ledovců na hoře, včetně všech ledovců na svazích, se začaly rozpínat. Jejich rozpínání dosáhlo 15 až 480 metrů a dosáhlo vrcholu v roce 1978. Mezi lety 1984 a 2005 probíhal další ústup, který u osmi ledovců na hoře dosahoval průměrně 310 metrů. Milk Lake Glacier na severním svahu hory roztál úplně v devadesátých letech.

Rekreace.

Nedaleko hory prochází transkontinentální turistická stezka Pacific Crest Trail, na které je význačným místem překročení řeky Suiattle, na kterém byl most až do konce roku 2003, kdy jej odnesla bouře.  Prvním horolezcem, který na horu vylezl, byl v roce 1897 společně se skupinou vědců z USGS Thomas Gerdine. Sopka je také dostupná pro lyžaře. Hora je dostupná po osmikilometrové chůzi po stezce White Chuck River Trail (Stezka správy lesů č. 643) a poté výstupem po ledovci Sitkum Glacier. Stezka je dostupná po Silnici správy lesů č. 23. Svahy se jak při výstupu, tak při slézání skládají z černých diamantů.

Glacier Peak (v jazyce kmene Sauků "Takobia") je nejizolovanější z pěti hlavních stratovulkánů Kaskádového vulkanického oblouku, které se nachází v americkém státě Washington. Nachází se v divočině Glacier Peak a z žádného z blízkých hustě obydlených území nelze rozpoznat, z čehož plyne, že se toho o něm moc neví a v porovnání s ostatními sopkami v oblasti není ani tolik známý. Přesto od poslední doby ledové má na svědomí největší a nejexplozivnější erupce ze všech sopek ve státě. Vulkán byl vytvořen před přibližně milionem let v pleistocénu a stále je jednou z nejaktivnějších sopek ve Washingtonu. Pravidelné erupce ale nastaly až s ústupem pevninského ledovce z regionu.

Der Glacier Peak (englisch "Gletschergipfel"; im Sauk-Dialekt der Lushootseedsprache "Tda-ko-buh-ba" oder "Takobia") im Norden des Bundesstaates Washington, USA, ist ein aktiver Schichtvulkan der Kaskadenkette.


Vzdělání.

V roce 1963 byl Hansenovi udělen titul bakalář s vyznamenáním z fyziky a matematiky na University of Iowa, jeho učitelem byl James Van Allen. V roce 1965 absolvoval magisterským titulem z astronomie a v roce 1967 získal na téže univerzitě doktorát. V letech 1965 a 1966 byl hostujícím studentem na astrofyzikálním ústavu na Univerzitě v Kjótu.

Výzkum.

Jako vysokoškolského studenta v Iowě Hansena velmi inspiroval výzkum vesmíru, který vedl Van Allen. O deset let později se zaměřil na planetární výzkum, což zahrnovalo porozumění možné změně klimatu v důsledku lidského vlivu na složení zemské atmosféry.  Jedno z těžišť Hansenovy práce byl zářivý transport v planetárních atmosférách, a to zejména interpretace družicových dat týkajících se zemské atmosféry a povrchu. Tyto údaje, jsou-li správně analyzovány, jsou účinným způsobem sledování globální změny životního prostředí na Zemi.  Dále se zabýval vývojem a aplikací numerických klimatických modelů pro lepší pochopení současného klimatu a možných dopadů globálního oteplování.  V roce 1981 James Hansen zveřejnil vlivnou studii, ve které se zaměřil na dopady zvýšení atmosférické koncentrace oxidu uhličitého, způsobeného lidstvem, které lze očekávat v následujících desetiletích.<ref name="DOI10.1126/science.213.4511.957">J. Hansen, D. Johnson, A. Lacis, S. Lebedeff, P. Lee, D. Rind, G. Russell: Climate Impact of Increasing Atmospheric Carbon Dioxide. In: Science. 213, Nr. 4511, 28. August 1981, S. 957. doi:.</ref> Z porovnání jeho tehdejších popisů s dnešními pozorováními vyplývá:<ref name="DOI10.1088/1748-9326/7/4/044035">  </ref> V roce 1988 Hansen publikoval model, který měl 3 scénáře. Avšak nejoptimističtější scénář C nejvíce odpovídá později naměřeným datům. Tento scénář však počítal s tím, že od roku 2000 neporoste koncentrace oxidu uhličitého. To ukazuje na nadhodnocování oteplování i v tomto jeho modelu, protože koncentrace oxidu uhličitého rostla.  Ve studii z roku 2008 Hansen prohlásil, že má-li být zabráněno oteplení přes 2 K a zvratům globálního klimatického systému s nevratnými důsledky, obsah oxidu uhličitého v zemské atmosféře nesmí přesahovat hodnotu 350 částic na milion (ppm).. Již od začátku roku 2016 je globální koncentrace vyšší než 400 ppm a dále stoupá, velmi přesáhla Hansenem uváděnou hranici.  V roce 2016 vyšla práce týmu 19 vědců, který vedl, rozebírající důsledky tvorby vrstvy chladné sladké vody na povrchu oceánů, která se vytváří v důsledku tání ledových příkrovů. Mezi tyto důsledky patří zrychlené tání ledu odspodu vlivem zvýšené teploty vody ve stometrových hloubkách, následný rychlejší postup ledu z pevniny do moře a tedy zvyšování mořské hladiny; vlivem vyššího rozdílu tepot mezi tropickými a mírnými šířkami vznikají také nebývale silné bouře. Hansen shrnuje poučení z tého práce v krátkém videu.

Politické aktivity.

