Původ.

Pocházel ze starobylého a slavného českého hraběcího rodu Šternberků z jeho holické větve. Jako první z holických Šternberků se připomíná roku 1329 Ješek, držící hrad Chlumec nad Cidlinou na východě Čech. V roce 1607 byli Šternberkové povýšeni mezi říšská hrabata. Jeho otcem byl Václav Jiří hrabě ze Šternberka. V dramatickém období první poloviny 17. století držel Václav Jiří ze Šternberku panství a statky: Český Šternberk, Trhový Štěpánov, Radovesice, Veltruby a Chrášťany. Stal se královským radou a zemským soudcem. První manželkou Václava Jiřího byla od roku 1637 Voršila (Uršula) Polyxena z Martinic. Po jejím úmrtí se oženil podruhé, kdy si vzal Helenu Mulzerovou Riesenthalu. Václav Jiří patřil ve své době mezi poměrně vysoce vzdělané osobnosti a zajímal se i o dějiny vlastního rodu. Z prvního manželství měl dva syny a dceru. Starší syn byl Jaroslav František Ignác (budoucí II. litoměřický biskup) a druhý Jan Václav; ten však zemřel mladý a bez potomků, čímž roku 1712 větev holických Šternberků vymřela po meči.

Život.

Jaroslav František Ignác se narodil na hradě Českém Šternberku a byl určen pro duchovní službu. Teologii vystudoval na univerzitě v Praze a Římě. Roku 1662 se stal kanovníkem v Pasově. Jeho ochráncem a podporovatelem se stal důvěrný otcův přítel Matouš Sobek z Bilenberka – biskup královéhradecký (v období 1664–1668) a následně arcibiskup pražský (v období 1669–1670). V Pasově se stal Jaroslav František Ignác velkým ctitelem Panny Marie Pasovské. Její kult pak přenesl do litoměřické diecéze, kde se její obrazy rozšířily. Kardinál Harrach se svými poradci, zvláště pak s Valeriánem Magni, v souvislosti s rekatolizací vypracovali návrhy na zřízení nových diecézí v Čechách. Harrachovo přání bylo zřídit pro západní Čechy diecézi v Plzni (v roce 1670), ale jeho návrh byl odmítnut. Počítalo se právě s tím, že jejím biskupem se stane Jaroslav František Ignác Šternberk. Jako náhrada za město Plzeň byly zvoleny sídlem diecéze Klatovy. Pražský arcibiskup Sobek pokračoval v úsilí o církevně správní reorganizaci diecézí, a proto již 21. června 1671 byl 28letý Šternberk jmenován klatovským biskupem. Ani zde však nebylo biskupství zřízeno (k tomu došlo v Plzni až v roce 1993), a Šternberk se proto musel vrátit do Pasova. Nepřestal však usilovat o získání biskupského titulu v rodných Čechách. Krátce po Sobkově smrti (29. dubna 1675) zemřel i první litoměřický biskup Maxmilián Rudolf baron von Schleinitz (13. října 1675). Holičtí Šternberkové požádali císaře Leopolda I., aby jmenoval Jaroslav Františka Ignáce novým litoměřickým biskupem. Císař se dal přesvědčit a v roce 1676 do této funkce jmenoval Šternberka. Konfirmaci potvrdil 22. června 1676 papež Inocenc XI. Biskupského vysvěcení se Šternberkovi zřejmě dostalo v Praze od nového pražského arcibiskupa Jana Bedřicha z Valdštejna (v letech 1673–1675 byl druhým královéhradeckým biskupem). Přestavěná, ale nedokončená barokní litoměřická katedrála pak zažila 13. září 1676 intronizaci nového biskupa.

Tvůrce barokních Litoměřic.

