Život.

William Henry Fox Talbot byl jediným dítětem Williama Davenporta Talbota v Lacock Abbey – majestátním sídle na východ od Bathu. Jeho matka byla Elisabeth Theresa, dcera druhého hraběte z Ilchesteru. Bylo mu teprve pět měsíců, když jeho otec zemřel a zanechal po sobě vysoké dluhy. Po jeho smrti musel malý Talbot se svou matkou žít několik let ve velmi skromných podmínkách až do roku 1804, kdy si lady Elizabeth vzala pozdějšího kontradmirála Charlese Feildinga. Finanční situace se náhle zlepšila a bylo možné obnovit opatství Lacock Abbey a využívat jako rezidenci. K mladému Talbotovi přibyly ještě dvě nevlastní sestry. Spolu vyrůstali v bohatém a vlivném prostředí. Jeho matka disponovala díky svému původu a prostřednictvím rozsáhlých sociálních vazeb dobrými kontakty – strýc byl kariérní diplomat, nevlastní sestra dvorní dáma u britské královské rodiny, bratranec byl pokládán za „nejbohatšího prostého“ na celém britském ostrově.  Rodina pak podnikala obvyklé vzdělávací zájezdy po evropském kontinentu, při kterých Talbot získával cenné osobní kontakty, ale byly také prvním impulsem pro jeho pozdější práci v oblasti fotografie. Zatímco ostatní členové skupiny si v Itálii pořizovali skici památek, Talbot stále nebyl s výsledky na papíru spokojen, přestože jako pomůcku pro kreslení používal cameru obscuru. Později sám zmiňoval, že již tehdy zatoužil po tom "zaznamenat nenapodobitelné krásy obrazů, které Příroda vykreslí, a které se objeví v ohnisku skleněné čočky na papíře...".  Ve svých jedenácti letech byl přijat na renomovanou školu v Harrow, po které studoval matematiku na univerzitě Trinity College v Cambridge. Svou první vědeckou práci s názvem „O vlastnostech křivek odvozených od equilaterální hyperbooly“ publikoval ve svých 22 letech.  Talbot se v roce 1824 setkal v Mnichově s britský astronomem Johnem Herschelem. Tato schůzka položila základ přátelství a spolupráce, které pravděpodobně přispělo k tomu, že se Talbot začal významně věnovat výzkumu světla a optických jevů. Herschel jej v roce 1826 seznámil s doktorem Davidem Brewsterem, významným skotským fyzikem, který také prováděl výzkum světla. Brewster se začal o Talbotovu práci velmi zajímat, publikoval jeho články ve svém vědeckém časopise a zůstali doživotními přáteli.  Dne 20. prosince 1832 se Talbot oženil s Konstancií Mundy z Derbyshire. Téměř současně byl zvolen kandidátem reformní strany Whigů do parlamentu. Jako politik nijak významně pozornost nevzbudil, setkání sněmu pravidelně navštěvoval, ale jen málokdy si vzal slovo.  Za svého života si Talbot až do poslední chvíle dopisoval s více než 1100 vědci, politiky a jednotlivci – dochovalo se 8000 dopisů, které byly adresované jemu do vlastních rukou a 2000 dopisů psaných jeho rukou. Když mu bylo osm let, nutil svého nevlastního otce, že "„maminka a všichni ti, kterým píšu, jsou povinni mé dopisy zachovávat, a ne je pálit“."  Zemřel po dlouhé nemoci dne 17. září 1877 ve své pracovně v Lacock Abbey a byl pochován v Lacocku.

Historie rodu Talbotů.

John Ivory Talbot (1687-1772) z Lacock Abbey Wiltshire, si vzal ctihodnou Mary Manselovou (1696–1735) dceru Thomase, 1. lorda Mansela z Margamu, Glamorgan. Měli spolu tři děti: Johna, Thomase a Marthu Talbotovi.

Dílo.

Pro své pokusy používal papír nasycený dusičnanem stříbrným a chloridem sodným. Všiml si, že v místech, kde chlorid sodný převažoval papír, po osvícení nezčernal. Opačně se choval dusičnan stříbrný, s pomocí kterého dokázal po hodinové expozici v kameře obskuře získat negativní obraz. Jako ustalovač použil ověřený chlorid sodný.  V srpnu 1835 se mu podařilo zhotovit první negativ na světě metodou, kterou pojmenoval "fotogenická kresba". Je na ní zobrazeno okno jeho rezidence, snímek má název "Arkýřové okno v Lacock Abbey".  Položil základy fotogramu, když pořizoval siluety listů rostlin nebo krajky.  Talbot prováděl v červenci 1850 jako první na světě pokusy s fotografickým bleskem. Použil k tomu nejspíše statickou elektřinu, nashromážděnou v leydenských lahvích. Jako fotografovaný objekt mu sloužila stránka novin "Times", připevněná na rychle se otáčejícím kole, ale podle svých představ neuspěl. O svém pokusu řekl:  Talbot jako první na světě navrhl přenosný fotoaparát, položil základy světelné sazby a fotografování s bleskem. Je také autorem knižního díla "Tužka přírody" a "Sluneční obrazy Skotska". Je pravděpodobně autorem první fotografie lodi – v dubnu 1844 vyfotografoval dopravní loď SS Great Britain vystrojenou v Londýnském přístavu.  Jeho fotografie jsou také součástí sbírky Fotografis, která byla představena na začátku roku 2009 v Praze.

Soutěž s Daguerrem.

Práce na procesu kalotypie probíhala ve stejné době, kdy ve Francii vyvíjel Louis Daguerre daguerrotypii. Oba muži věděli, že pracují na procesu, který měl být ve světě umění převratný.  Když se Talbot 7. ledna 1839 dozvěděl, že Daguerre ohlásil ve své zemi vynález daguerrotypie, byl přesvědčen, že se musí jednat o podobný vynález jako ten jeho. Hned 20. ledna napsal Jeanovi Aragovi a Jean-Baptistu Biotovi a uplatňoval prioritu svých výzkumů. Biot mu odpověděl, že Daguerre na svém vynálezu pracoval již 14 let, než došel k výsledkům, „které si pro svou perfektnost a jemnost vynutily obdiv všech umělců“. Talbot se rozhodl okamžitě zveřejnit svůj vynález ve Velké Británii – dne 25. ledna 1839 jeho vynález oznámil na zasedání Královské společnosti Michael Faraday. Fotogenickou kresbu neustále vylepšoval zcitlivováním papíru dusičnanem stříbrným a kyselinou gallovou – potřebnou dobu expozice zkrátil na dvě až tři minuty. Finální patent na metodu kalotypie mu byl přiznán v roce 1841.  Dne 22. ledna 1839 se o Daguerrově práci doslechl Angličan John Herschel a bez znalosti dalších podrobností byl již za několik dní schopen vytvářet vlastní fotografie. Asi za deset dní poté Herschela navštívil Fox Talbot, aby se dozvěděl více o ustalování fotografií. Herschel objevil schopnost sirnatanu sodného rozpouštět halogenidy stříbra, ale informoval o tom také Daguerra. Ten tohoto objevu využil pro lepší zafixování svých fotografií, které doposud ustaloval pouze roztokem kuchyňské soli.  Daguerre si nechal 12. srpna 1839 registrovat patent v Británii, aby tam svůj vlastní vynález ochránil (že vynález bude "Free to the World" – "celosvětově volně k užití" prohlásila Francie týden před tím!), což vývoj fotografie v této zemi značně zpomalilo. Velká Británie měla být jediným státem, ve kterém měl patent platit. V Anglii ji mohl volně používat pouze Daguerrův student, Francouz Antoine Claudet.  Daguerre po svém vynálezu již vydělávat peníze na živobytí nemusel, protože dostával penzi od francouzské vlády. Fox Talbot do svého procesu kalotypie investoval značné množství peněz (přibližně 5000 liber v tehdejší měně; roku 1830) a pro britské fotografy, kteří ji používali místo daguerrotypie, licencoval proces zdarma. Kalotypie je charakteristická velkým kontrastem, ostrým obrazem a papírovými negativy. Ve 40. letech 19. století kalotypie definitivně nahradila originální daguerrotypii.

Talbot vs. Laroche.

Talbotův proces se zpočátku nerozšířil jako daguerrotypie také proto, že Talbot reguloval jeho užívání přísnými pravidly a požadoval za práva na jeho použití poměrně vysoké částky. Talbot se také stal terčem útoků v tisku. V roce 1854 Martin Laroche úmyslně podnítil konflikt s Talbotem. Laroche měl podporu bohatých příznivců fotografie, neboť ti viděli jeho patent jako překážku ve svém fotografickém konání. Zaplatil inzeráty, že Talbot používá Archerův kolodiový proces, který sám Talbot označoval za porušení svého vlastního patentu. Existuje několik tvrzení, že Laroche také spolupracoval s Archerem na jeho vývoji. Jiní se domnívají, že oba byli seznámeni společným přítelem a fotografem Williamem Peircem. Laroche měl podporu bohatých příznivců fotografie, neboť ti viděli jeho patent jako překážku ve svém fotografickém konání. Talbot podal žalobu proti Larochovi na 5 tisíc liber, ale žaloba se nezdařila. Nicméně, Larochovi byly ponechány k úhradě soudní náklady asi 500 liber. Soud svým výrokem v roce 1854 Talbotův patent zrušil. Prohraný soudní spor u Talbota vyvolal velké zdravotní problémy, Talbot omezil své výzkumy a věnoval se pouze fotografování.

Vynález procesu kalotypie.

Již v roce 1819 objevil John Herschel schopnost thiosíranu sodného rozpouštět halogenidy stříbra a informoval o tom svého přítele Talbota. Tato chemikálie byla pak využita k ustalování fotografií.  Talbot prováděl fotografické experimenty již od roku 1834 a využíval poznatky svých přátel – chemiků Johna Herschela a Thomase Wedgwooda. Talbot roku 1835 vynalezl nejprve metodu nazvanou "„Photogenic Drawing“" (fotogenická kresba). Na papír kladl květiny, části rostlin z herbáře a jiné ploché předměty. Negativní obraz svých stínokreseb mohl převést okopírováním na obraz pozitivní. Roku 1835 si vyrobil vlastní fotoaparáty s velkými čočkami, kterým jeho příbuzní říkali "pasti na myši". O čtyři roky později metodu fotogenické kresby vylepšil. Běžný kreslící papír se natřel roztokem dusičnanu stříbrného, osušil se, namočil do jodidu draselného a byl opět usušen. Těsně před upotřebením se papír zcitlivil roztokem dusičnanu a kyselinou gallovou. Pak se papír vyvolával při světle svíčky. Pozitiv se získal kopírováním, přičemž různá doba kopírování měla vliv na barevný tón pozitivu od karmínové a purpurové po hnědočernou. V roce 1835 se mu podařila fotografie jeho okna v Lacock Abbey o velikosti 25 x 25 mm. Zrodil se první negativ na světě.  Kalotypie poprvé umožnila rozmnožování snímků procesem negativ – pozitiv, obrázky byly méně zranitelné, výroba levnější a je možné ji považovat za největší přínos pro fotografii. Na základě jeho pokusů zavedl John Herschel pojmy "negativ, pozitiv" a "fotografie".  Talbot shrnul svou práci do několika vět:  Talbotův vynález se stal populární také v Čechách. Český fotograf Josef Krtička nazýval roku 1847 své kalotypie "„oblesky na papíře“", M. V. Lobethal zase "„světelné obrazy na papíře“". O kalotypii se zmiňoval také lékař Dr. Václav Staněk (1804–1871).  Výsledné obrázky měly hnědou barvu, ve srovnání s daguerrotypií byly kalotypie o něco méně ostřejší a s méně podrobnostmi. Díky papírové podložce byly však levnější než měděné desky.  Tento princip zpracování snímků se stal základem všech významných fotografických procesů zhruba od roku 1860 na více než 130 let. Před tímto objevem dominoval proces daguerrotypie a po něm přišla po roce 1990 na řadu až digitální fotografie.

Tužka přírody.

"Tužka přírody" (anglicky "The Pencil of Nature") bylo Talbotovo fotografické dílo zveřejněné v šesti (nebo v sedmi) vydáních v letech 1844 a 1846. Byla to vůbec „první fotograficky ilustrovaná kniha, která byla komerčně publikována“ někdy je také označována jako „první komerčně publikovaná kniha ilustrovaná fotografiemi“. Je považována za důležitou a vlivnou práci v dějinách fotografie. Knihu vydala společnost Longman, Brown, Green & Longmans v Londýně a obsahuje popis procesu kalotypie včetně 24 ručně zhotovených kalotypických tisků na slaném papíře. Každý z nich je podlepen silnějším kartonem a slouží k ilustraci některé z možných aplikací nové technologie. Talbot ve své dílně vyrobil celkem 2500 kopií této knihy.  Vzhledem k tomu, že fotografie v té době byla ještě velmi mladou novinkou a mnoho lidí nebylo obeznámeno s koncepcí, Talbot cítil potřebu vložit do své knihy také informace o principu fotografování: "Desky v tomto albu jsou vytvořeny působením samotného světla, bez jakékoli pomoci umělcovy tužky. Jsou to obrazy samotného slunce, a ne – jak si někteří lidé představují – napodobující rytiny."  "Tužka přírody" byla vydána a prodávána jako jedna složka bez pevné vazby. Talbot plánoval velký počet vydání, ale kniha velký komerční úspěch neměla a tak musel svůj projekt ukončit po šestém vydání.

Další vědecké práce.