23. června 1988 vystoupil před "Výborem pro" e"nergii a přírodní zdroje "amerického Senátu a prohlásil, že globální oteplování je „na 99 procent“ způsobeno nikoliv přirozenými výkyvy, ale člověkem uvolněnými skleníkovými plyny.  Hansen nařkl vládu prezidenta George W. Bushe a jím instalované hlavy NASA Seana O'Keefa z opakovaných pokusů ovlivnit jeho veřejné názory na příčiny vzniku globálního oteplování. Podle Hansena byli zaměstnanci NASA v oblasti public relations instruováni, aby jeho komentáře a rozhovory přezkoumávali, a Bushova administrativa tiskové zprávy související s klimatem dodatečně upravovala, aby se globální oteplování jevilo méně hrozivé. Jeho situace mu nedovolovala svobodně promluvit, aniž by potom nenásledovala protiakce jiných státních zaměstnanců. V jednom z jeho veřejných vystoupení, vysílaném televizní stanicí CBS, řekl: „Za své více než tři desítky let ve státní službě jsem nikdy nezažil takové restrikce při komunikaci vědců s veřejností.“  Hansen se angažuje mimo jiné také v aktivitách proti těžbě uhlí metodou odstraňování vrcholků hor v Raleigh County v Západní Virginii a byl přitom i několikrát zatčen.  V roce 2008 požadoval obžalování manažerů ropných a těžebních společností, včetně ředitelů "ExxonMobil" a "Peabody Energy," pro „velezradu proti člověku a přírodě“. Bojovali proti učení o globálním oteplování podobně, jako se tabákový průmysl snažil utajit a popírat vztah kouření a rakoviny.  V únoru 2012 přednesl projev na "TED"konferenci.  Hansen je velvyslancem organizace pro ochranu klimatu 350.org,, jejíž jméno se odvozuje od jeho studie ohledně „bezpečného limitu“ obsahu CO v atmosféře. K dosažení tohoto cíle podporuje zavedení systému Poplatků a dividend pro snížení emisí CO.  V roce 2013 Hansen v otevřeném dopise, spolu s kolegy (Ken Caldeira, Kerry Emanuel a Tom Wigley), vyzval ""k renesanci jaderné energie"", jelikož odpor vůči jaderným elektrárnám ohrožuje boj proti změně klimatu. Vědci apelovali na politiky a organizace ochránců životního prostředí po celém světě, aby se zasazovali o rozvoj bezpečné jaderné energetiky. ""Není realistický způsob, jak stabilizovat klima bez významného podílu jaderné energie."" píší vědci v dopise. Rizika jaderné energie jsou totiž "řádově nižší" než nebezpečí vyplývající z použití fosilních paliv. V diskusi o budoucnosti energetické politiky by měly rozhodovat fakta, ne emoce, apelují Hansen a jeho kolegové. Ve studii z roku 2013 srovnávají rizika jaderných a fosilních paliv a vyslovují se pro jadernou energii oproti fosilní, jelikož jde o technologie s výrazně nižším rizikem a emisemi.  James Hansen se připojil jako spolužalobce v procesu proti Spojeným státům americkým, zastoupených jejich prezidentem, který započala skupina 21 dětí a mladých lidí v roce 2015 (hovorově "Climate Kids" ("Děti klimatu")). Skupinu zastupuje spoluzakladatelka nevládní organizace "Our Children's Trust" Julia Olson. V listopadu 2016 potvrdil okresní soud v Eugene (Oregon), že mladí lidé mají Ústavou garantované právo na stabilní klimatický systém se zdravým, svobodným a prosperujícím životem pro sebe a své potomky a připustil tak stížnost formálně. Hlavní líčení má začít v únoru 2018.  Na konci roku 2017 vystoupil na klimatické konferenci COP23 v Bonnu s přednáškou pod názvem ""Vědecká zdrženlivost, hrozba pro lidstvo a přírodu"". V rámci té varoval o nutné potřebě udržet globální oteplování pod 1,5 °C. Dle jeho slov nemáme desítky let na nalezení správné odpovědi, vědci by měli opustit svou čistě informační roli a začít na problém nahlížet komplexně. Jelikož teplota země od roku 1970 stoupá lineárně, je potřeba rapidně snížit emise. Začátkem řešení je podle Hansena navýšení ceny fosilních paliv o to, co stojí naší společnost (znečištění ovzduší, znečištění vody, klimatická změna,...). Teprve pak můžeme začít s alternativy obnovitelné energie. Přiznává, že lidstvo je závislé na energiích, kritizuje však, že jsou upřednostňovány ekonomické zájmy před dlouhodobými aspekty - klimatickou újmu neplatí firmy s fosilními palivy.

Vyznamenání a ocenění.

Hansen byl v roce 1995 zvolen do Národní Akademie Věd. V roce 2001 získal prestižní "Heinzovu environmentální cenu" za svůj výzkum změny klimatu a v témže roce byl poctěn Americkou Geofyzikální Unií vyznamenáním Roger Revell Medal. V roce 2007 mu byla udělena Dan David Prize dotovaná milionem dolarů a Szilardova cena Americké Fyzikální Společnosti (APS).  V roce 2013 byla Hansenovi propůjčena "Ridenhouerova cena za odvahu" jako uznání za to, že "odvážně a asertivně vyjadřuje pravdu o klimatické změně, a to i v době, když se ho Bushova administrativa snažila jako ředitele Goddardova institutu pro studium vesmíru umlčet a potrestat."

Kritika.

V době, kdy Hansen vedl GISS, upravoval tento institut nejvíce data teplot. Od jeho slyšení před Senátem USA v roce 1988 se datuje problematika globálního oteplování. Za jeho aktivismus a nadhodnocování růstu teplot ho kritizuje například fyzik Freeman Dyson.  Klimatologové Hansena kritizují za publikace bez peer review, extrémní tvrzení či terminologii. Na rozdíl od jiných klimatologů Hansen mimo jiné věří, že se skleníkový efekt může vymknout kontrole ("runaway"). Podle IPCC je ale pravděpodobnost minimální: „a "runaway greenhouse effect" — analogous to that of Venus — appears to have virtually no chance of being induced by anthropogenic activities.“.

James E. Hansen ("James Edward "Jim" Hansen;" * 29. března 1941 v Denison, Iowa) je americký badatel v oboru věd o klimatu. Od roku 1981 do roku 2013 byl ředitelem Goddardova institutu pro kosmický výzkum (GISS) NASA. Je mimořádným profesorem na Earth Institute Kolumbijské university, kde vede program Climate Science, Awareness and Solutions (Klimatická věda, povědomí a řešení). Známým se Hansen stal zejména v 80. letech jako jeden z prvních vědců, který vytrvale varoval před nebezpečím globálního oteplování. Své působení v NASA skončil v dubnu 2013, aby se nadále zasazoval především na politické a právní úrovni za snížení emisí skleníkových plynů.