Energický 33letý Šternberk se ihned, jako ordinář, začal velice aktivně projevovat. Záleželo mu na dokončení stavby katedrály, což se podařilo, a již za necelý rok se v ní mohla 17. září 1677 konat první ordinace (kněžské svěcení). Litoměřická katedrála se začala budovat na počátku 60. let 17. století. Nákladná stavba si vyžádala značné výdaje. Negativně zde působilo geologické složení půdy Dómského pahorku, které nedovolovalo velké zatížení. Po dostavbě katedrály se prokázalo ohrožení její statiky, a proto byl požádán o pomoc významný pražský barokní architekt italského původu Domenico Orsi. Ten rozhodl odstranit nedokončené dvojvěží katedrály a změnit její průčelí. Postupně byla nová katedrála vybavena i v interiéru. Novou věž (campanilu) postavil až třetí litoměřický biskup Hugo František Königsegg-Rottenfels. V této době žila v Litoměřicích již více než sto let početná skupina italských stavitelů, zedníků a sochařů sdružených v cechu. Biskup Šternberk jej značně podporoval, takže právě v době jeho episkopátu vznikaly barokní Litoměřice. Zvláštní pozornost si dodnes zasluhují: Spinettiové, Ferettiové, Bernasconiové, Pietro Versa, ale především rodina Broggiů – Julius a jeho syn Octavian. Biskup Šternberk podporoval umění i finančně. Jde například o sakrální stavby obou Broggiů přímo v Litoměřicích: děkanský kostel Všech Svatých, kaple sv. Jana Křtitele, biskupská rezidence, kostel sv. Vojtěcha (Julius Broggio). Dílem Octaviana Broggia je pak jezuitský kostel Panny Marie, dokončení kostela sv. Vojtěcha, kostelík sv. Mikuláše a kostel sv. Václava – vůbec nejvýznamnější barokní architektura ve městě. Rovněž přestavěl kostel Všech Svatých a nově vystavěl kanovnické domy, dominikánský klášter, minoritský klášter, kostel sv. Jakuba, noviciát (dnes diecézní konzistoř – kurie), kde měl původně být seminář, a v neposlední řadě i interiér katedrály – čtyři oltáře. Pro novou katedrálu získal Šternberk v Římě ostatky sv. Felixe, které byly 18. června 1679 slavnostně uloženy ve zvláštní schránce na oltáři sv. Václava. Tento světec se pak stal patronem litoměřické diecéze. V roce 1687 získal opět z Říma tělo sv. Viktorína z Amiterna a z Uherska ostatky sv. Štěpána, které byly rovněž uloženy v katedrále. I tito dva světci byli vyhlášeni dalšími diecézními patrony. Již v roce 1693 dal biskup v katedrále zřídit oltář tehdy ještě jen blahoslaveného Jana Nepomuckého. Šternberk vysvětil i několik kostelů v diecézi, například roku 1690 kapucínský kostel sv. Vavřince v Rumburku a další. Biskup Šternberk dal nejen litoměřické diecézi, ale i městu Litoměřice zcela nových charakter a životní styl tehdy moderního baroka.

Spiritualita biskupa Šternberka.

Biskup měl v oblibě nádherně pořádané bohoslužby a rád ve své rezidenci hostil významné osobnosti, duchovní i světské. Měl též velice kladný vztah k hudebnímu umění a k soudobému divadlo, které pořádali studenti u litoměřických jezuitů. Byl velkým ctitelem Panny Marie a již 14 dnů po své instalaci, tedy 28. září, navštívil jako poutník Bohosudov, kde sloužil velkou pontifikální mši svatou, při níž udělil na 717 svátostí přijímání. Jaroslav František Ignác Šternberg byl typickým českým barokním biskupem. Důrazně si vedl při rekatolizaci, které se zúčastnili misionáři, především z řad jezuitů, ale i dalších řeholí, a polští kněží. Zasloužil se též o vzdělání věřících ve své diecézi. Byl donátorem 32. kaple poutní Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi. Kaple byly stavěny v letech 1674–1690. V horním rohu výklenku kaple se nacházelo také jméno stavebníka a jeho erb.

Majetkové otázky.

Jeho vztah k Litoměřicím nebyl ale vždy bez problémů. Již na počátku roku 1679 například vyvrcholil spor mezi ním a městem o správné vedení kostelních účtů. Biskup uvalil 23. února 1679 na město klatbu a nechal uzavřít děkanský kostel. Spor musel nakonec řešit až sám císař. Město muselo dát biskupovi zadostiučiní a omluvit se, biskup naopak odvolal klatbu. Velké selské povstání roku 1680 v Čechách přímo ovlivnilo jak biskupské panství Stvolínky a statek Třeboutice, tak i kapitulní statek Starý Týn u Úštěka. Vojsko povolané i na toto panství vzpouru tvrdě potlačilo. Biskupství vedlo též četné spory s patronáty farností. V roce 1703 byl majetek biskupství rozšířen darem arcibiskupa Arnošta hraběte z Thunu z děčínské rodové větve. Ten určil, aby čtvrtina panství Benešov nad Ploučnicí a pět osmin statku v Markvarticích byly věnovány litoměřickému biskupství. Pro finanční správu a kontrolu těchto panství byla proto na konzistoři zavedena zvláštní tzv. "thunská pokladna". Katedrální kapitula byla za vlády biskupa Šternberka zvětšena o další kanonikát tzv. cejnoviánský. Litoměřický měšťan Karel Vilém Šimeček z Cejnova daroval zvláštní listinou kapitule svůj dům a pozemky za podmínky, že držitel kanonikátu má být Čech a má povinnost v katedrále kázat česky. Šimeček z Cejnova se stal pak prvním držitelem tohoto nového kanonikátu.

Jmenování koadjutora.

Energický a pilný biskup si vytvořil jak sbor pomocníků, s nimiž se mu dobře pracovalo, tak i určitý životní styl a rozhodoval o prioritách v diecézi. Veškerá uskutečňovaná činnost neovlivňovala Šternberkovo zdraví, a proto byl zaskočen nečekaným rozhodnutím císaře Leopolda I., že jmenoval jeho koadjutorem hraběte Huga Františka Königsegg-Rottenfelse s nástupnickým právem. Šternberk, který udržoval dobrý vztah k císaři a jeho dvoru, poslal proto protest, v němž sdělil, že mu je 57 let, je zdráv a schopen plnit všechny své povinnosti. Tento protest však neměl pro Šternberka žádný pozitivní účinek; hrabě Königsegg-Rottenfels měl pouze počkat na své pozdější jmenování. Když se však Šternberk dozvěděl, že Königsegg-Rottenfelsovi jde pouze o další kariéru v církvi, že k litoměřickému biskupství nemá žádný vztah, ale že si chce zajistit jen další církevní hodnost, uklidnil se a pokračoval dále ve svém stylu práce, povinnostech a angažovanosti. Zemřel po krátké nemoci 12. dubna 1709 ve věku 66 let. Podle poslední vůle byl pohřben ve zvláštní hrobce před hlavním oltářem litoměřické Svatoštěpánské katedrály.