Talbotovy vědecké zájmy a schopnosti byly velmi univerzální. V tomto ohledu byl kombinací nadaného amatéra, v 18. století velmi rozšířeném fenoménu, avšak s rostoucími nároky na profesionalitu budoucího 19. století. Byl členem Královské astronomické společnosti a Royal Society, měl čestný doktorát univerzity v Edinburghu, obdržel 12 patentů v různých oblastech, publikoval osm knih a více než 100 článků v časopisech. V několika oblastech poznání je jeho jméno spojováno s konkrétními výsledky výzkumu – v matematice „Talbotova křivka“, ve fyzice „Talbotův efekt“ a „Talbot“ je také jednotka množství světla, přesněji jednotka veličiny světelné energie viditelného záření – lumensekunda (lm.s), v psychologii „Talbotův zákon“, v botanice existují dva druhy, které jsou pojmenovány po něm a v astronomii nese jeho jméno měsíční kráter.  V matematice dosáhl významných výsledků v oblasti eliptických integrálů a teorie čísel, které se opíraly o práci Eulera, Legendra, Jacobiho a Abela.  V roce 1831 byl zvolen za své matematické práce jako člen Královské společnosti.  Poté, co se v padesátých letech zdravotně zotavil, zkoušel Talbot nový způsob spolehlivé reprodukce fotografií. Uvědomil si, že fotochemický proces založený pouze na základě stříbrných solí nepřinese nikdy zcela uspokojivé výsledky. Výsledkem jeho zkoumání byl nový druh gravury, která mohla být použita k výrobě konvenčních tisků. Do roku 1858 se mu podařilo v Edinburghu vytvořit centrum pro polygrafický průmysl, zpracování a testování, které pojmenoval „Photoglyphe Gravur“. Pro svého přímého předchůdce moderního hlubotisku získal patent a na mezinárodní výstavě v Londýně v roce 1862 medaili. V pokročilém věku se díky intenzivnímu studiu kvalifikoval pro to, aby se stal mezinárodně uznávaným odborníkem na starověké perské klínové písmo, překládal důležité texty, a byl povolán Královskou asijskou společností jako znalec, aby se podílel na výzkumu v této oblasti s britským archeologem a diplomatem Henry Rawlinsonem.

Zastoupení ve sbírkách.

Instituce Art Institute of Chicago v Illinois, USA vlastní ve svých sbírkách fotografii "Two Plant Specimens" z roku 1839.

William Henry Fox Talbot (11. února 1800, Melbury, Dorset, Velká Británie – 17. září 1877 Lacock Abbey, Wiltshire, Velká Británie) byl britský vynálezce, fotograf, lingvista, matematik a vynálezce fotografické techniky kalotypie (také zvané "talbotypie"), zabýval se také optikou. Byl členem britské vyšší třídy, dobře vzdělaný a úspěšný v různých oblastech přírodních a humanitních věd.

William Henry Fox Talbot (* 11. Februar 1800 in Melbury, Grafschaft Dorset, England; † 17. September 1877 in Lacock Abbey, Grafschaft Wiltshire, England) war ein britischer Fotopionier.


Předchozí katedrály.

Londýnská diecéze byla založena roku 604 a její katedrála sídlila vždy na "Ludgate Hill" a byla zasvěcena svatému Pavlovi. Oblast "Ludgate Hill" byla vždy nějakým způsobem spojena s náboženstvím. Předpokládá se, že zde byl původně starověký megalit a později chrám zasvěcený bohyni Dianě spolu s "Apollo Temple", který se kdysi nacházel ve Westminsteru.  První katedrála postavená Sasy byla ze dřeva. Byla zničena požárem roku 675 a o 10 let později byla obnovena a na její stavbu bylo znovu použito dřevo. Poté co byl tento chrám vydrancován Vikingy, byla postavena druhá katedrála a tentokrát bylo na její stavbu použito především kamene.  Druhou katedrálu (označovanou také jako "Původní katedrála svatého Pavla") začali budovat Normané poté co byla předchozí saská katedrála zničena roku 1087 požárem. Práce na její stavbě trvaly více než 200 let a větší část rozestavěného chrámu byla zničena při požáru roku 1136. Ačkoli pro stavbu zdí byl použit kámen, střecha byla znovu dřevěná. Chrám byl dokončen roku 1240 ale brzy byly zahájeny práce na jeho rozšíření. Katedrála byla vysvěcena roku 1300 i když stavba byla dokončena až roku 1314. V té době to byl s délkou 181 m třetí nejdelší chrám v Evropě a pyšnil se nejvyšší, 149 m vysokou, věží.  V 16. století katedrála chátrala. Za vlády Jindřicha VIII. a Eduarda VI. došlo k ničení klášterů a jiných církevních staveb a v katedrále svatého Pavla byla zničena výzdoba interiéru, křížové lodi, márnice, kaple, oltáře a jiných domů v okolí katedrály. Mnoho z těchto náboženských budov náležejících ke katedrále bylo zabaveno panovníkem a prodáno jako obchody především tiskařům a knihkupcům, většinou evangelickým protestantům. Materiál z budov, které byly zbořeny byl použit na nové stavby například na stavbu Somerset House.  Roku 1561 byla věž zničena úderem blesku a nebyla opravena, protože tato událost byla vnímána protestanty i katolíky jako výraz božího hněvu. Původní katedrála svatého Pavla byla zničena Velkým požárem Londýna roku 1666. Ačkoli některé části byly zachovány a katedrála mohla být rekonstruována, bylo rozhodnuto o stavbě nové katedrály. Tento záměr existoval ještě před požárem.

Wrenova katedrála.

Rekonstrukcí katedrály zničené požárem, spolu s dalšími více než padesáti kostely, byl roku 1668 pověřen Christopher Wren. Jeho první návrh, rekonstruovat katedrálu na původních základech byl roku 1669 odmítnut. Druhý návrh ve formě chrámu ve tvaru řeckého kříže z let 1670 až 1672 byl zamítnut jako příliš radikální, stejně jako upravený návrh zpracovaný v měřítku 1:24, který je označován jako "Great Model" a je v současnosti vystaven v kryptě katedrály.  Další "variantní" návrh byl roku 1675 přijat a v červnu byly zahájeny stavební práce. Plán zahrnoval výstavbu malého chrámu s věží i když Karel II. později povolil Wrenovi provést "dekorativní" úpravy. Wren využil této příležitosti k radikální změně návrhu zahrnující rozsáhlý centrální dóm a věže na západní straně. Katedrála byla dokončena 20. října 1708, v den Wrenových 76. narozenin, i když se první bohoslužby konaly již 2. prosince 1697.  Chrám je postaven z portlandského vápence v renesančním a barokním stylu. Působivá hlavní katedrála je inspirována bazilikou svatého Petra v Římě. Je vysoká 108 m (365 stop měřeno k nejvyššímu bodu kříže na jeho věži, odpovídající počtu dnů v roce) a je výraznou dominantou Londýna. Líbivý vzhled chrámu je dosažen kombinací tří budov – nejvyšší budova není strukturovaná ale je působivá svou velikostí, nižší budova má velmi dekorativně zdobený interiér a spojovací část podpírá vrcholovou část.  Vlastní chrám se nachází na východ od hlavního západního vstupu. Chrámová loď obsahuje tři menší kaple ve dvou sousedních chrámových lodích – "All Souls" a "St Dunstan's" v severní a "Chapel of the Order of St Michael and St George" v jižní lodi. Hlavní prostor chrámu je zastřešen kupolovitou střechou. V chrámu se nacházejí tři ochozy, vnitřní – Šeptající ochoz ("Whispering Gallery") a vnější – Kamenný ochoz ("Stone Gallery") a Zlatý ochoz ("Golden Gallery"). Šeptající ochoz v interiéru chrámu je dostupný po 259 schodech z úrovně přízemí. Dostal své jméno po vlastnosti jeho konstrukce – šepot na jedné straně ochozu je slyšet v protilehlém místě ochozu.  Chór vybíhá na východ hlavní lodi a obsahuje lavice pro kněze a sbor a nacházejí se zde chrámové varhany. Varhany byly poprvé použity roku 1694 a současný nástroj je třetí největší svého druhu ve Velké Británii. Obsahuje 7 189 píšťal a 138 rejstříků. Na sever a jih vybíhají příčné chrámové lodě severního a jižního chóru. Katedrála má velmi rozsáhlou kryptu obsahující více než 200 památníků, kapli a pokladnici Řádu britského impéria. Christopher Wren se stal roku 1723 prvním člověkem pohřbeným v této kryptě.  Uvnitř katedrály jsou plakety, sochy a památníky věnované širokému spektru osobností. Hlavní část je věnovaná členům britské armády. V jižní příčné a severní boční chrámové lodi se nacházejí speciální památníky věnované lordu Nelsonovi a vévodovi z Wellingtonu. Velká část památníků je věnovaná známým básníkům, malířům duchovním a obyvatelům místní farnosti. Britská královská rodina využívá pro své významné svatby, pohřby a jiné církevní obřady Westminsterské opatství, ale v katedrále svatého Pavla se konal poslední významný královský sňatek prince Charlese a Diany Spencerové.  V roce 2001 se v katedrále svatého Pavla konaly smuteční obřady připomínající oběti Teroristických útoků 11. září 2001 za účasti členů královské rodiny a velvyslance Spojených států amerických Williama Farishe.  Od roku 2001 probíhá v katedrále rozsáhlá rekonstrukce, která byla dokončena v roce 2008 k 300. výročí jejího otevření. Předpokládalo se, že náklady na úpravy zahrnující vyčištění budovy a zlepšení vybavení pro návštěvníky, včetně úprav pro zpřístupnění katedrály pro invalidní občany, mají dosáhnou výše 40 miliónů liber.  Katedrála je přístupná veřejnosti. Cena jednotlivé vstupenky pro dospělého (2016) – 18,00 £.  Dopravní spojení s okolím – metro – St Paul's, Mansion House; DLR a metro – Bank Station; železnice a metro – Blackfairs Station.

Katedrála svatého Pavla (anglicky "St Paul's Cathedral") je katedrála anglikánské církve, sídlo londýnského biskupa, stojící na "Ludgate Hill" v Londýnském obvodu City. Současná stavba pochází ze 17. století a je všeobecně považována za pátou katedrálu svatého Pavla.

Die St.-Pauls-Kathedrale "(St Paul’s Cathedral)" ist eine Bischofskirche in London. Sie liegt im Stadtbezirk City of London etwa 300 Meter nördlich der Themse und ist Sitz des Bischofs der Diözese London der Church of England. Die St.-Pauls-Kathedrale gehört zu den größten der Welt. Neben der Westminster Abbey gilt sie außerdem als die bekannteste Kirche der britischen Hauptstadt. Der Bau wurde nach 1666 im Stile des klassizistischen Barocks anstelle der beim großen Brand von London zerstörten Kathedrale errichtet.


Historie závodu.

Majak byl postaven v letech 1945 až 1948 v rychlosti a v naprosté tajnosti spolu s městem Ozjorsk vězni z pracovního táboru Gulagu, který ležel na místě dnešního Ozjorsku, jako součást sovětského jaderného programu. Závod se tehdy jmenoval Kombinát číslo 817 () (do roku 1967) a město Základna-10 (). 19. června 1948zde spustili první ruský reaktor A-1 (přezdívaný Annuška (), který vyrobil i palivo pro první ruskou atomovou bombu RDS-1.  Během provozu závodu se zde stalo množství havárií a nehod, které značně znečistily okolí. Nejhorší z nich byla havárie v roce 1957 se stupněm vážnosti 6 na 7dílné stupnici jaderných havárií INES.  Před rozpadem SSSR závod zaměstnával přes 25 000 lidí, ale dnes má již pouze okolo 14 000 zaměstnanců.

Produkty.

Majak je jedním z největších ruských podniků na zpracování radioaktivního materiálu – zpracovává materiál z Kolské, Novovoroněžské a Bělojarské atomové elektrárny a z reaktorů ruských atomových ponorek. V důsledku toho je řešení problému radiačního znečištění Čeljabinské oblasti velmi ztíženo.  V závodě Majak se původně vyrábělo a obohacovalo jaderné palivo z uranu pro jaderné elektrárny nebo plutonium pro jaderné hlavice. Dnes se zde vyrábí zejména různé radioizotopy pro lékařské účely a tritium. Také se zde likvidují vyřazené jaderné hlavice a přepracovává jaderný odpad z atomových elektráren k dalšímu použití. Dnes se již v závodě plutonium nevyrábí.

Znečištění okolí.

Od roku 1948 odkdy je závod v provozu se zejména v prvních letech vypouštělo hodně radioaktivní odpadní vody, občas přímo využité na chlazení jaderného paliva do místní řeky Teča. Nebezpečný odpad se tak ukládal do půdy na břehu. Obyvatelé byli vystaveni záření a požití radioaktivních izotopů (jako např. Sr). Největší znečištění probíhalo během let 1950 a 1951. Břehy řeky obývalo cca 100 000 lidí. Pro omezení šíření nuklidů byly na řece Teča vybudovány dvě přehradní nádrže – objekt N10 v roce 1956 a objekt N11 v roce 1960. Tyto dvě nádrže spolu s třemi již existujícími obsahují odhadem aktivitu 2×10 Ci. Dnes se vynakládají velké zdroje na jejich likvidaci. Je zajímavým faktem, že nehledě na přítomnost radiační stopy a samotného zpracovatelského podniku je radiační pozadí v Ozersku nižší, než Čeljabinsku, Jekatěrinburgu nebo v Moskvě a pohybuje se v hodnotách kolem 80–100 nSv/hod. Vyšší úroveň vykazuje řeka Teča, kaskáda vodojemů dolů po proudu a břehy v šířce několika kilometrů. Vysvětlením může být vítr, který vane na severoseverovýchod (určující i tvar a směr východouralské radiační stopy), přičemž Ozjorsk a Kyst jsou na západ od závodu a také to, že jsou proti proudu znečištěné řekou Tečou, kde už takové příznivé hodnoty naměřené nebyly.  Do rozšířené kohorty osob sledovaných v rámci vlivu havárie bylo zahrnuto 29 873 osob, narozených před rokem 1950 a v letech 1950–1960 pobývajících na březích řeky Teča. Pro většinu osob zařazených do této kohorty jsou k dispozici údaje o jejich zdravotním stavu a příčinách úmrtí. Ty zahrnují 1842 případů úmrtí na nádorová onemocnění a 61 úmrtí na leukémie.  V souvislosti s touto jadernou katastrofou se uvádí některé chybné údaje. Kyštym je poměrně velké město v této oblasti a Ozerskoe je přilehlé "město" s rekreační zonou. Běhají se tam např. závody na běžkách. V roce 2005 bylo provedeno měření radiace kvalitním dozimetrem ve městě Kyštym i Ozerskoe a výsledná radiace byla velmi nízká, takže vliv havárie na zdraví osob je v samotném městě neznatelný. V Kyštymu je závod na výrobu mědi a měděných folií.