James E. Hansen ("James Edward „Jim“ Hansen;" * 29. März 1941 in Denison, Iowa) ist ein US-amerikanischer Klimaforscher. Von 1981 bis 2013 war er Direktor des Goddard Institute for Space Studies (GISS) der NASA und Professor für Erd- und Umweltwissenschaften an der Columbia University. Bekannt wurde Hansen besonders in den 1980ern als einer der ersten Wissenschaftler, der eindringlich vor den Gefahren der globalen Erwärmung warnte. Er beendete im April 2013 sein Engagement bei der NASA, um sich fortan vorrangig auf politischer und juristischer Ebene für die Verringerung von Treibhausgasemissionen einzusetzen. Er ist einer der Akteure in Nathaniel Richs Sachbuch Losing Earth (2019) über die Klimakrise.


Zápas s nacionalismem.

Konec 19. století byl poznamenán růstem sociálního tlaku a nacionalismu. Například v Trutnově, ležícím na území královehradecké diecéze, tvořili na přelomu 19.–20. století Češi pouze pětinu obyvatel. Již předchůdce Edvarda Brynycha biskup Hais chtěl napomoci v Trutnově české menšině zavedením českých bohoslužeb roku 1886, avšak pro odpor německých nacionalistů se mu nepodařilo prosadit výstavbu českého kostela. V péči o české menšiny pokračoval Edvard Brynych, který zavedl v Trutnově, Žirči a Dubenci české bohoslužby. Odpor nacionalistů proti biskupovi a menšinám zesílil po odmítnutí německého kandidáta na farní úřad v Dolním Lánově. Němečtí nacionalisté zamezili přístupu Čechů na jejich bohoslužby. V Trutnově pak situaci řešili zřízením vlastní bohoslužebné místnosti v soukromém domě.  Zápas o pozice vyústil v požadavku Němců k zřízení vlastních biskupství v rámci pražské církevní provincie a to v Chebu a Kutné Hoře. Papež vyslyšel přání biskupa Brynycha a českého duchovenstva a plán na rozdělení diecéze odmítl. Kolem roku 1905 podobný plán znovu rovněž odmítl.

Postoje k suchodolským zjevením.

Eduard Brynych se krátce po nástupu do úřadu biskupa královéhradeckého musel vyjádřit k událostem, které měly probíhat zhruba od druhé poloviny (10. srpna) roku 1892 v Suchém Dole na Náchodsku celé tři roky. Tehdy čtrnáctiletá dívka Kristina Ringlová zde měla prožívat zjevení Panny Marie a místo se stalo cílem procesí věřících. Jeho postoje byly k těmto událostem negativní a taktéž i v pozdějších letech je katolická církev nikdy zcela neuznala (obnovený kostelík z roku 1897 po požáru v roce 2010 vysvětil 8. července 2012 pan kardinál Dominik Duka za přítomnosti krajského hejtmana a několika stovek věřících).

Prof. Edvard Jan Nepomuk Brynych, pokřtěn jako Eduard Josef (4. května 1846, Vlásenice-Drbohlavy – 20. listopadu 1902 Chrast) či jen Eduard Brynych se na přelomu let 1892 a 1893 stal 14. sídelním biskupem královéhradeckým. Jeho zásluhou se na přelomu století projevil obrodný proces. Byl organizátorem katolického spolkového, politického a náboženského života. V roce 1897 svolal do Hradce Králové diecézní sjezd, se zaměřením na spolupráci skupin katolíků. Zasloužil se o vybudování spolkového a tiskového domu – Adalbertina. Podporoval vznik sportovní organizace Orla. Orel Královéhradeckého kraje nesl název Brynychova župa.

Eduard Jan Brynych (auch: "Eduard Jan Nepomuk Brynych"; tschechisch: "Edvard Jan Nepomucký Brynych"; * 4. Mai 1846 in Vlásenice; † 20. November 1902 in Chrast) war Bischof von Königgrätz.


Příběh.

Film začíná scénou, ve které uvězněná žena porodí dítě a pak ji zabije mutant Papa Hades. Následuje ukázka práce vojenských vědců, kteří v horách, kde se odehrával předchozí film, instalují elektronický dozor. Vědci jsou pak postupně zabiti.  Skupina vojáků trénuje při simulaci boje v Afghánistánu, vyjdou najevo slabiny jednotlivých členů skupiny a jejich nesoudržnost. Jejich velitel je za selhání napomene a řekne jim, že dostali za úkol dodat zásoby vědcům pracujícím v tajné oblasti.  Když přijedou na základnu, nenaleznou žádné známky po tom, že by tam byli vědci, až dostanou zkreslenou zprávu z hor. Velitel rozhoduje o záchranné misi, Napoleon a Amber zůstávají na základně. Ti tam naleznou jednoho z vědců, který vyleze z mobilní toalety a zemře poté, co je varuje před nebezpečím. Krátce nato shoří jejich vozidlo a zmizí jejich zbraně. Amber začne utíkat k ostatním do kopců, ale je napadena jedním z mutantů. Mickey se kvůli zranění vrací od ostatních a mutanta střelí, ten pak zmizí v jedné z podzemních děr. Když Mickey přijde blíže k Amber, ruka ho stáhne dolů do díry. Napoleon a Amber získají zpět jeho zbraň a rozhodnou se vydat ke zbytku skupiny.  Jakmile se Amber a Napoleon připojí ke skupině, napadne je další mutant a Spitter omylem zastřelí velitele. Rozhodnou se jít zpátky a Spitter chce dobrovolně odnést velitelovo tělo, protože se cítí odpovědný za jeho smrt. Ze skály se rozhodnou slanit, ale provaz se Spitterem a velitelovým tělem někdo z mutantů přestřihne a oba spadnou dolů. Vojákům nezbude než najít jinou pozemní cestu. Narazí na zraněného plukovníka, který jim řekne nějaké podrobnosti o mutantech, že si ponechávají ženské oběti naživu, aby jim porodily nové mutanty a že zpátky dolů se dostanou jen přes doly. Plukovník se pak zastřelí.  Díky léčce se vojáci dostanou do podzemí, ale Missy je unesena jedním mutantem a Stump se rozhodne opustit skupinu a slanit se po skále a dovést pomoc. Ostatní pokračují tunely pod vedením Delmara. Napoleon a Amber se od skupiny oddělí poté, co propadnou skrytou šachtou.  Missy je mezitím znásilněna mutantem Chameleonem, bráni se mu a ukousne mu kus jazyka. Pak ale do místnosti vejde Papa Hades, kterého se Chameleon lekne a uteče. Hades Missy vysvlékne a brutálně znásilní.  Chameleon pak napadne Napoleona a Amber, Napoleon ho zabije kusem skály. Objeví se tam také slepý mutant, který vycítí Chameleonovo mrtvé tělo. Napoleon a Amber před ním uniknou šachtou za pomoci pasivního mutanta. Zbytek skupiny, Delmar a Crank, pokračují. Delmar je napaden slepým mutantem, kterého pak Crank zabije. Delmar tvrdí, že je to jen zranění ramene, a oba pokračují. Napoleon jim ukáže průchod a mutant jim naznačí, aby ho následovali. Hades zatím ve skladu znásilňuje nahou Missy. Cestou Delmar zemře, měl vážnější zranění, než jen pouze ramene. Ostatní ale vezmou jeho tělo s sebou. Mutant je dovede k východu, když se Amber rozhodne, že se musejí vrátit pro Missy. Když Amber přesvědčí Napoleona, aby šel s ní, Crank najde dynamit. Crank ale při jeho přesunu způsobí explozi, která ho zabije a upoutá pozornost Hadese.  Po vraždě dalšího mutanta, naleznou Napoleon a Amber místnost, kde je Missy. Objeví se tam ale Hades a začne boj. Amber najde poslední náboj a střelí ho do hlavy, ale on přežívá a boj pokračuje, ačkoli mu mozek teče z hlavy. Missy ho ale udeří kladivem do varlat a vojáci konečně boj vyhrávají.  Tři přeživší vojáci jdou za světlem, které považují za východ. Text ale prozradí, že žádný z vojáků nebyl nalezen a jsou v současnosti považováni za zběhy a armáda odmítá přiznat, že oblast s mutanty existuje. Film končí scénou, ve které mutantí ruka bouchne do monitoru, který patří vědcům ze začátku filmu.