Jaroslav František Ignác hrabě Šternberk (* 23. květen 1643 Český Šternberk – † 12. duben 1709 Litoměřice) byl litoměřický biskup, druhý v pořadí (1676–1709). Bývá nazýván tvůrcem barokních Litoměřic, podle návrhu Julia Broggia a jeho syna Octávia Broggia v letech 1689–1701.

Jaroslaw Ignaz von Sternberg (auch: "Jaroslaw Ignaz Reichsgraf von Sterberg"; tschechisch: "Jaroslav Ignác Šternberk"; * 23. Mai 1641 in Prag; † 12. April 1709) war Bischof von Leitmeritz.


Historie.

Vůz Tatra 72 vznikl v roce 1933 úpravou automobilu Tatra 26/30 podle požadavků Vojenského technického a leteckého ústavu. Hlavní změnou byl větší a výkonnější motor z vozu Tatra 52. Došlo k zesílení podvozku a jeho úpravám, mechanické brzdy byly nahrazeny hydraulickými. Nákladní verze dostaly dvojmontáž kol na zadních nápravách. Takto zdokonalený typ měl lepší výkony na silnici i v terénu. Vůz Tatra 72 následně začala československá armáda odebírat v počtech a verzích původně uvažovaných pro jeho předchůdce Tatra 26/30, celkem obdržela 219 vozů. Nejvíce vozů, 100 kusů, vzniklo s valníkovou nástavbou, dalšími verzemi byly velitelská, telefonní a kulometná. Vzniklo také několik vozů ve formě nosičů protileteckých světlometů. Armáda vozy obdržela v letech 1934–1935 a ty se v její službě osvědčily jako výkonné a spolehlivé. Padesát jedna podvozků posloužilo ke stavbě série obrněného automobilu vz. 30, vyvinutého již dříve na bázi Tatry 26/30. Menší počet vozů s otevřenou karosérií byl vyvezen do Číny.  Tatra také vyrobila 4 autobusy (s maskou z nástupnického typu Tatra 82)<ref name="MJ12/2018"> </ref> a dále 30 samostatných podvozků, určených pro karosování zákazníkem. Několik jich zakoupili představitelé švýcarské armády. Menší počty vozů získali civilní uživatelé. Jeden podvozek koupil cestovatel RNDr. Jiří Baum, který na něm nechal postavit v karosárně Uhlík expediční vůz. S ním poté roku 1935 absolvoval spolu se svou manželkou cestu napříč několika světadíly.  Významnou kapitolou se stala licenční výroba u francouzské firmy Lorraine, probíhající od roku 1935. Vozy označené Lorraine 72 dodávala francouzské armádě, některé z nich se zkráceným rozvorem. Typickým znakem licenčních vozů byla dvojice malých nájezdových kol vpředu, omezujících riziko uváznutí v terénu. Jeden z vozů byl zkušebně opatřen pancéřovou karosérií.  Celkem vzniklo 320 (podle jiných údajů 328) vozů Tatra 72, zřejmě včetně 51 podvozků pro obrněné automobily vz. 30. Dalších přes 200 vozů bylo postaveno v licenci firmou Lorraine. Nástupcem Tatry 72 se stal dále zdokonalený a robustnější typ Tatra 82.

Technické údaje.

Motor a převodovka.

Tatru 72 pohání plochý, vzduchem chlazený zážehový čtyřválec s rozvodem OHV. Motor má zdvihový objem 1910 cm3 (vrtání válců 80 mm, zdvih 95 mm). Dosahuje nejvyšší výkon 22 kW (30 k) při 2650 ot./min. Palivovou směs připravuje karburátor Zenith 30T (U30) nebo Solex 30 BFVC. Umístění motoru je vpředu, nad přední nápravou.  Mazání je tlakové oběžné, se suchou klikovou skříní. Chlazení vzduchem je podpořeno ventilátorem umístěným na setrvačníku za motorem. Palivová nádrž má objem 45 l. Za motorem je umístěna suchá čtyřlamelová spojka. Za ní pak navazuje čtyřstupňová převodovka a dvoustupňová redukční převodovka ve skříni diferenciálů zadních náprav.  Elektrická soustava pracuje s napětím 12 V. Vůz je vybaven magnetovým zapalováním Bosch nebo Scintilla.

Podvozek.

Základ podvozku tvoří ocelová páteřová roura, vpředu opatřená přírubou pro blok motoru a převodovky. Vzadu jsou dvě hnací nápravy s výkyvnými poloosami. Ty jsou na každé straně odpružené společným půleliptickým listovým pérem. Nepoháněná přední náprava má nezávislé zavěšení polonáprav, odpružených příčným půleliptickým listovým pérem. Poháněné zadní nápravy mají uzávěrky diferenciálů (první nebo obou náprav). Rozchod předních kol činí 1300 mm, zadních 1300 mm (s dvojmontáží 1692 mm). Rozvor náprav je 2200 mm (krátký) nebo 2900 mm (dlouhý) + 920 mm. Světlá výška pod nápravami je 220 mm.  Vůz je opatřen hydraulickými bubnovými brzdami systému Lockheed na všech kolech. Kola jsou osmnáctipalcová disková (u vojenských verzí dvacetipalcová) s pneumatikami rozměru 5,50×18“ nebo 6,50×20“.