Jezero Karačaj.

Nechvalně známým příkladem radiací znečištěného jezera je jezero Karačaj využíváné od roku 1951 jako odpadní nádrž. Je označováno za nejvíce znečištěná místo na Zemi. Radionuklidů je tam sice mnohem méně než například v Černobylu, kde ale nejsou tak koncentrované na jednom místě. Toto jezero začalo v roce 1961 postupně vysychat a během sucha v roce 1968 se radioaktivní prach rozséval po okolí. Následně bylo asi půl milionu obyvatel ozářeno radiací 5 MCi. Jezero později v letech 1978 až 1986 vyplnili více než desetitisíci dutými betonovými bloky, aby se zabránilo úniku sedimentů. Dnes se jezero postupně zasypává.  V roce 1990 byla radiace v okolí jezera na úrovni 600 rentgenů za hodinu, což je více než smrtelná dávka pro člověka. Jezero Karačaj obsahuje odhadem 120×10 Ci, na teritoriu závodu je disponováno odhadem 10 Ci.

Havárie z roku 1957.

K nejhorší z množství havárií došlo 29. září 1957 v 16:20 místního času, kdy vybuchla nádrž, ve které se skladovala směs acetátů a nitrátů sodných, včetně nitrátů všech možných radionuklidů. K výbuchu došlo následkem odpaření chladicí vody, bez které se nádrž zahřála na 350 °C. Chemický výbuch přibližně 70–80 tun směsi rozptýlil asi 20 M Ci radioaktivity do výšky 1 km, z čehož asi 90 % dopadlo v nejbližším okolí a zhruba 2 MCi se rozptýlilo na několik stech čtverečních kilometrech ve "východouralské radioaktivní stopě" směrem na severoseverovýchod. Havárie je považována za třetí nejrozsáhlejší radiační havárii ve světovém měřítku (předčily ji pouze černobylská havárie a Havárie elektrárny Fukušima I). Během rozvoje havárie a její likvidace byly ozářeno několik tisíc lidí.

Majak (: ) je kombinát pro zpracování radioaktivních materiálů vybudovaný poblíž města Ozjorsk () v Čeljabinské oblasti v bývalém SSSR, dnes v Rusku.

Majak ( „Produktionsverbund ‚Majak‘“, von russ. "" für „Leuchtturm“; auch als Chemiekombinat Majak oder Tscheljabinsk-65 bezeichnet) ist eine kerntechnische Anlage in Russland in der Oblast Tscheljabinsk bei Osjorsk. Sie war die erste Anlage zur industriellen Herstellung spaltbaren Materials für Kernwaffen der Sowjetunion. Seit 1987 produziert Majak kein kernwaffenfähiges Material mehr. Haupttätigkeitsfelder sind seitdem die Produktion von Radionukliden und die Wiederaufarbeitung von Kernbrennstoffen. Durch den regulären Betrieb der Anlage und diverse Unfälle, unter anderem durch den Kyschtym-Unfall im Jahr 1957, wurden sehr große Mengen radioaktiver Substanzen in die Umwelt abgegeben. Aufgrund der teilweise immer noch andauernden Geheimhaltung und strengen Zugangsbeschränkungen zur Anlage und zur Stadt Osjorsk sind bis heute nur eingeschränkt verlässliche Informationen bekannt.


Místo konání.

Díky vítězství zpěvačky Sertab Erener s písní "Everyway that I can" v Eurovision Song Contest 2003 v Rize, Lotyšsku, se následující ročník přesunul do Abdi İpekçi Arena v Istanbulu.

Vizuální stránka.

Poprvé bylo použito nové oficiální logo soutěže. Skládá se z nápisu "Eurovision", kde je písmeno V nahrazeno typickým srdcem, vyplněným vlajkou pořádající země (takže v roce 2004 zde byla turecká vlajka, v roce 2005 ukrajinská).

Účastníci a způsob hlasování.

Hlasování zůstalo v roce 2004 stejné jako v minulých letech: Každá země rozdala 12, 10 a 8-1 bod podle počtu hlasů diváků jednotlivým písním. Ve finále hlasovaly všechny země, v semifinále bylo hlasování vynecháno v případě Ruska, Polska a Francie, kteří přenos nevysílali.  Poprvé byl ročník rozdělen na semifinále a finále, proto Francie, Spojené království, Španělsko a Německo neboli tzv. Big4 (Velká čtyřka) dostali právo, díky kterému jsou tyto země každým rokem kvalifikováni přímo do finále, bez účasti v semifinále. Spolu s tím do finále rovnou postoupila hostitelská země + dalších 9 nejúspěšnějších interpretů z loňska.  V semifinále tak o prvních deset postupujících míst soutěžili Bosna a Hercegovina, Chorvatsko, Kypr, Dánsko, Estonsko, Finsko, Makedonie, Řecko, Izrael, Lotyšsko, Litva, Malta, Nizozemsko, Portugalsko, Slovinsko, Švýcarsko a Ukrajina, dále debutanti, kterými byli Albánie, Andorra, Bělorusko a Srbsko a Černá Hora a po 25leté pauze se navrátivší Monako. Původně se mělo navrátit také Lucembursko (naposledy 1993, ale lucemburská televizní společnost nenašla finanční rezervu pro vstup do soutěže.  Své největší hvězdy přivedla na eurovizní stage Ukrajina, Srbsko Černá Hora, Řecko, Švédsko, Turecko a Makedonie. Nutno podotknout, že až na posledního jmenovaného všichni skončili v nejlepší šestce. Tento rok na Eurovizi nevystoupil ani jeden již dříve se účastnící interpret. Pouze zástupci Švédska, Makedonie a Malty se již dříve účastnili národních kol nebo měli původně v minulosti reprezentovat. Srbsko a Černá Hora předvedli úspěšný debut, lepší už mělo jen v roce 1956 Švýcarsko, které vyhrálo v rok založení soutěže a paradoxně samostatné Srbsko, které v roce 2007 při své první nezávislé účasti zvítězilo. Vítězka Ruslana je dobře známá i v ČR a na Slovensku, několikrát zde bodovala se svými alby. Stříbrný Željko Joksimović je jedním z nejpopulárnějších balkánských zpěváků a skladatelů (také moderoval Eurovizi 2008 v Bělehradě), zatímco bronzový Sakis Rouvas se těší velmi široké popularitě v Řecku a přilehlých zemích, moderoval Eurovizi 2006 v Aténách a pro Řecko vybojoval také 7. místo na Eurovizi 2009. 14. místo obsadil makedonský zpěvák Toše Proeski (†26), kterého televize BBC označila za balkánského Elvise Presleyho. S latinským zvukem přišli polští reprezentanti, folk nabídli například Estonci. Nejvíce však zaujalo spojení tradiční a moderní hudby v podání Ukrajinky Ruslany, která zároveň stanovila nový rekord v počtu získaných bodů: 280. Tento rekord byl ale již o dva roky později překonán finskou skupinou Lordi a v roce 2009 norským zpěvákem Alexandrem Rybakem.

Výsledky.

12 Points.

Shrnutí zemí, které v semifinále získaly nejvyšší bodové ohodnocení, z které země a kolikrát celkem:

12 Points.

Shrnutí zemí, které ve finále získaly nejvyšší bodové ohodnocení, z které země a kolikrát celkem:

Eurovision Song Contest 2004 byl 49. ročník každoroční hudební soutěže Eurovize. Konal se v aréně Abdi İpekçi Arena v Istanbulu, v Turecku. Semifinále se konalo 12. května 2004 a finále o tři dny později, 15. května. Vysílatelem pořadu byla turecká TRT. Soutěž vyhrála zástupkyně Ukrajiny, zpěvačka Ruslana s písní "Wild Dances" a s počtem 280 bodů. Ukrajina přitom soutěžila teprve podruhé.

Der 49. Eurovision Song Contest fand am 12. und 15. Mai 2004 in Istanbul (Türkei) unter dem Motto "Under the Same Sky" (dt. „Unter demselben Himmel“) statt. Er war die bis dahin größte Veranstaltung im Rahmen dieses Wettbewerbs; 36 Länder nahmen teil. Moderiert wurden die Sendungen von Meltem Cumbul und Korhan Abay.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodil se jako druhý syn švédského krále Gustava I. Vasy a nejstarší syn z osmi dětí, které králi porodila jeho druhá manželka Markéta Eriksdotter Leijonhufvud. Byl Gustavovým nejmilejším dítětem a otec údajně váhal, zda má trůn svěřit jeho staršímu bratrovi Eriku XIV. nebo Janovi. Svým synům předal různé švédské državy; Jan dostal 27. června roku 1556, ve svých 19 letech Finské vévodství a stal se jedním z nejmocnějších šlechticů ve Švédsku. Jeho ambice však byly větší - toužil stát se králem celého Švédska.  V roce 1561 ovládl Janův starší bratr, král Erik XIV., město Reval (dnešní Tallinn) a odtud započal dobývat Estonsko. Tím se postavil se nejen zájmům Polska a Ruska, ale zájmům Jana, finského vévody, který rovněž hodlal rozšířit své panství. Jan se proti bratrovi vzbouřil a spojil se s Polskem, oženiv se s polskou princeznou Kateřinou Jagellonskou. Erik jeho vzpouru potlačil a obvinil ho z velezrady. Jan byl poté parlamentem odsouzen k trestu smrti. 12. srpna roku 1563 byl Janovi hrdelní trest zrušen a Erik se spokojil s jeho uvězněním. Ve vězení na hradě Gripsholm byl Jan i se svou manželkou držen do října roku 1567, kdy byl za ne zcela jasných okolností osvobozen; za jeho osvobozením stála patrně část šlechty, která měla v úmyslu svrhnout krále, u něhož se stále více projevovala duševní choroba. Jan se připojil znovu k opozici a ve spojení s částí šlechty a se svým mladším bratrem, vévodou Karlem, inicioval v zemi v červenci následujícího roku 1568 povstání. V září vzbouřenci pronikli do Stockholmu a 29. toho měsíce byl král Erik jat a uvězněn. V lednu následujícího roku 1569 jmenoval parlament Jana novým králem.  Jeho heslem bylo latinské ""Deus protector noster" (Bůh je naším ochráncem)".

Král.

Krále Jana silně znepokojovalo, že v některých segmentech obyvatelstva sílilo volání po znovunastolení Erika na švédský trůn, a proto Erik v průběhu devíti let vystřídal celkem šest vězení z obav před možným jeho únikem; Jan neměl klidu, dokud Erik žil. Ten zemřel ve vězení na hradě Örbyhus 26. února 1577, pravděpodobně otráven arzenikem. Dokument podepsaný Janem III. a "Bengtem Gyltem" dával jeho strážcům právo otrávit ho při podezření na jakýkoli pokus o jeho osvobození. Pozdější analýzy Erikových ostatků přítomnost jedu prokázaly.  Jan byl nakloněn katolicismu, který v té době byl ve Švédsku velmi oslaben po reformách Janova otce Gustava I. Vasy, ale který nabíral nový dech po roztržkách, jež probíhaly mezi protestanty. Jan poskytl katolické církvi jistá práva, pokoušeje se dosáhnout sblížení mezi oběma vyznáními. Svého syna Zikmunda vychovával jako katolíka v naději, že se stane dědicem polské koruny. V roce 1587 byl Zikmund jmenován polským králem a Jan mohl vytvořit politickou alianci s tímto královstvím. Janovy katolické sympatie ovšem vyvolaly rozpory mezi částí šlechty a kléru a vyústily v roztržku s jeho bratrem Karlem.  V roce 1570 skončila Severská sedmiletá válka, kterou rozpoutal Erik XIV., vyvolav konflikt s Dánskem a Lübeckem. Jan však pokračoval v rozpínavé politice v oblasti Baltu a postavil se vojensky proti Rusku kvůli kontrole Estonska; v těchto válkách v letech 1572–1583 jeho velitelé dobyli m.j. Narvu.  V roce 1589 roku se Jan pokusil stáhnout svého syna do Švédska. Jeho rozhodnutí zablokoval Riksdag; Jan, chtě zvrátiti tento rezultát, uzavřel smír s bratrem Karlem. Na druhé straně však, třebaže již smrtelně nemocen, rozdával úřady upláceje jimi aristokraty a vymáhaje na nich příslib, že po jeho smrti nepřipustí, aby Karel vládl v zemi.

Smrt, nástupce.

Zemřel na stockholmském hradě 17. listopadu roku 1592, zanechav zemi oslabenou jak válkami v zahraničí, tak vnitřními konflikty. Byl pochován v uppsalské katedrále.  Janovým následníkem se stal jeho syn Zikmund, čímž povstala polsko-švédská unie. Neměla však dlouhého trvání, opozice v čele s jeho strýcem Karlem byla silná a nakonec dosáhla v roce 1599 Zikmundovy detronizace. Na trůn pak nastoupil vévoda Karel jako Karel IX.

Manželství, potomci.

4. října roku 1562 se oženil ve Vilniusu, Litva, s polskou princeznou Kateřinou Jagellonskou, nejmladší dcerou Zikmunda I. Starého a Bony Sforzy, sestrou Anny Jagellonské. Z manželství se narodily tři děti:  Druhá jeho žena byla od roku 1584 Gunilla Bielke, s níž měl jednoho syna:  Ze vztahu s "Karin Hansdotter" (1532-1596) měl čtyři další, nemanželské děti:

Odkaz.