Produkce.

"Hory mají oči 2" se začaly natáčet v létě 2006 ve Warzazátu v Maroku, kde se natáčel i první díl. Ačkoli původní film z roku 1977 měl také pokračování, "Hory mají oči 2" nejsou jeho remakem.  Myšlenka na pokračování napadla Wese Cravena při rozhovoru s producentem Peterem Lockem. Cravena napadlo, že postava z předchozího filmu Brenda, kterou ztvárnila Emilie de Ravin, by se přidala k Národní gardě, protože je traumatizovaná z předchozích události a chce se zbavit svého strachu. Během tréninku měl Brendě zavolat její seržant a říci jí, že armáda posílá tým do Nového Mexika, aby zlikvidoval zbytek mutantů, a že ji potřebuje, protože je jediná známá živá osoba, která zná polohu jejich domova. Protože byla de Ravin ale součástí projektu televizního seriálu "Ztraceni", nemohla do svého plánu natáčení filmu začlenit. Craven tedy její postavu nahradil, ale většinu z původní myšlenky použil

Hory mají oči 2 (orig. "The Hills Have Eyes 2") je pokračování amerického hororu "Hory mají oči", který je remakem filmu "The Hills Have Eyes". Film z roku 2007 sleduje osudy několika vojáků, kteří bojují o přežití s mutanty žijícími na staré vojenské základně v Novém Mexiku. Snímek režíroval Němec Martin Weisz a scénář napsali otec a syn Wes a Jonathan Cravenovi.

The Hills Have Eyes 2 ist ein US-amerikanischer Horrorfilm von Martin Weisz aus dem Jahr 2007. Der Film ist eine Fortsetzung von "The Hills Have Eyes – Hügel der blutigen Augen", der wiederum eine Neuverfilmung von Wes Cravens "Hügel der blutigen Augen (1977)" ist. Das Werk ist eine Produktion von 20th Century Fox und wurde am 16. März im Zuge des "Nürnberger Fantasy Filmfests" welturaufgeführt. Des Weiteren kam er am 23. März 2007 in die US-amerikanischen und am 29. März 2007 offiziell in die deutschen Kinos.


Vznik, rozsah a přenesený význam pojmu.

Termín vznikl v 17. století v prostředí rané italské opery a později se rozšířil po celé Evropě. V 18. století se role primadony rozdělila; vedle titulu "prima donna assoluta" (neomezená, absolutní) začal být používán též titul "prima donna altra", nebo jinak "seconda donna" (druhá dáma), která zpívala spíše vedlejší role. Význam termínu se postupně vyvíjel; od 19. století se jako primadony označovaly operní hvězdy s velkými pěveckými schopnostmi, vysokými ambicemi a mnohdy velmi reprezentativním nebo také výstředním vystupováním.  Význam slova byl postupem doby přenesen mimo svět opery, i do divadla (také činoherního) a filmu. V současnosti se užívá také v mírně pejorativním významu pro domýšlivé či svárlivé hvězdy i ve sportu a jinde. Všeobecně však záleží na kontextu, ve kterém je termín uveden.

Slavné operní primadony.