Karosérie.

Kabina vozu je smíšené konstrukce, s dřevěnou kostrou potaženou ocelovým plechem.  Vojenské vozy nesly tyto nástavby:

Rozměry a výkony.

Údaje se liší dle provedení. Rozměry pro velitelský automobil: Délka: 4 620 mm Šířka: 1 670 mm Výška: 1 590 mm (bez střechy)  Hmotnost podvozku: 908 kg Pohotovostní hmotnost: 1300–1400 kg Užitečná hmotnost: 1 500 až 2000 kg  Maximální rychlost: 60–70 km/h  Spotřeba paliva: 18 l/100 km

Tatra 72 byl lehký vojenský nákladní automobil se znakem náprav 6×4 a nosnosti 1,5 tuny, vyráběný podnikem Tatra, a.s. v Kopřivnici. Vznikl modernizací typu Tatra 26 podle požadavku VTLÚ. Většinu vyrobených kusů odebrala Československá armáda, kromě toho jej licenčně vyráběla francouzská firma Lorraine. Na podvozcích Tatra 72 byly také stavěny obrněné automobily vz. 30. Během let 1933–1937 vzniklo v Kopřivnici zřejmě 320 vozů Tatra 72 (včetně podvozků pro obrněné automobily) a dalších zhruba 200 v licenci. Jeho nástupcem se stal typ Tatra 82.

Der Tatra 72 war der Nachfolger des 6-Rad-Wagens Typs 26/52, den das Tatrawerk in Nesselsdorf 1933 herausbrachte. Das Fahrzeug hatte den gleichen obengesteuerten, luftgekühlten Vierzylinder-Boxermotor mit 1910 cm3 Hubraum und 30–35 PS (22–25,7 kW) Leistung, wie der Tatra 52. Der Wagen besaß 3 Achsen, deren hintere beide angetrieben waren. Sein Getriebe besaß acht Vorwärts- und zwei Rückwärtsgänge. Die erreichbare Höchstgeschwindigkeit des 1800 kg schweren Wagens lag bei 90 km/h. Das Fahrgestell bestand aus Rohren, hatte eine Vorderachse mit Querblattfeder und Pendelachsen in der Mitte und hinten, versehen mit Ausleger-Längsblattfedern.


Ekologie.

Rosička krvavá je světlomilná a teplomilná bylina snášející poměrně dobře sucho, hojnější je v teplejších nížinatých oblastech, méně častá v chladnějších podhůřích. Vyrůstá obvykle v nezapojených porostech, nejčastěji na písčitých nebo kamenitých půdách. Roste na polích, v zahradách, podél cest, na rumištích i v trávnicích. V posledním desetiletí je stále častěji pozorována podél solených komunikací, kde se vytvořila vrstva posypového minerálního materiálu s vysokou koncentraci soli. A právě v tomto úzkém vegetačním pásu, ve které nemohou druhy citlivé na zasolenou půdu přežít, se ji dobře daří.

Popis.

Jednoletá, pozdně jarní, zelená až nafialovělá, řídce trsnatá tráva s bohatými svazčitými kořeny. Stébla má přímá, poléhavá nebo v kolénkách vystoupavá, 20 až 40 cm vysoká, hladká a lysá. Mívají tři až osm kolének a ze spodních mohou vyrůst kořínky, které v půdě zakoření a vytvoří novou rostlinu. Ploché, měkké, úzce kopinaté až dlouze zašpičatělé listové čepele, 10 až 15 cm dlouhé a 0,5 až 1 cm široké, jsou chlupaté nebo lysé a po okrajích ostré. Pochvy listů jsou nafouklé, spodní jsou chlupaté a horní lysé, jejich uťaté jazýčky nebývají delší než 2 mm a ouška chybějí.  Květenství je tvořeno pěti až osmi, šikmo vzhůru odstálými lichoklasy dlouhými 5 až 15 cm, které jsou i po odkvětu rovnovážné nebo směřují šikmo vzhůru. Dlouze eliptické a špičaté klásky jsou 3 mm dlouhé, vyrůstají po dvou na jedné straně vřetene, jsou žlutavé, světle hnědé až nafialovělé, po dozrání opadávají. Spodní kvítek klásku je sterilní, další je plodný. Horní pleva bývá dlouhá jako třetina až tři čtvrtiny délky klásku. Kvítky rozkvétají od června až do října.  Po dozrání obsahují klásky eliptické, zašpičatělé obilky s bezosinnou, rýhovanou pluchou. Obilka je dlouhá 4 mm, široká 1,5 mm a hmotnost tisíce semen je 0,48 gramů. Z jedné rostliny se může získat několik set obilek. Rostliny se rozmnožují výhradně semeny (obilkami), která jsou velmi snadno rozptylována větrem. Mladé rostlinky z nich počínají vyrůstat až po prohřátí půdy, obvykle koncem dubna až počátkem května. Někdy bývá celá rostlina fialovo-nachově zbarvená, odtud pochází i druhové jméno „krvavá“.