Jan III. měl velkou zálibu v umění a je znám jako monarcha, který ve Švédsku realizoval nejvíce uměleckých, především sakrálních staveb. Nechal přivést vynikající architekty a malíře z Německa a Nizozemska. V největší oblibě měl umění italské renesance.  K nejlepším dílům, jež nechal rekonstruovat, náleží sakrální stavby, které utrpěly požárem, jako je katedrály v Uppsale, Vasteråsu, Skara a Linköpingu. Restauroval katedrálu v Åbo ve Finsku a v Estonsku katedrálu v Revalu. Realizoval rekonstrukce kostelů i klášterů, jako klášter Vreta, Varnhem nebo Alvastra. Ve Stockholmu byly kompletně přestavěny staré kostely, jako kostel Riddarholmen, stockholmská katedrála, kostel sv. Kláry; současně plánoval stavbu kostelů nových, jako kostel sv. Trojice a kostel sv. Jakuba. V řadě případů se podoba kostela výrazně změnila.  V řadě hradů vybudoval kaple v gotickém stylu, např. ve Vadsteně a Kalmaru. Hrad ve Vadsteně změnil do renesanční podoby, jež přetrvala do dnešních dnů. Na žádost své manželky Kateřiny Jagellonské nařídil rekonstrukci Drottningholmského paláce (který již dnes svou původní podobu ztratil). Během jeho panování se realizovala přestavba řady hradů v celé zemi.

Jan III. Švédský či Jan III. Vasa (20. prosinec 1537 – 17. listopad 1592) byl od roku 1568 až do své smrti králem švédským.

Johann III. (* 20. Dezember 1537 auf Schloss Stegeborg in Östergötland; † 17. November 1592 in Stockholm) war König von Schweden von 1568 bis 1592.


Postkolonialismus jako historické období.

Přestože k první vlně osvobození od koloniální závislosti došlo na konci 18. století v Severní Americe (v USA) a následně během první poloviny 19. století v Latinské Americe (viz dekolonizace), objevuje se pojem postkolonialismus v moderním slovníku v souvislosti s dekolonizací po druhé světové válce. Objevuje se také pocit postkřesťanství. Někteří kritici pojem postkolonialismus odmítají a popisují situaci bývalých kolonií spíše jako neokolonialismus, který pomocí dělby práce v současném světě reprodukuje rozdělení moci a nerovností kolonialismu.

Postkolonialismus jako kritický přístup společenských věd.

Vedle užití pojmu postkolonialismus jako označení časového období po získání nezávislosti se pojem postkolonialismus, postkoloniální teorie, postkoloniální studie nebo postkoloniální diskurz objevují jako názvy pro interdisciplinární a kritickou analýzu kulturního dědictví kolonialismu, jak v bývalých koloniích tak i v bývalých metropolích.  Postkoloniální teoretici dávají prostor názorům kolonizovaného obyvatelstva, jejichž původní kultura byla často potlačována západním hodnotovým systémem. Ten byl určen jako primární ideologie pro kolonizovanou společnost. Kulturní útlak byl pak obhajován jako metoda k civilizování původního obyvatelstva kolonií. Tento názor hájil např. francouzský filozof Joseph-Ernest Renan v knize "Intelektuální a morální obnova Francie" (1871) nebo německý filozof G. F. W. Hegel ve své eseji "Africký charakter" (1830) a postkoloniální teoretici jej odsuzují.  Postkolonialismus spojuje metody a pohledy různých společenských věd, nejznámější například literární vědy, kde je za zakladatele postkoloniálního přístupu považován Edward Said s jeho "Orientalismem" (1978). Literatura při definování a ustalování postkoloniální identity odhaluje, vysvětluje a analyzuje zkušenosti jednotlivců i celé společnosti s kolonizačním útiskem a snášením vnucené identity „kolonizovaného subjektu“. Skrze svou postkoloniální literaturu bývalé kolonizované národy reagují na „humánnost“, jak ji vnímali kolonizátoři. O africký příklad se postaral spisovatel Chinua Achebe románem "Things Fall Apart" (1958). Ten popisuje nigerijské zkušenosti s podřízeností britskému impériu a kritizuje kulturní nadvládu kolonizátorů. Díky takovýmto reakcím na kolonizaci a dobyvatelství si původní obyvatelé kolonií vytvářejí vlastní historii za účelem vytvoření a přijetí národní identity po dekolonizaci. Obecně jsou za zakladatele postkoloniálních studií označováni autoři jako byli Frantz Fanon, Albert Memmi, Aimé Césaire nebo Kwame Nkrumah.  K hlavním tématům postkolonialismu patří problematika kulturní a národní identity v bývalých koloniích ve vztahu k mocenským praxím kolonialismu a imperialismu, které se v postkoloniálním prostředí často dále prosazují a reprodukují. Dnes jde o relativně široce zaměřený úhel pohledu na kolonialismus a období po dosažení nezávislosti. V rámci postkoloniálního přístupu se jedná například o tato témata: a další.  Postkoloniální přístup je v podstatě snahou uznat relevanci a význam koloniální zkušenosti z pozice kolonizovaného a nikoliv jen kolonizátora. Postkoloniální studia tak obracejí perspektivu pohledu na kolonialismus i jeho důsledky a snaží se postavit do centra zájmu vyprávění (ve smyslu narace) a interpretace kolonizovaného. Perspektiva kolonizovaného byla v rámci postkoloniálních studií dále rozvinuta například v rámci historiografické školy tzv. subalterních studií, která vznikla a působí v Indii. Zájem o podřízeného (nebo kolonizovaného) se dále váže k uznání rovného a srovnatelného významu jeho zkušenosti vedle zkušenosti kolonizátora. To znamená, že žádná zkušenost, narace nebo interpretace není chápána jako univerzálně platná nebo pravdivá, nýbrž naopak uznání jejich plurality.

Postkolonialismus a postkomunismus.

Po roce 1989 se v odborné literatuře začalo diskutovat zda je možné interpretovat postkomunismus v bývalém Východním bloku (nebo v případě bývalého Sovětského svazu v postsovětském prostoru) podobně jako postkolonialismus. Hledání paralel ale samozřejmě narazilo na značné odlišnosti především ve vztahu k sovětským satelitům ve střední a východní Evropě. V případě postsovětského prostoru se pojem postkolonialismus objevuje daleko častěji a s menšími rozpaky.

Postkolonialismus je pojem, který obecně označuje historické období, které následovalo po získání nezávislosti bývalých kolonií. Zároveň se jedná o pojem, jenž se snaží komplexně charakterizovat a popsat společenské, hospodářské a kulturní situace, které v kolonii a v metropoli vznikly po dosažení politické nezávislosti. Specificky se potom postkolonialismus váže k souboru postmoderních teorií, který spojuje literaturu, politologii, filosofii, filmovou vědu a další, a snaží se studovat komplexitu a různorodost kulturních dědictví kolonialismu.

Postkolonialismus ist eine geistige Strömung, die sich seit Mitte des 20. Jahrhunderts in Auseinandersetzung mit der Geschichte des Kolonialismus und Imperialismus entwickelte. Sie wird dem Poststrukturalismus zugerechnet und beschreibt ein „dialektisches Konzept“, das zum einen die Dekolonialisierung und politische Souveränität der ehemaligen Kolonien gegenüber ihren Kolonialmächten zugrunde legt, zum anderen aber ein Bewusstsein für das Fortbestehen imperialistischer Strukturen in verschiedenen Lebensbereichen wie z. B. der Politik und Ökonomie schaffen will. Postkolonialistische Theoriebildung existiert unter anderem in Geographie, Geschichtswissenschaft, Kulturwissenschaft, Literaturwissenschaft, Politikwissenschaft, Soziologie, Religionswissenschaft und Theologie. Postkolonialistische Ansätze untersuchen Kultur und Identität der durch Kolonialisierungskontexte geprägten Nationen oder Bevölkerungsgruppen. Sie verfolgen dabei ein emanzipatorisches Interesse durch ihren diskursiven Einfluss auf die Rekonstruktion des kulturellen Wissensbestands. Die meisten ihrer Theoretiker wie z. B. Homi K. Bhabha oder María do Mar Castro Varela verstehen sie nicht nur als Wissenschaft, sondern auch als Widerstandsform; andere betonen den Aspekt der Transformation der postkolonialen und kolonisierenden Gesellschaften oder die Notwendigkeit der Wiederversöhnung ("reconciliation"). Einflussreich für die Entwicklung des Ansatzes war die Subaltern Studies Group.


Obsah románu.

Román se odehrává v budoucnosti roku 1992 v Severoamerické konfederaci a jeho hlavním hrdinou je Joe Chip, zaměstnanec opatrnostní společnosti Glena Runcitera, což je organizace pro sledování a neutralizaci parapsychologicky nadaných jedinců, kteří mohou působit například jako špioni. Runciter svou firmu vede společně se svou položivou manželkou Ellou uloženou v mrazicím boxu tzv. moratoriu (v položivotě jsou lidé, tzv. semivitálové, sice mrtví, ale jejich mozková činnost je udržována na takové úrovni, že jsou schopni komunikovat s vnějším světem). Mezi různými ochranářskými firmami zuří mnohdy i krvavý konkureční boj. Runciter chce od své ženy radu týkající se jeho podnikání, ale spojení je náhle přerušeno jakýmsi Jorym Millerem..  Runciter získá exkluzivní zakázku na vyčištění společnosti na Měsíci. brzy se však ukáže, že celá zakázka je past pravděpodobně od konkurenční společnosti. Na Runcitera je spáchán atentát, ostatní jsou jen lehce zraněni a podaří se jim z Měsíce uprchnout zpět na Zem. Runcitera uloží do moratoria, ale nedaří se jim navázat s ním kontakt. K tomu se začnou dít divné věci s okolním světem, který jakoby upadá do minulosti. Potraviny se rychle kazí a průmyslové výrobky nabývají starších technických forem. Každý objekt a jeho místo ve světě zůstává stejné, jen ve stále primitivnějších verzích. K tomu přeživší z výpravy na Měsíc postupně slábnou, umírají a jejich těla se rozpadají, jako by byli desítky let po smrti. Posun v čase se zastaví až v roce 1939.  Joe nachází několik vzkazů od Runcintera, objevuje jeho portréty na penězích a je neustále upozorňován, aby získal tajemnou nejasně mystickou látku zvanou Ubik, která jej ochrání před couváním času. Joe nakonec pochopí, že jediný kdo přežil atentát na Měsíci je právě Runcinter. Joe s ostatními jsou položiví a Runciter se snaží navázat s nimi spojení, které je však blokováno. Za vším stojí Jory Miller, v jehož světě se všichni ocitli, a který vysáváním energie z jiných položivých (polovitálů) prodlužuje svůj vlastní položivot. Díky Runcingerově polomrtvé manželce Elle získá Joe sprej s Ubikem a je dočasné zachráněn. Ubik se tak stává všudypřítomným balzámem a štítem, má atributy křesťanského boha.  Protoře zmrazení semivitálové žijí v jakémsi pseudosvětě, má prakticky každý v románu vystupující člověk na výběr ze dvou možností: jsem položivý nebo živý? A je v tom vůbec nějaký rozdíl? A lze to poznat? Proto v závěru knihy Runcinger objeví podivnou věc – na mincích je vyryt portrét Joea Chipa. Znamená to snad, že ve skutečnosti je polomrtvý i Runinger?

Ubik (1969) je sci-fi román amerického spisovatele Philipa K. Dicka. Jde o jeden z neuznávanějších autorových románů, hluboce zneklidňující existenciální příběh, ve kterém si nikdo nemůže být jist, co je skutečné a co pouhá iluze. Název románu je odvozen od anglického slova "ubiquity", což znamená "všudypřítomnost".

Ubik ist ein Science-Fiction-Roman von Philip K. Dick, der 1966 geschrieben und 1969 veröffentlicht wurde. Wie häufig bei Dick, sind auch in "Ubik" mehrere Realitätsebenen ineinander verschachtelt und der Leser wird letztlich im Unklaren darüber gelassen, welche dieser Realitäten die tatsächliche ist.


Henri de La Tour d'Auvergne de Turenne (1555–1623)

Henri de La Tour d’Auvergne, duc de Bouillon

Životopis.

Henri de La Tour d'Auvergne se narodil na hradu v Joze poblíž Clermont-Ferrandu v Auvergne. Jeho rodiče byli François de La Tour d'Auvergne, vikomt z Turenne a Eléonore de Montmorency, nejstarší dcera vojevůdce Anne de Montmorencyho.  Po Bartolomějské noci v roce 1572 se účastnil obléhaní La Rochelle, ale posléze rekonvertoval zpět k protestantství. Poté, co byl zkompromitován účastí na spiknutí La Moleho a Coconnata v roce 1574, připojil se roku 1575 ke straně nespokojených vedené Françoisem, vévodou z Alençonu (mladší bratr králů Karla IX. a Jindřicha III.).  Roku 1576 se připojil k hugenotské straně Jindřicha Navarrského (budoucí francouzský král Jindřich IV.), vyjednávaje Néracký mír mezi hugenoty a katolíky v roce 1579. Po nástupu Jindřicha IV. na trůn byl v roce 1580 jmenován generálporučíkem Horního Languedocu, v této hodnosti se roku 1590 zúčastnil obléhání Paříže a v roce 1591 dobyl Stenay z rukou Ligy.  V roce 1591 jej Jindřich IV. nechal oženit s Charlottou de La Marck, dědičkou vévodství Bouillon (v dnešní Belgii) a knížectví Sedan (dnes ve francouzském départementu Ardennes). Roku 1592 jej Jindřich IV. jmenoval maršálem Francie.  Po smrti své první ženy roku 1594 se oženil s hraběnkou Alžbětou Oranžsko-Nasavskou, dcerou Viléma I. Mlčenlivého a jeho třetí ženy Charlotty Bourbonské.  Po porážce v Doullens v Pikardii roku 1595, kterou mu způsobil Fuentes, vládce Španělského Nizozemí, byl v roce 1596 poslán do Anglie obnovit spojenectví mezi Francií a královnou Alžbětou I.. Když byl v roce 1602 kompromitován účastí na Bironově spiknutí uprchl následující rok do Ženevy a musel přijmout v roce 1606 francouzský protektorát nad svým vévodstvím bouillonským.  Po vraždě Jindřicha IV. vstoupil do regentské rady vládnoucí v období nedospělosti Ludvíka XIII. a intrikoval proti vévodovi de Sully a oblíbenci regentky královny-matky Concinimu.  Zemřel v Sedanu roku 1623.