V 18. století získaly italské operní pěvkyně Francesca Cuzzoni a Faustina Bordoni slávu jako „primadony“ nebo „divy“. V 19. století patřil tento atribut mnoha pěvkyním, jako byly další Italky Angelica Catalani a Giuditta Pasta, Švédka Jenny Lind nebo Španělky Maria Malibran a Pauline Viardot-García, které byly sestry. Původem Češka Tereza Stolzová byla oblíbenou pěvkyní Giuseppe Verdiho.  V průběhu 20. století patřily k velkým a všeobecně uctívaným operním primadonám české sopranistky Ema Destinnová, Maria Jeritza a Jarmila Novotná. Velkými celosvětově uznávanými hvězdami od poloviny 20. století byly Maria Callas, Renata Scotto, Renata Tebaldi, Mirella Freni, Montserrat Caballé, Sylvia Geszty a Joan Sutherland.  Mezi nejvýznamnější operní pěvkyně současnosti, primadony v pozitivním smyslu, patří Edita Gruberová, Renée Fleming, Angela Gheorghiu, Cecilia Bartoli, Anna Netrebko a Joyce DiDonato. Z pěvkyň mladší generace mají podle kritiků velký potenciál ruské sopranistky Olga Peretyatko-Mariotti, Irina Lungu, Aida Garifullina a Julija Ležněva (významná koloraturní sopranistka), Bulharka Sonja Jončeva, lotyšská mezzosopranistka Elīna Garanča a sopranistky Pretty Yende z Jižní Afriky a Valentina Nafornița z Moldavska. Tyto pěvkyně vystupují pravidelně na významných operních scénách jako jsou Metropolitní opera v New Yorku, Vídeňská státní opera a další.  Maria Callas, původem Řekyně, získala u hudebních kritiků atribut „Primadonna assoluta“ (absolutní primadona) 20. století. Takto je v současné době označována také ruská sopranistka Anna Netrebko. Význačný švýcarský deník "Neue Zürcher Zeitung" ocenil její „fenomenální hlasovou kontrolu“. Podle tohoto listu je Anna Netrebko „jediná zbývající „Primadonna assoluta“ naší doby“.

Primadona (někdy též "primadonna", z it.: "prima donna") je první dáma, první sólistka operního domu nebo operní společnosti. Jde zpravidla o sopranistky, často koloraturní, které ztvárňují hlavní ženské role v nejslavnějších dílech operního repertoáru.

Eine Primadonna (italienisch, eigentlich „erste Dame“) war ursprünglich die „erste“ Sängerin einer Operngesellschaft, sie sang die Hauptrolle in einer Oper. Der ursprünglich neutrale oder sogar objektive Begriff erlebte mit der Zeit einen Bedeutungswandel und wird heute manchmal negativ oder pejorativ verstanden.


Taxonomie.

Někdy je rod drobýšek ("Centunculus") považován za podrod rodu drchnička ("Anagallis") a drobýšek nejmenší ("Centunculus minimus") za synonymum druhu ("Anagallis minima").

Výskyt.

Drobýšek je prvotně rozšířený téměř v celé Evropě, včetně evropské části Ruska a na severozápadě afrického kontinentu. Druhotně roste také v Severní a Jižní Americe stejně jako v Austrálii. Z přírody České republiky již delší dobu mizí a v současnosti je velmi vzácný, obdobná je situace i na Slovensku.  Tato drobná rostlinka (jak již naznačuje české pojmenování) je konkurenčně velice slabá, vyžaduje rozvolněný, nezapojený vegetační kryt, optimum jejího růstu je od května do září. Vyrůstá na propustných vlhčích obdělávaných půdách, úhorech nebo píscích, často na březích vodních nádrží, řek nebo obnažených rybničních dnech, vápnité půdy ji nesvědčí. V ČR se obvykle vyskytuje v rybničnatých oblastech na jihozápadě Čech a to v mezofytiku do nadmořské výšky 1000 m.

Popis.

Jednoletá lysá rostlina o průměrné výšce 1 až 7 cm s holou přímou nebo vystoupavou lodyhou která se již od spodu větví a může v uzlinách kořenit. Je hustě porostlá střídavými listy jejichž vejčité čepele o velikosti 3 až 5 × 2 až 4 mm jsou u báze zúžené do kratičké stopky a na vrcholu špičaté.  V paždí celokrajných listů vyrůstají jednotlivě a na kratičkých stopkách bílé květy o velikosti větší špendlíkové hlavičky. Mají hluboce dělený čtyřlaločný kalich asi 2 mm dlouhý a vytrvalou baňkovitou bílou nebo narůžovělou štíhlou čtyřcípou trubkovitou korunu (o poloviční délce kalichu) s plochým rozložením konců lístků. Vespod koruny jsou na slunci se lesknoucí buňky s nektarem. Čtyři tyčinky mají nitky částečně srostlé s korunou. Zřídka mohou být květy pětičetné a mít pět tyčinek. Rozkvétá od dubna do června.

Rozmnožování.

V oboupohlavných květech drobýška dozrávají nejdříve blizny které se za příhodného počasí opylují cizím pylem. Pokud hmyz blizny neopylí do doby dozrání vlastního pylu, dojde k samoopylení. Při dlouhotrvajícím nepříznivém počasí se koruny ani neotvírají a květy se opylí kleistogamicky.  Plodem je kulatá tobolka o průměru 1,5 až 2 mm která je obalena zaschlou korunou a otvírá se víčkem. Obsahuje průměrně 10 hnědých semínek kterými se tento druh výhradně rozmnožuje.

Ohrožení.

Drobýšek nejmenší nikdy nerostl v Česku hojně, v poslední době je však nacházen stále méně a méně. Jeho zjištěné počty v minulosti i současnosti mohou být zkreslené tím, že jeho opravdu nenápadné vzezření a poměrně krátká doba aktivního růstu i kvetení mohly zapříčinit jeho snadné přehlednutí. Je však na pováženou, že v ČR mizí jeho přirozené biotopy. Byl proto "Červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky z roku 2012" prohlášen za druh kriticky ohrožený (C1t).

Externí odkazy.

Drobýšek nejmenší ("Centunculus minimus") je efemérní, vzrůstem nenápadná, nízká, na vlhkých místech rostoucí bylina s drobnými bílými květy, je to jediný druh monotypického rodu drobýšek.

Der Zwerg-Gauchheil oder Acker-Kleinling ("Anagallis minima", Syn.: "Centunculus minimus") gehört zur Gattung Gauchheil ("Anagallis") in der Unterfamilie der Myrsinengewächse (Myrsinoideae).


Osobní život.

Narodil se v městě Richmond ve Virginii a vyrůstal v Planu v Texasu. Jeho matka Annie pracuje s dětmi, které trpí autismem a jeho otec Bruce je inženýr. V roce 2007 absolvoval na Plano Senior High Schoo a Texas Tech University Independent School District. Podle svých slov je „liberální křesťan“.

Kariéra.