Význam.

Tento zdomácnělý archeofyt býval i v České republice pěstován jako chudobná obilnina nebo pícnina. Pro drobné obilky a malý výnos je toto již minulostí a v současnosti rosička krvavá vyrůstá v Evropě většinou jen samovolně. Je považována za málo nebezpečný plevel rostoucí hlavně v okopaninách, vytrvalých pícninách, na strništích a vinicích, její obilky se používají nejvýše jako krmivo pro ptáky.  Naopak je stále více šířená v západní Africe a jako pastevní plodina se zavádí na suchých půdách v Severní a Jižní Americe, je dobrou pícninou a dobytek ji rád spásá. Obilky se používají k výrobě mouky a krupice, zelená hmota jako krmivo.

Taxonomie.

Druh rosička krvavá zahrnuje dvě variety, které byly v minulosti považovány za poddruhy. Rosička krvavá brvitá se od rosičky krvavé pravé morfologicky odlišuje přítomností dlouhých brv na pluše sterilního kvítku. Na území termofytika ČR se oba taxony vyskytují téměř stejně často, v mezofytiku bývá hojnější rosička krvavá pravá.

Rosička krvavá ("Digitaria sanguinalis") je jednoletá, nevysoká, trsnatá tráva, druh rodu rosička zařazený do podčeledi "Panicoideae". Rostlina pochází z jižní Evropy, severní Afriky a z oblastí Západní a Střední Asie. Postupně se rozšířila téměř po celé Evropě, střední a jižní Africe i Severní a Jižní Americe. Na nová místa doputovala pravděpodobně s osivem kulturních plodin.

Die Blutrote Fingerhirse ("Digitaria sanguinalis"), auch Blut-Fingergras genannt, ist eine Pflanzenart innerhalb der Familie der Süßgräser (Poaceae). Sie ist heute fast weltweit verbreitet.


Studium.

Pocházel ze Šluknovska, odkud pocházela celá řada biskupů. Narodil se v rodině obchodníka s plátnem 27. září 1740. Rodina byla hluboce duchovně založena. Dva starší synové se stali řeholníky, jeden cisterciákem, druhý benediktinem, a působili na území dnešního Polska. Z Ferdinanda vyrostl velice nadaný hudebník, hobojista a choralista. Byli to právě duchovní, kteří rozpoznali jak jeho hudební nadání, tak bystrost. Otec chtěl, aby po ukončení základní školy začal pracovat v jeho obchodě. Nakonec však Ferdinand dosáhl svého – na intervence šluknovských duchovních udělal zkoušky a byl přijat jako choralista do augustiniánského kláštera v Zaháni (některé historické prameny nesprávně uvádějí cisterciácký klášter v Neu Zelle). V Zaháni Ferdinand studoval na gymnáziu v letech 1754 až 1760. Protože se chtěl věnovat duchovní službě, přešel do Prahy na filozofii a poté na teologii. I zde si finančně vypomáhal především jako kostelní hobojista. Znalost hudby mu získala řadu podporovatelů a příznivců, a tak mohl pokračovat ve studiu teologie, byť s hudbou nikdy nepřestal. Po dokončení studia ho 3. března 1765 pražský světící biskup Kayser vysvětil na kněze. Mladý duchovní měl zájem o vědeckou práci, a proto využil pozvání hraběte Jana Buquoye, aby mohl vedle práce vychovatele dále soukromě studovat. Jelikož se snažil své pedagogické znalosti zdokonalovat, věnoval svou pozornost cizím jazykům, zvláště francouzštině. Nejdříve úspěšně získal bakalaureát a pak licenciát, v srpnu 1766 následoval doktorát ze spekulativní dogmatiky a nakonec dosáhl titulu doktora teologie (ThDr).

Základní školství.

Roku 1766 věnoval Kindermann litoměřickému biskupovi Valdštejnovi své první překladatelské dílo "„De successione discursus“". Hrabě Buquoy byl s Kindermannovou činností velmi spokojen, a nabídl mu proto od konce září 1771 uvolněné místo faráře v jihočeské Kaplici. Poskytl mu dokonce zvláštní stipendium na studijní cestu do Německa, zvláště Zaháně. Během své cesty se Kindermann seznámil s velkým reformátorským dílem o školství zaháňského probošta J. I. Felbigera, který zorganizoval katolické školství i v Lužici. Ještě před svou cestou byl Kindermann jmenován osobním děkanem. Po návratu se rozhodl vytvořit nový typ základní katolické školy. Byl natolik úspěšný, že již v roce 1772 vydal samostatnou publikaci "„Farní škola v Kaplicích“", zde totiž zaznamenal úspěchy v reorganizaci školy. Úroveň publikace vzbudila značnou pozornost nejen u odborné školské veřejnosti, ale dokonce přímo u dvora, který právě vyvíjel značné úsilí o zlepšení úrovně školství v monarchii. Proto již roku 1774 jmenovala císařovna Kindermanna nejvyšším školským dozorcem pro Čechy. Kindermannovi se podařilo zřídit zvláštní katedru pedagogiky při Malostranském gymnáziu v Praze. Záhy se tam, kde působili absolventi této katedry, úroveň školství podstatně zvýšila.