Potomci.

Jediným dítětem, které měl s Charlottou de La Marck, "suo jure" vévodkyní bouillonskou, s níž se oženil 19. listopadu 1591, byl syn, který se narodil a zemřel 8. května 1594.  Děti s hraběnkou Alžbětou Oranžsko-Nasavskou, s níž se oženil 15. dubna 1595:  Děti s milenkou Adèle Corretovou:

Henri de La Tour d'Auvergne ("titulární" vévoda bouillonský – "jure uxoris", "comte de Montfort et Negrepelisse, vicomte de Turenne, Castillon, et Lanquais"), 28. září 1555, Joze, Francie – 25. března 1623, Sedan) byl francouzský šlechtic, členem mocného (tehdy hugenotského) rodu de La Tour d'Auvergne, kníže sedanský a maršál Francie.

Henri de La Tour d’Auvergne (* 28. September 1555 auf Schloss Joze, Auvergne; † 25. März 1623 im Schloss Sedan) war Herzog von Bouillon und ab dem 9. März 1592 Marschall von Frankreich. Er betätigte sich als Heerführer, Diplomat, Politiker und Führer der französischen Hugenotten. Außerdem war er souveräner Fürst von Sedan und Raucourt, Graf von Montfort und Beaufort, Vicomte de Turenne sowie Baron d’Oliergues.


Dětství a dospívání.

Leopolda byla páté dítě z dvanácti dětí císaře Františka. Ze svých sourozenců nejvíce ctila a milovala svou starší sestru Marii Louisu (pozdější manželku Napoleona Bonaparta). Na rozdíl od většiny svých sourozenců byla Leopolda mimořádně nadané a inteligentní dítě. Zabývala se fyzikou, astronomií, botanikou, zoologií a řadou dalších věd. Měla rovněž hudební talent a výborně malovala a kreslila. Dětství Leopoldy bylo poměrně těžké. V císařské rodině vládla pevná disciplína, absolutní poslušnost a tvrdá výchova. Tato těžká doba byla navíc poznamenána také válečnými událostmi a v roce 1805 musela císařská rodina uprchnout před Napoleonem z Vídně. Většina rodiny uprchla do Uher, ale Leopolda se svou matkou se kupodivu vydaly na místa nejtěžších bojů na Moravu. V roce 1807 se rodina vrací do Vídně, téhož roku umírá Leopoldina matka. Již v lednu 1808 se ale císař potřetí oženil, jeho vyvolenou se stala arcivévodkyně Marie Ludovika Beatrix z Modeny. Se svou nevlastní dcerou Leopoldou vycházela velmi dobře a podporovala ji v jejích zálibách a rozvíjení vědeckých zájmů. Přišla ovšem další rána – Leopolda byla velmi otřesena z toho, že se její milovaná sestra Marie Louisa musí provdat za člověka, kterého dosud považovala za největšího nepřítele Habsburků, za císaře Napoleona Bonaparta (přesto když po pozdější Napoleonově porážce dorazil do Vídně Napoleonův malý syn František, ujala se ho nejvřeleji právě Leopolda, která ho chránila před zlomyslnostmi dvora a jeho zaměstnanců).

Nevěsta.

V roce 1816 se Leopolda dozvěděla, jaké dynastické plány s ní má její otec a všemocný státní kancléř kníže Metternich. Jako budoucí ženich jí byl vybrán portugalský korunní princ Dom Pedro, který poté, co jej s celou královskou rodinnou a dvorem vyhnal Napoleon z vlasti, žil nyní v daleké Brazílii. Leopolda nijak neprotestovala a začala se na svou budoucí úlohu pečlivě připravovat – učila se portugalsky a studovala mapy a cestopisy popisující její budoucí vzdálenou vlast. O ruku byla oficiálně požádána 18. února 1817 (Don Pedro byl ovšem ve Vídni nepřítomen a zastoupen markýzem Marialvou). Nevěsta obdržela portrét svého budoucího manžela a údajně jím byla nadšena. Svatba proběhla 13. května 1817 v augustiniánském kostele ve Vídni a ženicha tentokrát zastupoval Leopoldin strýc arcivévoda Karel. Na cestu do Brazílie se Leopolda vydala 2. června 1817 i se svým početným doprovodem a v srpnu se v přístavu Livorno nalodili a opustili Evropu. Do Brazílie dorazili po těžké a strastiplné cestě 5. listopadu 1817.

Manželství.

Leopolda a Pedro si byli hned při prvním osobním setkání velmi sympatičtí a příznivý dojem udělala nevěsta i na ostatní členy portugalské královské rodiny. Uvítání novomanželského páru v Rio de Janeiro bylo velkolepé. Mírné zklamání ovšem zažila Leopolda již nedlouho po příjezdu, když se s manželem nastěhovala do zámku Boa Vista. Toto sídlo bylo velmi skromné a poskytovalo jen málo pohodlí. Životní podmínky portugalské korunní princezny tak nebyly o moc lepší, než u ženy běžného koloniálního pána. I přes tyto drobné problémy vypadalo manželství jinak spokojeně. Leopolda byla do svého muže zamilovaná a on jí rovněž projevoval svou náklonnost. Ale již po prvním měsíci se začala situace prudce horšit. Tehdy překvapil nic netušící novomanželku Pedrův epileptický záchvat. O tom, že princ trpí touto chorobou, do té chvíle Leopolda nic netušila. Postupem času Leopolda přišla i na to, že její manžel nemá zrovna jednoduchou povahu – byl náladový, nedůvěřivý, často měl záchvaty zuřivosti a pak se choval ke svému okolí velmi bezohledně. Své ženě byl také často nevěrný. Navíc dvorní dámy a komorné, které přijely s Leopoldou z Vídně, se musely vrátit do Evropy a byly nahrazeny Portugalkami, což princezna těžce nesla, velmi rozladěná byla také z toho, že portugalská dvorská společnost byla nevzdělaná a hrubá. Leopolda propadala těžkomyslnosti. Trochu radosti jí přineslo v roce 1819 narození dcery, která dostala jméno Maria da Glória. V následujících letech Leopolda porodila další tři dcery a dva syny.

Císařovna.

Právě na popud své manželky Leopoldy přijal Pedro nabídku postavit se do čela brazilského hnutí za nezávislost, které vyvrcholilo 12. října 1822 jeho korunovací na císaře brazilského. Leopolda korunována nebyla, ale jako manželka císaře používala titul císařovna. S vývojem situace byla spokojena. Dosáhla svých politických cílů, když se největší země Jižní Ameriky stala monarchií a trůn byl přisouzen jejím potomkům. Po počátečních sporech se svým otcem dosáhla Leopolda toho, že Brazílii jako suverénní stát uznali nejprve Habsburkové a následně i Portugalsko. Čím úspěšnější byla Leopolda v politice, tím tragičtěji se vyvíjel její osobní život. Její manžel, císař Pedro I. se vrhal do stále nových milostných dobrodružství a císařovna tím velmi trpěla. Situace došla tak daleko, že Leopolda nechala vystěhovat věci svého manžela ze společného domu. V několika následujících manželských hádkách ji Pedro opakovaně fyzicky napadl. Její psychický stav se začal zhoršovat. V prosinci 1826 prodělala Leopolda potrat a na jeho následky umocněné fyzickým i psychickým vyčerpáním v Rio de Janeiro 11. prosince 1826 zemřela, daleko od své vlasti, sama a opuštěná. Pohřbena byla v klášteře Ajuda. Dnes je její tělo pohřbeno v národním památníku poblíž Sao Paula.

Literatura.

Marie Leopolda Rakouská (22. ledna 1797 Vídeň – 11. prosince 1826 Rio de Janeiro) byla portugalská královna a brazilská císařovna.

Maria Leopoldine Josepha Caroline von Österreich (* 22. Jänner 1797 in Wien; † 11. Dezember 1826 im Palast Boa Vista bei Rio de Janeiro) war ein Mitglied des Hauses Habsburg-Lothringen und durch Heirat Kaiserin von Brasilien und Königin von Portugal.


Dětství a mládí.

Mezi starověkými vojevůdci a dobyvateli – snad s výjimkou Kýra II. Velikého a Alexandra Makedonského – lze jen stěží nalézt muže, který dosáhl tak výrazných úspěchů jako Ardašír, syn Pápaka a jeho ženy Rótak. Ačkoli není zcela pravdivé tvrzení kronikáře Tabarího, že Ardašírovo vojsko „nebylo nikdy poraženo“, historická fakta mluví sama za sebe. V době, kdy se Ardašír narodil, byl jeho rod jen lokálním mocenským hráčem ve Stachru, jednom z mnoha měst parthské říše, v době, kdy umíral, mu příslušela svrchovaná vláda nad Íránem a Mezopotámií, tj. nad celým prostorem někdejší parthské říše.  Podle perských pramenů přišel Ardašír na svět ve vsi Tírúdeh v kraji stachrském a již v sedmi letech byl poslán na vychování k eunuchovi jménem Tíré, který spravoval okrsek Dárábgerd ve východní části Persidy. Tuto výsadu vyjednal Ardašírovi otec Pápak u stachrského krále Gózihra, s jehož rodem Bázrangíovců byl po matce spřízněn. Jak dlouho byl Ardašír pod Tíréovým poručnictvím, kronikáři nesdělují, jisté je jen to, že po Tíréově smrti na něj přešla funkce dárábgerdského správce, v níž si prý počínal „moudře a obezřetně“.  Mladý Ardašír se od počátku soustředil na posilování svého drobného údělu v Persidě, zejména na úkor sousedních vládců, kteří často jen formálně uznávali moc parthského krále králů. Při výpadech do okolí prokázal jako velitel rychle své vůdcovské kvality, postupně porazil tři lokální krále (Pásína, Manóčihra a Dáru) a posílen rozšířeným územím vyzval svého otce Pápaka (působícího již několik let v kněžské funkci ve Stachru), aby svrhl krále Gózihra a sám převzal vládu ve Stachru. Pápak Ardašíra uposlechl, zahubil Gózihra a kolem roku 213 požádal parthského velkokrále Artabana IV., aby udělil uprázdněný trůn jeho druhému synu Šápúrovi. Artabanos žádosti nevyhověl, na mocenských poměrech v Persidě se toho však mnoho nezměnilo.

Za korunou krále králů.

Pápak zemřel krátce po neúspěšném vyjednávání s Artabanem a ve Stachru po něm nastoupil jeho syn Šápúr. Ten viděl v Ardašírovi z celkem pochopitelných důvodů konkurenta, vyzval bratra, aby se k němu dostavil, a když to opatrný Ardašír všelijak odsouval, vypravil se proti němu do pole. Měření sil mezi oběma Sásánovci se nicméně nekonalo, neboť za pochodu na Dárábgerd postihla Šápúra podivná nehoda – podle Tabarího se na něj zřítil „kus budovy a zabil ho“. Právem se současní dějepisci domnívají, že toto vysvětlení nezní důvěryhodně a že v Šápúrově smrti měl spíše prsty Ardašír.  Ardašírova cesta nyní vedla do Stachru, kde byl se souhlasem svých bratrů nastolen na trůn. Přestože prý ihned projevil mimořádnou energii při organizování dvora, bratři mu začali strojit úklady, což vyvolalo okamžitou reakci – jejich pobití. Když se krátce nato podařilo potlačit i nebezpečnou vzpouru v Dárábgerdu, domácí opozice prakticky utichla a Ardašír se mohl soustředit na výboje.  V příštích několika letech kráčela vojska stachrského krále od vítězství k vítězství. Ardašír dobyl Kermán a dosadil tam svého stejnojmenného syna jako místodržitele, podnikl výpravu k pobřeží Perského zálivu a ovládl kraj kolem dnešního Šírázu, kde založil město Ardašír Chvarrah. Za své úspěchy zčásti vděčil vnějším okolnostem – v parthské říši probíhala od roku 213 občanská válka mezi dvěma nápadníky trůnu, Artabanem IV. a Vologaisem VI., takže centrum mělo jiné starosti než se zabývat poměry v Persidě. Po roce 216, kdy se jako parthský velkokrál víceméně prosadil Artabanos, pak vypukla válka s římskou říší, jež dále odváděla pozornost Parthů od událostí v Íránu.  Artabanos IV. se mohl stachrským rebelem intenzivněji zabývat až po roce 218, kdy v říši zavládl relativní klid. Napsal mu prý velmi tvrdý dopis, v němž ho označil za „Kurda“ a ostře se ho zeptal, kdo mu dovolil dobývat okolní krajiny a vložit si na hlavu korunu. Za tyto činy, přesahující všechnu míru, proti němu vytáhne do boje král ahvázský, aby ho spoutaného přivedl před trůn krále králů. Ardašír prý na tento list odpověděl, že jedná podle rozkazů božích.  Ačkoli vojska krále ahvázského na Ardašíra opravdu v krátkém čase udeřila, pozice Sásánovců to neohrozilo a parthské oddíly musely naopak ustoupit. Ardašír nato dobyl oblast u hranic dnešního Chúzistánu, čímž dostal do své moci v podstatě celou Persidu, jádro parthské říše. Jeho sebevědomí natolik vzrostlo, že nyní sám napsal dopis Artabanovi IV., v němž ho vyzval, aby si zvolil místo pro rozhodující bitvu. Artabanos navrhl planinu Óhrmazdakán, ležící mezi dnešními městy Isfahán a Nihávand v Íránu.  Bitva svedená 28. nisanu roku 535 seleukovské éry (28. dubna 224) skončila naprostou porážkou parthské armády a smrtí Artabana IV. Vyznamenal se při ní Ardašírův syn Šápúr, který osobně zabil královského písaře, jenž kdysi sestavil potupný dopis jeho otci. Sám Ardašír byl prý ještě na bojišti prohlášen králem králů.