Hostoval v několika televizních pořadech včetně seriálů "Kriminálka Las Vegas", "Zločiny ze sousedství", "" a "Kalifornské léto". Objevil se v menších rolích v komediích "Konec snění" a "Rodinná dovolená a jiná neštěstí". Ve filmu "Mezi řádky" hraje Bena Samuelse, jediného bělošského studenta ve třídě na kalifornské střední škole. Kritik Thomas Hibbs z National Review Online poznamenal, že Parrish hrál tuto roli se „skromným humorem“.  Od roku 2005 hraje v seriálu televize Showtime s názvem "Tráva" roli Silase Botwina, nejstaršího syna Nancy Botwin. V roce 2012 byla odvysílána 8. a poslední řada seriálu.  11. srpna 2008 se připojil k obsazení muzikálu "Probuzení jara (Spring Awakening)" a zahrál si hlavní roli Melchiora Gabora v divadle Eugena O'Neilla v New Yorku a obdržel ohlas u kritiků. Roli hrál až do derniéry muzikálu, která proběhla 18. ledna 2009.  18. srpna 2008 Parrish uveřejnil video na serveru funnyordie.com s názvem "Cougar 101 with Hunter Parrish".  Ve filmu "Znovu 17" se objevil jako Stan, basketbalový hráč na střední škole.  V letech 2007 až 2009 moderoval internetovou talk show spolu se svými přáteli Kylem Shermanem a Allison Tyler s názvem "Two Guys and a Girl" (česky Dva kluci a holka).  8. srpna 2011 bylo oznámeno, že se objeví v roli Ježíše v Broadwayském revivalu Godspell. Představení začala od 13. října. V roce 2017 hrál roli Claye Haase ve druhé řadě seriálu "Quantico".

Hunter Parrish (* 13. května 1987, Richmond, Virginie, USA) je americký herec a zpěvák. Jeho nejznámější role je Silas Botwin v seriálu "Tráva", který vysílá stanice Showtime.

Hunter Parrish (* 13. Mai 1987 in Richmond, Virginia) ist ein US-amerikanischer Schauspieler und Sänger. Parrish wurde durch die Fernsehserie "Weeds" bekannt, in der er die Rolle des "Silas Botwin" spielt, und war darüber hinaus schon in mehreren Hollywood-Filmen zu sehen. Davor trat Parrish als Gast-Schauspieler in Serien wie "", "Close to Home" und "Summerland Beach" auf. Außerdem wirkte er in den Filmen "Plötzlich verliebt" (2004) und "Die Chaoscamper" (2006) mit.


Popis.

Okoličnatka kalifornská je stálezelený strom nebo keř s tenkou, tmavě hnědou kůrou a střídavými, jednoduchými listy. Dorůstá výšky až 45 metrů. Čepele listů jsou úzce podlouhlé až úzce eliptické, kožovité, sytě žlutozelené, žláznatě tečkované, se zpeřenou žilnatinou. Listy jsou při rozemnutí aromatické. Květy jsou nevelké, asi 15 mm široké, oboupohlavné, se žlutavým okvětím složeným ze 6 nerozlišených okvětních lístků ve 2 kruzích. Jsou uspořádány do úžlabních až téměř vrcholových, krátce stopkatých okolíků. Tyčinek je 9, mimo nich jsou přítomna 3 drobná sterilní staminodia. Semeník je svrchní, vejcovitý. Plodem je zprvu zelená, později tmavě purpurová, asi 2,5 cm dlouhá peckovice spočívající na nevelké číšce.

Rozšíření.

Okoličnatka se vyskytuje v Kalifornii a jz. Oregonu na jihozápadě USA. Roste jako součást smíšených lesů různých typů, od vlhkých lesů při pobřeží až po suché lesy a porosty chaparralu ve vnitrozemí. Vyskytuje se na velmi různorodých stanovištích: v údolích na aluviálních půdách, v hlubokých kaňonech, na svazích a hřbetech hor i na skalních výchozech, v nadmořských výškách od úrovně moře až po 1500 metrů. Nejbujněji ovšem roste na hlubokých, vlhkých, aluviálních, dobře propustných půdách. Snáší teploty až -25 °C.  V rámci svého přirozeného areálu roste ve společnosti celé řady druhů jehličnatých i listnatých stromů, mezi něž náleží např. douglaska tisolistá, sekvoj vždyzelená, jedle obrovská, různé druhy borovic, zerav obrovský, jedlovec různolistý, cypřišek Lawsonův aj., z listnáčů např. javor jasanolistý, javor okrouhlolistý, platan "Platanus racemosa", četné druhy dubů, topol chlupatoplodý, vrby, planika Menziesova a řada dalších.

Ekologické interakce.

Květy okoličnatky jsou opylovány zejména rozličnými druhy drobného hmyzu. Semena ve velkém množství konzumují různí hlodavci, zejména veverka šedá, křeček příbytkový a křeček kalifornský, z ptáků např. sojka Stellerova

Význam.

Dřevo okoličnatky je velmi tvrdé a dekorativní. Náleží mezi nejvíce ceněná dřeva západních oblastí USA. Jádrové dřevo starších stromů se vyznačuje žlutohnědou až olivovou barvou, jemnou strukturou a zvlněnou až kořenicovou texturou. Je obchodováno pod názvem "oregon myrtle" či "myrtlewood". Aromatické listy jsou používány k ochucování jídel. Pražená semena jsou jedlá a připomínají lískové oříšky. Indiáni je používali jako potravinu. Plně dozrálé plody lze jíst i syrové, jsou však hořké. Odvar z listů se používá v tradiční medicíně.

Okoličnatka kalifornská ("Umbellularia californica"), česky též umbelulárie, je druh rostliny z čeledi vavřínovité a jediný druh rodu okoličnatka. Je to stálezelená dřevina s úzkými, tuhými listy a drobnými nažloutlými květy. Plodem je peckovice. Druh se vyskytuje na jihozápadě USA jako složka smíšených lesů. Je vyhledáván pro kvalitní a tvrdé dřevo. Plody slouží jako potravina, listy k aromatizování pokrmů. Má význam i v tradiční medicíně.