Ve službách Marie Terezie.

Marie Terezie za to udělila Kindermannovi nejen osobní pochvalu, ale i peněžitou odměnu. Roku 1775 pak rozhodla o nové školské reformě. Byli jí pověřeni zaháňský probošt Felbiger a Kindermann. Další vzestup Kindermannovy kariéry následoval 18. dubna 1777, kdy ho císařovna povýšila do rytířského stavu a získal případný predikát „rytíř ze Schulsteinu“. Ke znaku si zvolil heslo "„Rerum magistra secundum normam“". Současně byl jmenován děkanem kolegiátní kapituly Všech Svatých na Hradčanech. Do Kaplic se už nevrátil, zůstal v císařských službách a rozhodl se osobně přesvědčit o konkrétní úrovni a stavu školství v Čechách. Vypracované hodnocení vedlo k tomu, že Kindermann dostal roku 1778 vlastního sekretáře, litoměřického diecezána Fr. Scholze. Jelikož měl Kindermann stále ještě na starosti farní úřad Kaplice, požádal, aby byl této funkce zproštěn. Současně se obrátil s prosbou, aby byl dosazen na malý statek v bezprostřední blízkosti Chotče, patřící děkanu kapituly Všech Svatých. Pro určité komplikace se však Kindermannova žádost odložila. Když získal rytířský titul (nobilitace), byla na statku vyčleněna budova pro kapitulní děkanství. Protože nebyla rekonstrukce domu dokončena, byla Kindermannovi vyplácena peněžní náhrada ve výši 300 zlatých ročně. V roce 1777 ho Marie Terezie jmenovala infulovaným opatem v Petar v Uhrách. V této době sepsal Kindermann reformní školská statuta. Podle nich se měly ve všech sídlech farností zřizovat tzv. triviální školy, v nichž se vyučovalo v mateřské řeči žáků. Obsah výuky tvořila soustava předmětů – náboženství a tzv. trivium čtení, psaní a počítání. Tyto školy musela zřizovat a financovat vrchnost, která pečovala o patronát farnosti. Na ně navazovaly tzv. hlavní školy, zřizované především ve větších městech. Krajská města pak měla přímo povinnost tento typ školy zřídit. Podle osnov se zde pak přednášely i další předměty, ovšem již jen v němčině. To později vedlo k snahám českých obrozenců nahradit ji češtinou, čímž stoupalo napětí mezi oběma národnostmi. Uvedená reforma byla natolik úspěšná, že se v letech 1772 až 1780 počet triviálních škol v Čechách ztrojnásobil a školy na kamerálních panstvích (patřících monarchii či Habsburkům) se staly vzorovými. V kronice "„Babylon Bohemiae“" posuzoval kanovník Locateli Kindermannův podíl na reformě školství.

Vrchní dohlížitel.

V poslední čtvrtině 18. století se na Valašsku rozšířily vážné náboženské nepokoje. Byla proto vytvořena zvláštní vyšetřující komise pod vedením svobodného pána Kressla a pozdějšího královéhradeckého biskupa Jana Leopolda Haye; členem se stal i Kindermann. Protože jeho jednání bylo obecně ve Vídni vysoce ceněno, stal se v této záležitosti důvěrníkem císařovny. V souvislosti s tereziánsko-josefínskými reformami jmenovala císařovna Kindermanna i vrchním dohlížitelem nad bývalou jezuitskou kolejí v Bohosudově. Kindermann se pečlivě staral jak o školství, tak i o statek Soběchleby, který k Bohosudovu patřil. V duchu svých cílů zde založil hlavní školu, ke které byla roku 1832 připojena i tzv. preparanda (vyučování pro učitele). Tak se Kindermann vrátil do své rodné litoměřické diecéze.

Ve službách Josefa II..

Nový císař Josef II. ho již 24. prosince 1781 jmenoval vyšehradským proboštem, jemuž patřil i mensální statek v Žitenicích. Ve jmenovacím dekretu se výslovně uvádějí Kindermannovy zásluhy o školskou reformu. Dne 29. června 1782 se na Vyšehradě konala jeho slavnostní instalace a na památku byly vydány zvláštní pamětní mince. Vyšehradské proboštství, v té době přestavované a neobyvatelné, získalo Kindermannovo zásluhou poměrně značnou finanční náhradu. Odhaduje se, že jeho celkový příjem činil nejméně 2 700 zlatých ročně. Nevelké žitenické panství, ležící ve velmi úrodné ovocnářské oblasti, bylo měrně výnosné. Kindermann se dokonce zasloužil o proslulé pěstování meruněk v tomto regionu. Ani zde nezapomínal na školství a právě v Žitenicích založil první odbornou zemědělskou školu v celém Rakousku. Kindermann velice rád pobýval v Žitenicích i v nedaleké poustevně Skalici přeměněné na letohrádek. Kindermann se podílel i na některých radikálních josefínských reformách, a to byla likvidace např. literátských bratrstev nebo zřízení chudinského ústavu v Praze. Ačkoli nadále zůstal členem duchovní komise v Čechách, ubíral se jeho myšlenkový vývoj již tak radiální cestou, že koncem roku 1792 vstoupil do zednářského řádu – do pražské lóže "„Pravda a Jednota“". Když bylo v roce 1794 zednářství oficiálně zakázáno, byl již Kindermann čtyři roky litoměřickým biskupem.