Konsolidace moci a války s Římem.

Vítězství na planině Óhrmazdakán ještě neznamenalo, že Ardašír plně ovládl prostor rozlehlého parthského státu. Íránské kraje na východě, Mezopotámie na západě a Arménie a Ázerbájdžán na severozápadě nebyly ještě v jeho rukou a v Ktésifóntu, hlavním městě Parthů, pravděpodobně vládl jeden z členů rodu Arsakovců. Ardašíra tedy rozhodně nečekalo poklidné užívání plodů vítězství, nýbrž tvrdý boj o moc.  Soudí se, že Ardašír nejprve opanoval oblast Hamadánu a Raj, pak dobyl Ázerbájdžán a přilehlé kraje a nakonec se vypravil proti Mezopotámii. Tradice klade jeho královskou korunovaci v Ktésifóntu do 26. září 226, a je-li toto datum pravdivé, byla by většina Mezopotámie již po dvou letech v sásánovských rukou. Poslední parthské mince však pocházejí až z roku 228, takže trvalo ještě nějaký čas, než bylo zlomeno i poslední ohnisko odporu. S výjimkou Arménie, kde od 1. století n. l. vládla postranní větev Arsakovců, získal Ardašír pro svůj rod všechny državy Parthů jednu po druhé.  Tomuto úspěchu zčásti napomohla skutečnost, že Ardašír svůj převrat prezentoval jako pouhou změnu dynastie a dokázal si naklonit četné parthské šlechtické rody, zejména Súrény a Aspahbady, spřízněné s Arsakovci. Připočteme-li k tomu jeho organizační zdatnost na poli správy, vojenství a kultu, je rychlá konsolidace královské moci více než pochopitelná.  Postavení sásánovské dynastie dále upevnila Ardašírova ofenzivní politika vůči římské říši, i když při ní zprvu nedosáhl valných úspěchů. Již jeho první tažení do severní Mezopotámie, kde bezvýsledně obléhal město Hatru poblíž hranic impéria, dalo Římanům na srozuměnou, že nově vzniklá monarchie se nezalekne ani konfliktu s císařskou vládou. V roce 231 si pak jeho poslové při vyjednávání s římskými úřady počínali tak sebevědomě, že válce už nešlo zabránit.  Konflikt probíhající v letech 232 – 233 skončil v podstatě na mrtvém bodě. Římané pod vedením císaře Alexandra Severa utrpěli sice určité ztráty, ale nikoli takové, aby Ardašír mohl hovořit o vítězství. Bylo jasné, že boje s Římany budou mnohem těžší než potyčky s drobnými vládci v Persidě či nepříliš ukázněnými parthskými oddíly. Přesto Ardašír ve své politice vytrval a kolem roku 238 se mu podařilo dobýt strategicky významná římská města Nisibis a Karrhy ležící severně od toku Eufratu. Vzhledem k tomu, že římská říše nedávno prošla značně nestabilním obdobím („rok šesti císařů“), nemusel se Ardašír obávat brzké odvety a navenek jeho politika začala nést své plody.

Závěr vlády.

Poslední léta panování krále Ardašíra patří k nejméně známým obdobím jeho života. Neví se přesně, kdy zemřel, a dokonce není ani jisté, zda před smrtí ještě vládl – existují náznaky, že se dobrovolně zřekl koruny ve prospěch syna Šápúra. V každém případě stihl ještě zahájit nový útok na Hatru, který pak dovedl do konce jeho nástupce.  Ardašír I. se stal ještě za života legendou – mužem opěvovaným pro své vojenské schopnosti a vladařskou moudrost. I když je sporné, zda skutečně od něj pochází výrok, že „náboženství a vláda jsou dvě sestry“, minimálně to dokládá, že v něm pozdější generace viděly nejen zakladatele říše, jež existovala více než čtyři sta let, ale také bystrého pozorovatele věcí lidských.

Ardašír I. (řecky "Artaxarés" či "Artaxerxés"; cca 180 – 240/241) byl perský král, který v letech 224 – 228 vyvrátil parthskou říši Arsakovců a na jejích troskách založil nový státní útvar – říši sásánovskou neboli novoperskou. Ardašírovým otcem byl Pápak, pozdější král ve Stachru (zemř. kol. 213), dědem pravděpodobně Sásán (zemř. kol. 200), velekněz bohyně Anáhity ve Stachru. Ardašír měl četné bratry, z nichž jmenovitě známe pouze Šápúra, krále stachrského.

Ardaschir I. ( [], selten in griechisch-römischen Quellen auch "Artaxerxes"; † ca. 242; Regierungszeit: 224–239/40) war der Begründer des Sassanidenreichs (224–651). Er stürzte die bis dahin in Iran herrschende Dynastie der Arsakiden und betrieb eine recht erfolgreiche Expansionspolitik.


Historie.

Byly nalezeny románské bronzové korunky, ale jejich použití bylo spíše estetické, než medicínské.  Götz von Berlichingen měl na začátku 16. století známou historickou protézu paže. Ve stejnou dobu měl železnou ruku údajně i François de la Noue a v 17. století René-Robert Cavalier de la Salle.

Protézy dolních končetin.

Protézy dolních končetin jsou uměle vyrobené končetiny umístěné na úrovni boků nebo níže. Dvě hlavní podkategorie protéz dolních končetin jsou 1. transtibiální (jakákoli amputace procházející holenní kostí nebo vrozená vada způsobující nedostatečnost holenní kosti) a 2. transfemorální (jakákoli amputace procházející stehenní kostí nebo vrozená vada způsobující nedostatečnost stehenní kosti). V průmyslovém odvětví protéz se transtibiální protetická noha často označuje jako „BK“ nebo jako protéza pod kolenem, zatímco transfemorální protetická noha se často označuje jako „AK“ nebo protéza nad kolenem.  Další méně časté případy protéz dolních končetin zahrnují:

Historie protéz dolních končetin.

Technologie lůžek pro dolní končetiny prodělala v průběhu osmdesátých let dvacátého století revoluci, když společnost Sabolich Prosthetics, John Sabolich C.P.O. vynalezla lůžko Contoured Adducted Trochanteric-Controlled Alignment Method (CATCAM), které se později vyvinulo jako lůžko Sabolich. Zlepšením byl rozdíl v modelu kontaktu pacienta s lůžkem. Dříve byla lůžka vyrobena ve tvaru čtvercového kyblíku bez specializovaných úložišť pro kostní výběžky nebo svalovou tkáň. Sabolichův návrh držel pacientovu končetinu jako rukavice – uzamknul ji na místě a váhu rovnoměrně rozvedl po existující končetině i kostní struktuře. To byl první případ podélně oválného lůžka, který vedl k významným pokrokům u pacienta. Díky Sabolichově oddanosti výzkumu a vývoji protéz dolních končetin byly Sabolichovy protézy prvními nadkolenními protézami, se kterými pacienti bez jedné i obou nohou chodili a běželi, scházeli po schodech a jako první použily sací lůžka, moderní plastická a bioelastická lůžka, technologii cítění a další vynálezy v oboru protéz.  Na začátku 90. let 20. století se objevily první protetická kolena ovládaná mikroprocesorem.

Robotické protézy.

Aby robotické protetické končetiny fungovaly, musí integrovat několik komponent tělesných funkcí: Biosenzory detekují signály z pacientova nervového nebo svalového systému. Tyto informace předává řadiči umístěnému v zařízení a zpracuje zpětnou vazbu z končetiny a aktuátoru (umístění, síla) a pošle ji do řadiče. Mezi příklady se řadí dráty detekující elektrickou aktivitu kůže, jehlové elektrody implantované do svalů nebo pole elektrod bez pohyblivých součástí, kterými prochází nervy. Jeden z typů těchto biosenzorů se používá v myoelektrických protézách.  Mechanické senzory zpracovávají hlediska ovlivňující zařízení (např. umístění končetiny, použitá síla, zátěž) a tyto informace předávají do biosenzorů nebo řadiče. Mezi příklady se řadí měřiče síly a akcelerometry.  Řadič je připojen k nervovému a svalovému systému pacienta a k zařízení samotnému. Posílá příkazy o záměrech pacienta do aktuátorů v zařízení a interpretují zpětnou vazbu z mechanických senzorů a biosenzorů zpět pacientovi. Řadič je také zodpovědný za sledování a řízení pohybů zařízení.  Aktuátor napodobuje činnost svalů ve tvorbě síly a pohybu. Například motor pomáhající nahradit původní svalovou tkáň.

Kosmetické protézy.

Kosmetické protézy se dlouho používaly k zamaskování zranění a zohyzdění. Vývoj moderních technologií umožnil tvorbu končetin ze silikonu nebo PVC, které vypadají jako živé. Takové protézy, jako například umělé ruce, mohou napodobovat vzhled skutečných rukou včetně pih, žil, chlupů, otisků prstů a dokonce i tetování.  Kosmetické protézy se k tělu připojují různými způsoby, například pomocí lepidla, podtlaku, přesného tvaru, elastické kůže nebo rukávu z kůže.

Kognitivní protézy.

Na rozdíl od neuromotorických protéz jsou neurokognitivní protézy schopny cítit nebo modulovat nervovou funkci a fyzicky tak rekonstruovat nebo doplnit kognitivní procesy, jako například výkonnou funkci, pozornost, jazyk a paměť. V současné době nejsou k dispozici žádné neurokognitivní protézy, ale byl již navržen vývoj implantovatelných neurokognitivních rozhraní mezi mozkem a počítačem, pomocí kterých by mělo být možné léčit mrtvici, traumatické poranění mozku, dětskou mozkovou obrnu, autismus a Alzheimerovu chorobu.

Vylepšené protézy.

Typy.

Fixní náhrady Korunkové náhrady

Aktuální technologie a výroba.

V posledních letech došlo k významným pokrokům v oblasti umělých končetin. Nové plastické hmoty a další materiály, jako například uhlíková vlákna, umožnily výrobu lehčích a silnějších protéz, které vyžadují menší námahu uživatele. To je zvláště důležité pro transfemorální amputace. Další materiály umožnily realistický vzhled protéz, což je důležité pro transradiální a transhumerální amputace, protože u těchto pacientů je vysoká pravděpodobnost odhalení umělé končetiny.

Zdroje.

Tento článek vznikl překladem z anglické Wikipedie.

Protéza je tělesná náhrada. Protézami se zabývá medicínskotechnický obor protetika. Typickými uživateli protéz jsou oběti nehod a následných amputací končetin.

Eine Prothese (von, ‚Anfügung‘, aus und ), auch Körperersatzstück, bezeichnet ein Gliedmaßen, Organe oder Organteile ersetzendes, künstlich geschaffenes, funktionell ähnliches Produkt.


Význam.

Magna charta byl první dokument omezující pravomoci panovníka vůči jeho poddaným na základě zákona. Jejím předchůdcem byla Listina svobod ("Charter of Liberties") z roku 1100, kterou Jindřich I. dobrovolně podřídil svou moc zákonům. Magna charta prakticky ve středověku nijak výrazně neomezovala pravomoci panovníka, ale v době občanské války se stala důležitým symbolem pro ty, kteří chtěli zdůraznit, že jednání krále podléhá zákonům.  Tato listina je nejvýznamnějším raným dokumentem v dlouhodobém historickém procesu vedoucím k současnému ústavnímu právu. Magna charta ovlivnila vývoj zvykového práva a mnoha ústavních dokumentů jako například Ústavu Spojených států amerických. V průběhu středověku bylo mnoho článků charty renovováno a tento proces probíhal až do konce 18. století.  Ve druhé polovině 19. století byla většina původních ustanovení z anglického práva zrušena. Běžně je chápána jako dokument vydaný roku 1215 (jsou dochovány 4 exempláře a jeden z nich je uložen v Salisbury). V následujících letech však byly vydány další upravené verze tohoto dokumentu a verze, která je vystavena v muzeu ve Washingtonu, D. C., pochází z roku 1297.

Pozadí vzniku charty.

Po ovládnutí Anglie Normany roku 1066 a v letech následujících se anglický král stal mocným a vlivným panovníkem v rámci Evropy. Faktory, které k tomu vedly, byla organizovaná centralizovaná vláda založená na normandském systému správy a rozsáhlé vlastnictví půdy v Normandii. Po korunovaci krále Jana Bezzemka na počátku 13. století vedla série neúspěchů v domácí a zahraniční politice ke vzpouře baronů a k jejich pokusu omezit pravomoci panovníka zákony.  Janovy akce ve Francii byly hlavní příčinou nespokojenosti. Po smrti krále Richarda I. nebylo nástupnictví na anglický trůn zcela jasné. Král Jan byl korunován na úkor Richardova synovce Artura. Protože Artur měl nárok na panství Anjou, potřeboval Jan souhlas francouzského krále Filipa. Aby ho získal, odstoupil mu velkou část francouzského území v Anjou.  Po porážce Janových vojsk v Bitvě u Bouvines Filip obsadil všechna území na severu Francie včetně Normandie. Tyto vojenské neúspěchy, v nichž Anglie přišla o příjmy z bohaté kolonie, měly vliv na Janovu neoblíbenost. Místo aby snížil své náklady, vyhlásil nové daně. Dalším důvodem nespokojenosti byly spory mezi mnichy canterburského biskupství, kteří chtěli získat kontrolu nad volbou arcibiskupa canterburského, a králem Janem, který prosazoval svého kandidáta.  Roku 1215 některým vlivným šlechticům došla trpělivost a vstoupili 10. června 1215 do Londýna s vojenskou silou a měšťané jim vyjádřili podporu tím, že jim otevřeli brány města. Tato akce neskončila vzpourou, ale šlechtici přinutili krále Jana souhlasit s "Articles of the Barons", ke kterým byla připojena jeho pečeť, na louce u Runnymede 15. června 1215. Na oplátku šlechtici obnovili 19. června přísahu věrnosti králi Janovi. Formální dokument, na němž je zachycena tato dohoda, byl zpracován královským archívem 15. července a tato listina je originální Magnou chartou. Byl zhotoven i neznámý počet kopií, které byly rozeslány na úřední místa jako biskupství a královským šerifům.  Nejdůležitější klauzulí pro krále Jana byl článek 61, známý jako "bezpečnostní klauzule", nejdelší část dokumentu. Ta ustanovila výbor 25 baronů, kteří se mohli kdykoli sejít a zrušit rozhodnutí krále, a to i za použití síly k obsazení královských hradů. Toto ustanovení neutralizovalo Janovu moc a poté, co šlechtici opustili Londýn, je odvolal, což vyústilo v první válku baronů. Opatření omezující moc krále anuloval i papež Innocenc III. Král Jan zemřel v průběhu občanské války 19. října 1216 na úplavici.  Po jeho smrti byl králem korunován jeho devítiletý syn Jindřich III. Plantagenet. Jeho regenti vydali novou verzi Magny charty bez kontroverzního článku 61 a po dosažení Jindřichových 18 let vydal král obnovenou verzi, která obsahovala pouze 37 článků.