Der Kalifornische Lorbeer ("Umbellularia californica"), auch Berglorbeer oder Kalifornischer Berglorbeer genannt, ist eine im westlichen Nordamerika heimische Laubbaumart aus der Familie der Lorbeergewächse (Lauraceae). Sie ist die einzige Art der monotypischen Gattung "Umbellularia". In den Vereinigten Staaten wird diese Baumart je nach Standort als "Oregon Myrtle(wood)" oder als "California Bay Laurel" bezeichnet.


Příběh.

Jamal Skywalker je dítě ulice a pracuje v zábavném středověkém parku kde se nemůže pohodnout se svojí šéfovou. Když se objeví konkurence rozhodne se k ní přejít. Se svým kamarádem Stevem jednoho dne čistí jezírko a o místech u konkurence se baví, když Jamal najde ve vodě náhrdelník. Steve odběhne pro síť a Jamal se pro náhrdelník nakloní. Spadne do vody a ocitne se v lese kde zachrání život nějakému pobudovi který se představí jako Sir Knolty. Jamal jde do města a myslí si že všechno je jenom reklama. Potom co se pustí do křížku s lordem Percivalem se představí jak Normanský vyslanec. Sluha Filip ho odvede za králem. Jamal zjišťuje že se nachází v roku 1328. Na jedné hostině Jamal zachrání královi život před vzbouřenci a král ho vyznamená. Jamal hned začíná s přeměnou království, staví fastfoody a pomalu se sbližuje s Viktorií, dívkou do které se Jamal zamiloval. Ta se ho pokusí přesvědčit aby se přidal ke vzbouřencům ale Jamal odmítá. Další noci ho svede králova dcera a Jamal má být popraven. Naštěstí ho zachrání Knolty a Jamal ho na oplátku přesvědčí že není jenom hadrem se kterým můžou všichni vytírat a naučí ho box. Knolty představí Jamala svržené královně. To ale na tábor udělají nájezd Percivalovi lidé a polovinu vzbouřenců pobijí. Victorii vsadí do okovů a Jamal je ochoten udělat cokoli aby ji zachránil. S královnou a Knoltym vede útok na Leův hrad a dobývají ho. Percival zradí a zabije Lea, pak zajme Victorii a postřelí Knoltyho. Jamal díky svým moderním bojovým stylům Percivala porazí. Percival pak na Jamala zaútočí zezadu ale zraněný Knolty Percivala zabije. Vzbouřenci vyhráli. Jamal se jezerem vrací domů a bere s sebou Victorii. Po ponoření do jezera se probudí v zábavním parku, kde ho oživují zdravotníci. Jamal se ptá po Victorii ale Steve nechápe o koho jde. Se Stevem pak pomůžou postavit zábavní park zpátky na nohy. Při baseballu pak potkává dívku jménem Nikol a ta se Victorii neskutečně podobá. Když Jamal na Nicol uvidí její šrám na krku (úplně stejný udělal Percival Victorii) usoudí že je to jeho milovaná. Jamal se za ní rozběhne když se ale uhýbá kočárku spadne do vodního příkopu. Když se může konečně nadechnou zjistí že je v koloseu a císař právě vypustil lvy. Jamal se pokusí utéct...

Černý rytíř ("angl. Black Knight") je americká historická komedie. Hlavní roli Jamala hraje americký akční herec a komik Martin Lawrence.

Ritter Jamal – Eine schwarze Komödie (Originaltitel: "Black Knight") ist eine US-amerikanische Filmkomödie von Regisseur Gil Junger aus dem Jahr 2001. Der Film behandelt frei die Geschichte "Ein Yankee am Hofe des König Artus" von Mark Twain.


Dělení válcových dynamometrů.

Existuje mnoho druhů válcových dynamometrů podle cílové aplikace - například měření emisí, náběh/kumulace vzdálenosti vozidel (MACD), Akustické aplikace (NVH), Elektromagnetické testy (EMC), testování na konci linky (EOL), měření výkonu pro tuning. Další základní dělení je podle druhu vozidla - motocykly, osobní automobily, nákladní automobily, traktory nebo podle velikosti rolí nejčastěji 25", 48", 72" nebo případně jiné. Moderní dynamometry používané pro vývoj mají většinou jeden válec na kolo a kolo vozidla se umisťuje na vrcholek role. Starší konstrukční řešení jsou dva válce na kolo a kolem vozila se najíždí mezi tyto válce - toto řešení je levnější a jednodušší, nicméně vzhledem k požadavkům na přesnost a přísným limitům se již nepoužívá pro vývoj nových vozidel, ale jen jako testovací dynamometr na konci linky a nebo pro měření výkonu motoru bez nutnosti demontáže, či výkonový tuning v "garážových" firmách.

Měřené veličiny na válcovém dynamometru.

Přímo měřené veličiny jsou pouze síla na snímači síly (loadcell) a rychlost otáčení role měřená na otáčkoměru dynamometru. Všechny ostatní veličiny jsou z nich vypočítané pomocí konstantního poloměru role a uchycení snímače síly.

Měření výkonu na válcovém dynamometru.

Vzhledem k třecím a mechanickým ztrátám na různých částech pohonného ústrojí je výkon měřený na kolech zhruba o 15 až 20 procent nižší, než je výkon měřený přímo na výstupu klikové hřídele motoru (měřený zařízením zvaným motorová zkušebna).

Princip simulace silnice na dynamometru.

Na válcovém dynamometru na vozidlo nepůsobí stejné síly jako na silnici, například odpor vzduchu daný aerodynamickým tvarem vozidla nehraje žádnou roli, namísto toho je součet všech sil působící na vozidlo na reálné silnici na válcovém dynamometru simulovány přes pneumatiky. Odpor vzduchu se tedy se zvyšující se rychlostí na dynamometru projevuje jako zvyšující se síla brzdící kola vozidla. Cílem je, aby vozidlo na dynamometru zrychlovalo a zpomalovalo stejně jako na reálné silnici. Nejprve je potřeba znát parametry "chování" vozidla na reálné silnici. Ty se získají tak, že před ideálním rovném úseku silnice se vozidlo za bezvětří rozjede na danou rychlost, vyřadí se na neutrál a na tomto rovném úseku se postupně měří v krátkých rychlostních intervalech za jak dlouho zpomalí v daném intervalu. Například 100-90 km/h, 90-80 km/h, 80-70 km/h 70-60 km/h apod. Zpomalování z vyšších rychlostí trvá hlavně vlivem odporu vzduchu kratší dobu. Tyto parametry se pak společně se setrvačnou hmotností zadají do dynamometru a pro reálné chování se pak po uchycení vozidla provede tzv. adaptační běh, během kterého dynamometr automaticky zkouší s vozidlem zpomalovat a mění parametry do doby než zpomaluje v rychlostních intervalech jako na silnici. Takto získané parametry pak platí pro daný typ vozidla. Změnou nastavení simulované setrvačné hmotnosti lze například simulovat schopnost vozidla zrychlit pokud plně naloženo, nastavením tzv. gradientu pak simulovat jízdu do kopce či z kopce. aj. Existují dynamometry pro klimatické komory, kde lze plynule měnit teplotu v daném rozmezí např. -40 až 50 °C nebo pro tlakové testovací komory a porovnávat pak spotřebu za různý teplot a tlaků a simulovat třeba jízdu ve vysokých nadmořských výškách.