Litoměřický biskup.

Po smrti biskupa Valdštejna jmenoval císař Josef II. Kindermanna za jeho zásluhy v oblasti reforem školských a pedagogických novým litoměřickým biskupem. Učinil tak dvorským dekretem 31. ledna 1790. Císař však Kindermannovi sdělil, že si přeje, aby dále pracoval na dokončení školské reformy. Ve srovnání s názory Marie Terezie spatřoval císař těžiště reforem jinde. Šlo mu o maximální sjednocení monarchie po všech stránkách včetně národnostní situace. Papež Pius VI. potvrdil 1. dubna 1790 Kindemannovo jmenování. Ten se ještě před biskupským vysvěcením vzdal 10. června 1790 svého kanonikátu u Všech Svatých v Praze. V soukromé kapli pražského arcibiskupa přijal 4. července 1790 z rukou světícího biskupa Kriegra svěcení. Přisluhujícími byli pozdější strahovský opat Mayer a doksanský opat Winkelburg, kteří patřili do přátelského kruhu nového biskupa. Jeho osobnost byla tak jednoznačná, že se svěcení neúčastnil nikdo ze sídelních arcibiskupů a biskupů v českých zemích. To nepřímo dokazuje, že Kindermann byl nejen přesvědčeným josefinistou, ale i podezřelým z členství v zednářské lóži. Nedůvěra vysokého kléru byla trvalá a Kindermann byl posuzován spíše jako vysoký státní úředník než jako katolický biskup. To se ostatně brzy potvrdilo. Na intronizaci do Litoměřic přijel Kindermann 10. října 1790. Průběh popsal ve své publikaci jeho spolupracovník František Antonín Steinský (1752–1816). Za litoměřickou katedrální kapitulu vítal nového biskupa Vavřinec Slavík, kapitulní děkan a současně generální vikář. Ten zůstával nejen věrný zemřelému Valdštejnovi, ale měl značný odstup od josefinistů, o zednářích pak ani nemluvě. Na jeho latinské uvítání odpověděl Kindermann německy. Tak ve Svatoštěpánské katedrále poprvé zazněla němčina v podobné situaci. Je to jeden z prvních oficiálních dokladů rostoucího národnostního napětí v Čechách.

Záchrana vyšehradské kapituly.

Litoměřické biskupství mělo ve srovnání s ostatními diecézemi nejnižší příjmy: 14 263 zlatých 43 krejcarů. Proto dal císař Kindermannovi vyplácet z náboženského fondu zvláštní příplatek 1000 zlatých ročně. Uvažovalo se i o tom, že by litoměřické biskupství převzalo od pražského arcibiskupství poměrně výnosný statek Světec. Z tohoto úmyslu však sešlo. Když nevyšlo přidělení Světce diecézi, rozhodl císař, že starobylá vyšehradská kapitula bude trvale zrušena a veškeré jmění včetně Žitenic se stane součástí litoměřického biskupství. Tento úmysl vzbudil na české straně velké rozhořčení, což si Kindermann uvědomil, a požádal proto císaře, aby tak nečinil. Josef II. pouhých pět dní před svou smrtí toto rozhodnutí zrušil. Aby vyšehradská kapitula ocenila postoj biskupa Kindermanna, pořídila dva jeho portréty. Jeden pro sebe a druhý pro žitenický zámek. Zcela jistě to nebylo z vděku ke Kindermannovi, ale diplomatické řešení, které mělo vést ke zrušení nebo alespoň zmírnění národnostních sporů uvnitř vyšehradské kapituly. Prvním činem biskupa Kindermanna v Litoměřicích bylo založení dívčí pokračovací školy, jejíž činnost svěřil svému důvěrníku v kapitule pateru Hirnlemu. Ten patřil k radikálním řešitelům národnostních otázek ve prospěch Němců.

Josefinista a osvícenec.

Kindermann zůstal věrný císaři, i když řadu jeho reforem v oblasti církve přijímal vyšší klérus s nechutí. Kindermann se ve smyslu absolutistického pojetí moci snažil vytvořit pevné orgány církevní správy všech stupňů. Vedle zodpovědnosti za litoměřické biskupství se zaměřoval především na školství v nejširším slova smyslu a na ekonomické zlepšení zdejšího zemědělství. Zavedl například nový typ vizitací. Ze zachovaných pramenů vyplývá, že důkladně zvizitoval každý rok okolo 60 farností, a tak osobně poznal celou problematiku diecéze. Kindermann byl svým přesvědčením josefinista, a tak zřídil již roku 1791 při katedrále zvláštní školský ústav. Velkého ohlasu dosáhlo jeho zakládání industriálních škol, které byly postupně zřizovány nejen v monarchii, ale i v celé Evropě. Kindermannově pozornosti neušly ani sociální problémy a charitativní aktivity. V tomto ohledu získal podporu zvláště v Čechách, kde se školské reformy prolínaly s činnostmi sociálními a chudinskými. Proto také Kindermann pracoval v nově zřízené dvorské komisi pro chudé, v jejímž čele od počátku stál hrabě Jan Buquoy. Pro tuto službu se biskup snažil získat i duchovní, zvláště při kázáních. Měly vést klérus k budování chudobinců v Praze a v chudých oblastech Čech a zároveň širokou veřejnost k jejich dotování. Z této péče nevyjímal ani chudé pražské Židy.