Obsah.

Magna charta byla původně psaná v latinském jazyce. Velká část byla převzata z Listiny svobod Jindřicha I. z roku 1100, kterou vydal po svém nástupu na trůn a která svazovala pravomoci panovníka určitými zákony s ohledem na zájmy církevních hodnostářů a šlechty. Tento dokument zajišťoval určité svobody církvi a šlechticům.  Dokument označovaný jako Magna charta není původní dokument z roku 1215, ale pozdější verze z roku 1225 a obvykle bývá předváděn dokument z roku 1297, kdy byla odsouhlasena Eduardem I. Charta z roku 1215 obsahovala mnoho bodů, které nebyly míněny jako dlouhodobé závazky panovníka, ale měly poukázat na současné problémy. Dalších 200 let pak každý panovník potvrdil závazek uznávat tato ustanovení vydáním vlastní verze dokumentu.  Magna charta obsahuje 63 článků, ve kterých je uveden například slib o svolávání zástupců šlechty a měst kvůli daním, svobodná volba biskupů a opatů, dodržování zvykového práva, zavedení jednotných měr a vah či povolení přístupu cizím obchodníkům na území Anglie.  Pro moderní dobu je nejdůležitějším ustanovením Charty habeas corpus – právo na legitimní a důstojné zacházení. Tato ustanovení jsou odvozena z článků 36, 38, 39 a 40 dokumentu z roku 1215. Dalšími odstavci, které jsou uplatňovány v současném právu Anglie a Walesu, je odstavec 1 garantující nezávislost Anglikánské církve, článek 9 zaručující "středověké svobody" londýnské City a článek 29 garantující právo na řádný soud.  Velký význam pro ústavní právo měly články 14 a 61, které povolovaly zřízení rady sestávající z nejvlivnějších mužů království. Tato rada měla fungovat spíše pro blaho země, než k omezení pravomocí panovníka. Její členové měli právo v některých zvláštních případech odvolat přísahu věrnosti panovníkovi a vyjádřit věrnost této radě. Tato rada byla zodpovědná za vyhlašování daní a byla první institucí, kterou bylo možno nazvat parlamentem, i když jeho pravomoci měly daleko do oprávnění současného Parlamentu Spojeného království.

Pokus o krádež.

26. října 2018 se jistý 45letý „muž s útočnou zbraní“ pokoušel rozbít vitrínu a ukrást Magnu chartu, jež je vystavena v expozici v katedrále anglického Salisbury.

Magna charta libertatum, také Magna Carta (dle středověké latiny), nebo také Velká listina práv a svobod, je anglický právní dokument původně vydaný roku 1215. Omezoval některé panovníkovy pravomoci, vyžadoval, aby respektoval zákonné procedury a aby akceptoval, že jeho rozhodování bude omezeno zákonem. Výslovně vyjmenovával některá práva jeho poddaných, z nichž nejdůležitější bylo právo odvolání se proti nezákonnému uvěznění.

Die Magna Carta (auch Magna Charta), Langform Magna Carta Libertatum (deutsch „große Urkunde der Freiheiten“), ist eine von König Johann Ohneland zu Runnymede in England am 15. Juni 1215 besiegelte Vereinbarung mit dem revoltierenden englischen Adel. Sie gilt als die wichtigste Quelle des englischen Verfassungsrechts. Ein bedeutender Teil der Magna Carta ist eine wörtliche Kopie der "Charter of Liberties" Heinrichs I. von 1100, die dem englischen Adel bereits entsprechende Rechte gewährte. Die Magna Carta verbriefte grundlegende politische Freiheiten des Adels gegenüber dem englischen König, dessen Land seinerzeit Lehen des Papstes Innozenz III. war. Der Kirche wurde die Unabhängigkeit von der Krone garantiert. Das Dokument wurde vom König nur auf erheblichen Druck der Barone angenommen.


Náplň práce.

Úkolem plavčíka je dbát na bezpečný provoz na koupališti, bazénu, pláži nebo jiném podobném zařízení.  Jeho pracovními činnostmi jsou dozor nad koupajícími i nad celým provozem plovárny, koupaliště či pláže – zajišťování bezpečnosti a ochrany zdraví koupajících se osob i osob využívajících pramice a jiná plavidla půjčovaná v rámci koupaliště – zachraňování tonoucích – poskytování první pomoci – napouštění bazénu – kontrola hygienického stavu vody a čistoty bazénu – provádění dezinfekce – kontrola technického stavu zařízení na čištění a na úpravu vody, na rozvod vody, čerpadel, výměníků a jiných technologických zařízení, jejich obsluha a běžná údržba – kontrola teploty vody, její případná regulace – výuka plavání – provádění instruktáží pro záchranu tonoucích – případné řízení podřízených plavčíků.

Pracovní prostředí.

Povolání je vykonáváno u vody a ve vodě, je třeba počítat s vystavením se slunečnímu záření, s vysokými teplotami i s měnícími se klimatickými podmínkami a s prací o víkendech a v době dovolených.  Ve studiích sledujících zdraví plavčíků se následně prokázalo, že jsou vystaveni vyššímu riziku astmatu a některých dýchacích potíží. Astma je spojováno hlavně s vystavením vedlejším produktům chlorace v plaveckých bazénech jako je trichloramin, který může způsobit kromě toho i akutní podráždění spojivek a vyvolat slzení, kašel nebo obtížné dýchání.

Předpoklady pro výkon funkce.

Podmínkou výkon činnosti je absolvování kurzu pro plavčíky, popř. kurzu pro plavecké mistry (má-li být součástí plavčíkovy činnosti i výuka plavání, což obvykle bývá), kladný vztah k vodě, perfektní plavecké schopnosti, fyzická zdatnost a obratnost, nebojácnost, rychlá reakce, spolehlivost, ukázněnost. Nevhodné pro občany s jakoukoliv vadou nebo onemocněním snižujícím jejich tělesnou zdatnost, sluchovou nebo zrakovou ostrost, pro občany nervově labilní, s rozsáhlými kožními procesy, epilepsií, onemocněními ušními spojenými s výtoky.

Plavčík je osoba vykonávající dozor nad provozem plaveckého bazénu, koupaliště nebo jiného místa, kde se koupe větší množství lidí (např. pláž). Jeho úkolem je především dbát na bezpečnost koupajících se osob, ale často také například vyučuje plavání.

Offiziell sind Rettungsschwimmer ausgebildete Personen, denen die fachlichen Kenntnisse für das Erkennen, Begreifen und Handeln bei Unfällen am und im Wasser vermittelt, geprüft und durch eine Urkunde bescheinigt wurden. Allerdings beginnt der Begriff Rettungsschwimmen bereits bei der Handlung, jemandem im Wasser zu helfen.


Funkce.

Podvrstva LLC má obecně dva hlavní úkoly:  V dnešních sítích se však o řízení toku dat a korekci chyb obvykle starají protokoly, které zabezpečují end-to-end přenos, tj. přenos od odesilatele až do místa určení. Může to být buď protokol transportní vrstvy (např. TCP) nebo protokol aplikační vrstvy. Díky tomu potřeba řízení toku dat a oprav chyb na podvrstvě LLC klesá. LLC proto v dnešních protokolech linkové vrstvy plní často jen funkci multiplexování. LLC hlavička říká linkové vrstvě, co má provést s paketem, když je přijat datový rámec. Stanice přijme rámec, prohlédne LLC hlavičku, aby zjistila, kterému protokolovému zásobníku je paket určen – může to být například protokolu síťové vrstvy IP na IPX. V současnosti ale převažuje používání protokolu IP.

Příklady.

X.25 a LAPB.

V raných sítích s přepojováním paketů, jako jsou sítě X.25 s protokolem LAPB na linkové vrstvě, byla LLC podvrstva klíčovým prvkem. V těchto sítích se řízení toku dat a detekce a korekce chyb provádí pro každý dílčí přenos mezi uzly (node-to-node). Pokud je rámec přijat chybně, bude vyžádán jeho opakovaný přenos mezi uzly. Tento rozsáhlý handshake mezi uzly však výrazně zpomaluje komunikaci.

Protokoly pro místní (LAN) a metropolitní sítě (MAN).

Standardy IEEE 802.2 specifikují podvrstvu LLC pro všechny IEEE 802 standardy lokálních počítačových sítí, jako je například IEEE 802.3/Ethernet (pokud se nepoužívají rámce Ethernet II), IEEE 802.5 a IEEE 802.11. IEEE 802.2 je použito i u některých sítí, které nejsou standardizovány v IEEE 802, například u FDDI.

Ethernet.

Protože u kabelových sítí jsou bitové chyby velmi vzácné, tradiční DIX-Ethernet (Ethernet II) vůbec neposkytuje řízení toku dat nebo automatické opakování žádost (ARQ), což znamená, že o opakovaný přenos nesprávných paketů se starají protokoly vyšších vrstev, neboli že chybné rámce jsou pouze detekovány a smazány (výjimkou jsou kolize zjištěné algoritmem CSMA/CD MAC vrstvy).  IEEE sice doplnilo do IEEE 802.3 standardní prostředky pro řízení toku dat a kontrolu chyb na linkové vrstvě, ty však v drtivé většině sítí stejně nejsou používány. IEEE 802.3x zahrnul do standardu i rámce Ethernet II, které redukují LLC pouze na funkci multiplexování a demultiplexování. K tomuto účelu se používá pole Typ v rámcích Ethernet II. Při použití rámců IEEE 802.3 se pro multiplexování používají hlavičky 802.2 LLC nebo 802.2 SNAP.

Bezdrátové LAN.

U bezdrátových komunikací jsou bitové chyby velmi časté, proto u bezdrátových sítí jako je IEEE 802.11 je řízení toku dat a chyb je součástí CSMA/CA MAC protokolu, a není součástí vrstvy LLC. LLC podvrstva je podle standardu IEEE 802.2.

HDLC.

Na některé ne-IEEE 802 protokoly můžeme pohlížet, jako že jsou rozdělené na podvrstvu MAC a LLC. Například HDLC definuje jak funkci MAC (vkládání paketů do rámců), tak funkci LLC (multiplexování protokolů, řízení toku dat, detekce a oprava chyb pomocí opakování chybně přenesených paketů, když není uvedeno jinak). Některé protokoly jako je Cisco HDLC používají rámce podobné HDLC a vlastní protokol LLC.

PPP a modemy.

Při datových přenosech přes telefonní sítě pomocí modemů lze PPP protokol linkové vrstvy považovat za LLC protokol, který poskytuje multiplexování, ale ne řízení toku dat a kontrolu chyb. V telefonních sítích mohou být bitové chyby časté, což znamená, že řízení chyb je důležité, ale v současnosti je zabezpečováno moderními protokoly. Dnešní modemové protokoly přebírají LLC funkce ze staršího linkového protokolu LAPM, navrženého pro komunikaci s modemem ve starých X.25 sítích.

Mobilní systémy.

GPRS LLC vrstva zabezpečuje také šifrování a dešifrování SN-PDU (SNDCP) paketů.

Elektrická vedení.

Dalším příkladem linkové vrstvy, která je rozdělena mezi LLC (pro řízení toku dat a kontrolu chyb) a MAC (pro vícenásobný přístup), je standard ITU-T G.hn poskytující vysokorychlostní lokální komunikaci přes stávající domovní kabelové rozvody (elektrické rozvody, telefonní linky a koaxiální kabely).

Řízení logického spoje () je horní podvrstva linkové vrstvy v OSI modelu. LLC poskytuje mechanismy multiplexování, které umožňují, aby se v jedné síti mohlo používat několik síťových protokolů (IP, IPv6, IPX, DECnet, AppleTalk, X.25, CONS) současně. LLC může také zajišťovat řízení toku dat a mechanismus automatického opakování přenosu (ARQ) pro opravu chyb.

Logical Link Control (LLC) ist die Bezeichnung für ein Netzprotokoll der Telekommunikation, das vom Institute of Electrical and Electronics Engineers als IEEE 802.2 standardisiert wurde. Ziel des Protokolls ist die Transparenz unterschiedlicher auf MAC-Ebene eingesetzter Verfahren zur Medienzuteilung. Es bietet einen unbestätigten, verbindungslosen Dienst (LLC 1), einen verbindungsorientierten Dienst (LLC 2), sowie einen bestätigten verbindungslosen Dienst (LLC 3). LLC wird Schicht 2 des OSI-Modells zugeordnet. Ebenfalls als LLC wird die Subschicht bezeichnet, auf der das Protokoll arbeitet. Deshalb wird LLC teilweise auch Schicht 2b genannt und bildet somit zusammen mit dem MAC-Layer (2a) die Sicherungsschicht (2). Sie verteilt eingehende Daten, indem sie diese an die entsprechenden Instanz-Protokolle der OSI-Schicht 3 weiterleitet. Daten, welche die OSI-Schicht 3 zur Übermittlung sendet, werden von LLC an den MAC-Layer weitergegeben.


Tribuny, historie.