Válcový dynamometr (), v angličtině někdy označovaný jako rotující silnice (rolling road) je měřící a testovací zařízení určené k simulaci silnice v kontrolovaném prostředí, většinou uvnitř budovy. Povrch silnice nahrazuje válec neboli role. Vozidlo je pevně uchyceno k budově zádržným systémem a je umístěno hnanou nebo všemi nápravami na roli (rolích).

Ein Rollenprüfstand ist ein Funktionsprüfstand für Fahrzeuge, bei dem die Leistungsmessung durch die Übertragung der Räder auf eine Rolle erfolgt. Gemessen wird üblicherweise die Antriebs- oder die Bremsleistung am Rad. Das Fahrzeug wird dabei auf eigener Achse auf den Prüfstand gebracht.


Původní robot Karel.

S myšlenkou výuky programování prostřednictvím tvorby programů pro svět robotů přišel na přelomu 70. a 80. let 20. století Richard E. Pattis, který jej používal na Stanfordově univerzitě při výuce studentů. Pojmenoval jej Karel (a ne Charles) jako poctu Karlu Čapkovi, který slovo "robot" zavedl do světového slovníku.  V Pattisově verzi se robot pohyboval ve městě sestávajícím z vodorovných ulic ("streets") a svislých bulvárů ("avenues" – svislý směr měla připomínat první písmena: "AV").  Robot rozuměl 5 základním příkazům: "move" (přesuň se na další křižovatku), "turnleft" (otoč se vlevo), "putbeeper" (polož bzučák), "pickbeeper" (zvedni bzučák) a "turnoff" (vypni se), dokázal testovat, zda je před ním volno, zda jsou v jeho blízkosti bzučáky a na kterou stranu je natočen. S pomocí těchto základních příkazů a pomocí programových konstrukcí (sekvence, smyčky, podmíněné příkazy) bylo možno definovat nové příkazy a používat je v programu.  V půli 90. let byl Pattisův Karel opuštěn, když Stanford začal při výuce používat programovací jazyk Java. Od roku 2005 se Karel do Stanfordu vrátil v nové implementaci právě v jazyku Java a IDE Eclipse. V současnosti studenti na Stanfordu začínají v jazyku Karel a během několika týdnů plynule přecházejí k Javě.

Příklad.

Jednoduchý příklad programu v programovacím jazyce Karel:

Lokalizace.

V Česku byla původní myšlenka lehce upravena. Robot se pohyboval po obdélníkovém, šachovnicovitě uspořádaném dvorku, na jehož políčka pokládal či z nich zvedal značky. Jeho základní příkazy byly přeloženy do češtiny: "Krok", "VlevoVbok", "Polož" (rozuměj značku) a "Zvedni" (značku). Kromě toho uměl otestovat, je-li před ním zeď, je-li pod ním značka a je-li otočen na sever.  Robot Karel může vykonávat velmi rozmanité činnosti: od primitivních příkazů typu VpravoVbok přes jednoduché skoky, oběhy pole a kreslení různých obrazců z Karlových značek, až ke složitému hledání značek v bludišti nebo sčítání a porovnávání čísel (představovaných počtem značek na jednotlivých políčcích).  Na Slovensku vznikla verze s názvem "Robot Karol++", u které jsou klíčová slova ve slovenštině a která obsahuje některá další rozšíření. Tato verze byla později přeložena i do češtiny, angličtiny a němčiny.

Metodika.

Kolem české verze Karla vznikla rozsáhlá metodika s řadou nejrůznějších výukových materiálů. Tato metodika v první etapě výuky vůbec nepoužívá v programech proměnné, čímž snižuje nároky na množství látky, kterou je třeba žákům přednést. Žáci se v této etapě naučí především dekomponovat složitější problémy na sadu problémů jednodušších a používat základní programové konstrukce. Používání proměnných se zavádí až při přechodu na konkrétní programovací jazyk. Zde žáci používají knihovnu simulující jim známý svět robota Karla. Nejprve se při přepisování svých programů pro robota Karla naučí základy syntaxe použitého programovacího jazyka a v dalších etapách začnou tyto programy zdokonalovat využitím proměnných.

Karel++.

Programovací jazyk Karel byl později rozšířen na objektově orientovaný jazyk označený Karel++ (po vzoru C++). Tento jazyk je syntakticky podobný jazyku Java.

Karel H.

Nová modifikace programovacího jazyka karel++, která má implementováno nové GUI a prvky programovacího jazyka C#. Syntaxe příkazů je podobná CSS, HTML a Java. Tato modifikace byla pojmenována podle autora Karla Hladíka.

V hudbě.

Robot Karel se objevuje v klipu "Nikdy nic nebylo" od Sto zvířat

Karel je programovací jazyk (a většinou také vývojové prostředí) určený pro výuku programování naprostých začátečníků. Programy umožňují ovládat robota pohybujícího se po čtvercové síti.

Robot Karol ist eine Programmierumgebung für eine gleichnamige in einfachem Deutsch gehaltene Programmiersprache. Sie wurde entwickelt, um Schüler mit Hilfe der Programmierung von einfachen virtuellen Robotern an die Algorithmik heranzuführen. Die Grundidee entstammt dem Buch "Karel the Robot: A Gentle Introduction to The Art of Programming".