V roce 1906 byla jedna z tribun pojmenována the Spion Kop, což byl kopec, na kterém se odehrála bitva v druhé búrské válce. V této bitvě bylo zabito kolem 300 vojáků z Lancashire regimentu. Většina z těchto vojáků byli Scousers, což jsou obyvatelé Liverpoolu a okolí. Fanoušci, kteří tribunu the Kop navštěvují, jsou známi jako ti nejhlučnější fanoušci na stadionu a říkají si příznačně Kopites. Ve své době měla tribuna kapacitu přes 28 000 fanoušků, což byla z hlediska kapacity jedna z největších tribun na světě. Dlouho se traduje, že pokud domácí kapitán vyhraje rozlosování mincí před výkopem, zvolí si hru s tribunou the Kop za zády. Druhý poločas pak tým hraje proti the Kop, což mu má pomoct ve větší agresivitě a bojovnosti. V roce 1975 byla kvůli získání licence snížena kapacita na 22 000 diváků, v roce 1989 kvůli tragédii na stadionu Hillsborough byla snížena znovu. V roce 1994 byla kompletně přebudována na tribunu pro sedící diváky s kapacitou 12 390 diváků.  Další tribunou je Anfield Road Stand. Tato tribuna je protější k the Kop a nachází se zde sektor pro hostující fanoušky. Tato tribuna je na Anfield Road nejnovější, přestavěna byla v roce 1998 a má kapacitu 9 074 diváků. Boční tribuny jsou Centenary Stand s kapacitou 11 762 diváků a Main Stand s kapacitou 12 227 diváků. Main Stand je nejstarší tribunou, naposledy byla přestavována v roce 1973. V zázemí jsou umístěny hráčské šatny a ředitelské boxy. Současná kapacita činí 45 362 diváků. Stadion je zařazen na listině UEFA jako čtyřhvězdičkový stadion.  30. července udělila liverpoolská radnice povolení k stavbě nového stadionu pro 61 000 sedících diváků, který bude stát pár set metrů dále v Stanley Parku. Dne 8. září radní souhlasí s pronájmem pozemku na 999 let. Po převzetí klubu Georgem Gilletem Jr. a Tomem Hicksem v únoru 2007 noví majitelé potvrdili záměr vybudovat nový stadion, nakonec ale na stadion nedali nic a jejich snahou bylo zničení klubu jako takového. V roce 2011 k obrovské radosti fanoušků Liverpoolu byli nahrazeni společností FSG v jejímž čele stojí nový vlastník John William Henry II, který se do klubu nebojí investovat.  Dne 22. září 2012 se v Daily Mail objevilo, že k žádnému projektu s novým stadionem nedojde, ale naopak Liverpool rozšíří svůj stávající stánek na 60 000 míst. K zvýšení kapacity dojde na tribunách Main Stand. Zpráva zatím není oficiálně zveřejněna, ale je velmi reálné, že k ní dojde. Liverpool za přestavbu zaplatí asi 150 milionů liber, což je obrovský rozdíl naproti 400 milionům liber, kterých by klub stál nový stadion. Před přestavbou stadionu také musí dojít k odkoupení domů v obytné čtvrti blízko stadionu a k jejich zbourání, aby bylo získáno potřebné místo k rozšíření jak stadionu tak parkoviště. Celková kapacita stadionu po přestavbě tribuny Main Stand činí 54 167 míst.

Anfield je stadion ležící v Liverpoolu, v Anglii. Stadion byl postaven v roce 1884 v oblasti Stanley Parku, kdy na něm začal hrát svoje zápasy Everton FC. V roce 1892, po rozepři s majitelem stadionu Johnem Houldingem, se Everton FC přemístil do Goodison Parku a John Houlding založil nový klub jménem Liverpool FC, který svoje domácí zápasy hraje právě na stadionu Anfield. Kapacita činí 54 167 míst.

Anfield ist ein Fußballstadion im gleichnamigen Liverpooler Stadtbezirk. Es ist das Heimstadion des englischen Fußballklubs FC Liverpool. Das reine Sitzplatzstadion bietet Platz für 54.074 Zuschauer und liegt an der Anfield Road. Von dort aus führen unter anderem Eingänge ins „Away End“, den Gästefanbereich. Die berühmte Liverpool-Fantribüne „The Kop“ liegt an der Walton Breck Road. Parallel zu Skerries Road liegt die relativ moderne zweigeteilte Gegentribüne (seit Oktober 2017 "Kenny Dalglish Stand"); die neue Haupttribüne (Main Stand) liegt an der Alray Road.


Život.

Tichon Chrenikov se narodil v Jelce v Lipecké oblasti v Rusku v rodinně kupce jako desáté dítě. Hudbou se začal zabývat po vyslechnutí koncertu klavíristy V. P. Agarkova. Na jeho radu dokončil v Jelcích středoškolská studia a v roce 1929 vstoupil do Hudebního učiliště Gněsiných (Музыкальное училище имени Гнесиных) v Moskvě. Školu absolvoval v roce 1932 a stal se studentem Moskevské konzervatoře. Jeho učiteli byli Vissarion Jakovlevič Šebalin a Genrich Nejgauz. Již během studia na konzervatoři pracoval v Moskevském divadle pro děti, které vedla Natálie Sacová. Konzervatoř dokončil v roce 1936 a v roce 1941 se stal ředitelem hudební části Divadla ruské armády.  Vedle čistě hudební činnosti se silně angažoval i politicky. Již ve třicátých letech se stal členem svazu skladatelů a představoval tak „skladatelskou mládež“. Účastnil se boje proti tzv. formalismu v hudbě i útoků na Sergeje Prokofjeva a Dmitrije Šostakoviče. V roce 1939 napsal operu Do bouře (В бурю), která se podle tehdejší kritiky stala „prvním úspěšným pokusem o zpracování revolučního téma v hudbě“. Poprvé se také na scéně objevila osoba V. I. Lenina. Jeho díla měla úspěch. Komponoval hudbu k filmům i divadelním hrám. Ani po smrti Josifa Vissarionoviče Stalina neztratil svůj vliv. Nadále ovládal oficiální sovětskou hudební scénu, udržoval stranickou linii v hudbě, účastnil se pronásledování ruské hudební avantgardy i boje proti tzv. sionismu v hudbě včetně pronásledování skladatelů židovského původu. Od roku 1961 přednášel na Moskevské státní konzervatoři (v roce 1966 byl jmenován profesorem). Obdržel bezpočet státních cen a vyznamenání.  V posledních deseti letech svého života se negativně vyjadřoval o lídrech perestrojky, rozpadu Sovětského svazu a likvidaci jeho struktur. Zemřel v Moskvě 14. srpna 2007. Podle svého přání byl pochován ve své rodné obci. Na jeho hrobě byl postaven pravoslavný kříž a v jeho blízkosti busta skladatele od sochaře Lva Kerbela.

Ocenění.

Mezinárodní ocenění.

Mnoho dalších vyznamenání společenských organizací, čestných občanství obcí apod.

Dílo.

Je autorem osmi oper, pěti baletů, devíti instrumentálních koncertů, hudby ke třiceti filmům a mnoha dalších děl komorní, vokální, symfonické i scénické hudby.

Filmová hudba.

Kromě toho komponoval scénickou hudbu pro divadla a je autorem mnoha písní na verše ruských a sovětských básníků.

Tichon Nikolajevič Chrennikov (; 28. května / 10. června 1913 Jelec – 14. srpna 2007 Moskva) byl ruský hudební skladatel a pedagog.

Tichon Nikolajewitsch Chrennikow (; wiss. Transliteration "Tichon Nikolaevič Chrennikov"; * in Jelez, Gouvernement Orjol, Russisches Reich, heute Oblast Lipezk, Russland; † 14. August 2007 in Moskau) war ein russischer Komponist.


Popis.

Moherské útesy ční do výšky až 214 metrů a táhnou se v délce 8 km od "Hag's Head" (, ) na jihu až za O'Brienovu věž na sever.. Z útesů lze spatřit Aranské ostrovy, Galwayský záliv či oblast Connemara. Na nejvyšším bodě útesů se nachází již zmíněná O'Brienova věž, kterou nechal postavit sir Cornelius O'Brien v roce 1835 za účelem nalákání turistů. Jiná verze tvrdí, že tím chtěl uchvacovat dámy, jež sem zval. Pod věží z moře také vystupuje skalní ostroh zvaný (), občas označovaný jako ().

Turismus.

Moherské útesy patří s téměř milionem návštěvníků k nejnavštěvovanějším místům v Irsku. I proto zde bylo vybudováno v 2007 moderní návštěvnické středisko, které je umístěno pod povrchem, aby neporušovalo scenérii útesů. Cesta po vrcholu útesů je ohrazena speciální bariérou.  V roce 2009 byly útesy vybrány jako jeden z 28 finalistů v anketě Nových sedm divů světa "(New Seven Wonders)". Od roku 2011 Moherské útesy tvoří s oblastí Burrenu geopark.

Vstup.

Útesy jsou v létě otevřeny od 9.00 do 19.00 h., od července do srpna dokonce do 21.00, v zimě je otvírací doba povětšinou od 9.00 do 17.00. Základní vstupné činí 6 €; studenti a senioři mají vstupné snížené (4 €) a děti do 16 let mají vstup volný. V areálu se nachází restaurace, parkoviště pro auta a autobusy. Areál je bezbariérově přístupný.

Doprava.

Útesy jsou přístupné po silnicích N67 a N85 a následně po silnici R478.

Odraz v kultuře.

Na útesech se v roce 2009 natáčela část filmu Harry Potter a princ dvojí krve. Na útesech se rovněž často natáčejí videoklipy.

Moherské útesy či útesy Moher ( nebo též,, česky také někdy nesprávně označované jako "Mohérové útesy") jsou břidlično-pískovcové útesy, které se nacházejí na západě Irska v hrabství Clare a provincii Munster, mezi obcemi Doolin a Ennistimon jihovýchodně od oblasti Burrenu (). Útesy kolmě spadají do Atlantského oceánu a s výškou přibližně 214 metrů se řadí mezi nejvyšší útesy v Evropě.

Die Cliffs of Moher (irisch "Aillte an Mhothair") sind die bekanntesten Steilklippen Irlands. Sie liegen an der Südwestküste der irischen Hauptinsel im County Clare nahe den Ortschaften Doolin (nördlich der Klippen) und Liscannor (südlich der Klippen).


Historie.

70. letech 20. století začala vznikat malá, nezávislá vydavatelství, která umožnila amatérům publikovat jejich tvorbu. Této amatérské tvorbě se později začalo říkat "dódžinši" a v počátcích se jednalo o původní autorskou tvorbu. Zatímco velká nakladatelství, zaměřená na mainstream vydávala známé příběhy, tento nový trh s amatérskou tvorbou obsahoval velké množství experimentů a nových žánrů.  Obrovský zájem o "dódžinši" dal v roce 1975 vzniknout setkání (conu) známé jako "Comic Market", kde se každoročně schází skupiny amatérů i jednotlivců publikující mangu. Toto setkání se stalo místem pro prodej a šíření "dódžinši" a během následujících 10 let se rozrostlo co do počtu autorů i návštěvníků. Největší boom nastal v létech 1986 až 1992, kdy se "Comic Market" začal pořádat dvakrát do roka a stal se tak největší akcí svého druhu (v roce 2000 proběhl již 58. "Comiket" a během dvou dní jej navštívilo více jak 800 000 návštěvníků). Vznikly také nové časopisy zaměřující se na amatérskou tvorbu (např. v 70. létech "June" či "Manga kissatengai" a později v 80. létech "Puff" nebo "Comic Box") a také malé společnosti, které vydávaly "dódžinši".  Amatérská tvorba byla oproti mainstreamovému trhu zvláštní také velkým množstvím dívčí mangy. Zatímco hlavní směr se soustředil z větší části na šónen (v roce 1993 se jednalo až o 78% veškerých titulů), na "Comic Marketu" bylo kolem roku 1989 více jak 80% autorek tvořících dívčí, šódžo mangu.

Legalita.

Japonský autorský zákon je z velké části podobný tomu americkému. Všechna díla jsou tedy duševním vlastnictvím autora, které může rozšiřovat, publikovat a měnit jen on sám. Dódžinši je v tomto smyslu nedovolený derivát, v rozporu s tímto japonským autorským právem. Naprostá většina vydavatelů však proti němu nezasahuje. Někteří dokonce sponzorují soutěže, kdy vydají vítězné dílo.  Lawrence Lessig, profesor práva na Stanfordově univerzitě, v knize Svobodná kultura uvádí, že i když autoři stále mohou podat žalobu pro porušení autorského práva, japonské právní firmy nemají dostatek právníků a prostředky ke stíhání tolika případů.

Dódžinši ( 同人誌, často přepisováno jako "doujinshi" nebo "dōjinshi"; doslovně "dódžin" znamená „tatáž osoba“ a "ši" je „časopis“) jsou samovydávaná japonská díla, většinou manga, časopisy či romány. Lze ji přirovnat k fanfiction. Často jsou tvořena amatéry, kteří se inspirují v populárních komerčních pracích, ale i profesionální umělci používají tyto distribuční kanály. Někteří známí autoři pod pseudonymem vytvářejí dódžinši podle svých komerčně vydávaných děl. Tvůrce dódžinši nemůže vytvořit prostou kopii, musí něco přidat (např. původní dílo převyprávět z jiného úhlu pohledu), změnit zakončení či vytvořit úplně nový příběh, změnit výtvarný styl, vytvořit parodii či erotickou obdobu jinak vážněji pojatého díla.

Der Begriff Dōjinshi (jap. ) ist eine Abkürzung des Begriffs "dōjin zasshi" (, „Zeitschrift von und für Gleichgesinnte“) und bezeichnet von nichtprofessionellen Zeichnern im Selbstverlag herausgegebene Mangas, ähnlich wie Fanzines. Dōjinshi-Zeichnungen werden auch als Fan-Art bezeichnet. Die Dōjin-Gruppen, die häufig auch nur aus einer Person bestehen, bezeichnen sich als „Zirkel“ (, "sākuru" für engl. "circle").