Závěr života.

Ačkoliv Kindermann prosazoval němčinu, dokázal se, když bylo třeba, zastat Čechů. Svědčí o tom jeho některá konkrétní rozhodnutí. Např. při své rozmanité a časově náročné činnosti nemohl sám vykonávat duchovní službu na Vyšehradě, a proto ji svěřil děkanu kapituly Veselému, který byl znám jako přesvědčený český obrozenec. Zastal se též Josefa Dobrovského, když byl požádán baronem van Swietenem o jeho hodnocení. Kindermannova odpověď byla jednoznačně kladná. Dobrovský si to dobře uvědomoval, neboť napsal Josefu Helfertovi, "„že mu Kindermann zachránil čest“". Přesto v tomto období rozpory mezi Čechy a Němci mohutněly. Kindermannova činnost se v tomto ohledu nelíbila především vyššímu kléru. Vyčítali mu jednoznačně kladný vztah k Habsburkům a podporu císařské církevní politiky. Některé jeho reformní zásahy však byly přijímány velmi kladně. Litoměřický biskup trpěl dnou. V roce 1799 byl raněn mrtvicí, po níž přestal mluvit. Následující rok ale svou vůlí překonal zdravotní potíže a znovu začal kázat. Zemřel 25. května 1801 v biskupské rezidenci a jako první biskup byl pohřben na novém litoměřickém hřbitově, který sám vysvětil roku 1791. Biskup Kindermann patří jistě k významným tehdejším osobnostem, zvláště v oblasti školských reforem (jeho model školství byl později přejat na 500 školách v Čechách a na Moravě), ale nelze pominout i to, že svými postoji podstatně přispěl k zostření česko-německých vztahů v zemi.

Jan Ferdinand Kindermann, rytíř ze Schulsteinu (27. září 1740, Království u Šluknova — 25. května 1801, Litoměřice) byl český pedagog, katolický kněz a později litoměřický biskup v letech 1790–1801.

Ferdinand Kindermann (seit 1777: Ritter von Schulstein) (* 27. September 1740 in Königswalde ("Království") bei Schluckenau, Böhmen; † 25. Mai 1801 in Leitmeritz, Böhmen) war römisch-katholischer Geistlicher, Bischof von Leitmeritz sowie Schulreformer.


Biografie.

Pocházel ze starého šlechtického rodu původem z Lombardie, roku 1839 povýšeného do rakouského baronského stavu. Jeho otec Joseph von Giovanelli byl vlivným tyrolským stavovským politikem. Ignaz vystudoval práva na Innsbrucké univerzitě. Nastoupil do justice. Byl asesorem u innsbruckého soudu, pak radou zemského soudu v Bolzanu. V roce 1865 se stal radou vrchního zemského soudu v Innsbrucku. Roku 1879 odešel do penze. Získal titul dvorního rady.  Byl aktivní i politicky. Roku 1865 byl zvolen na Tyrolský zemský sněm za kurii velkostatkářskou. Mandát obhájil 30. ledna 1867, nyní za kurii venkovských obcí, obvod Bolzano, Neumarkt, Kaltern, Sarntal, Kastelruth a Klausen. Zemský sněm ho 1. března 1867 zvolil i do Říšské rady (tehdy ještě volené nepřímo) za kurii venkovských obcí v Tyrolsku. 27. ledna 1870 rezignoval v rámci hromadné rezignace několika poslanců za Tyrolsko kvůli nesouhlasu s ústavním směřováním státu. Zemský sněm ho opět do Říšské rady delegoval roku 1870 (26. září 1870 složil slib) a roku 1871. Na práci parlamentu se ale nepodílel. Jeho mandát byl proto 19. března 1872 prohlášen pro absenci za zaniklý. Po znovuzvolení následovala další rezignace. Uspěl i v prvních přímých volbách roku 1873. Usedl do parlamentu za kurii venkovských obcí, obvod Bolzano, Kaltern, Merano atd. Rezignace na mandát byla oznámena na schůzi 15. března 1875. Znovu byl zvolen ve volbách roku 1879, tentokrát za kurii venkovských obcí, obvod Schwaz, Kufstein, Kitzbül atd. Mandát obhájil i ve volbách roku 1885, nyní za velkostatkářskou kurii v Tyrolsku, druhý voličský sbor. V parlamentu setrval do své smrti roku 1889. Zemským poslancem byl také do roku 1889.  Společně s Johannem Haßlwanterem vedl politický boj za náboženskou jednotu Tyrolska. Politicky patřil k tyrolské Katolické konzervativní straně.  Jeho synem byl soudce a politik Karl von Giovanelli, v letech 1900–1904 ministr zemědělství Předlitavska. Další syn Gottfried von Giovanelli byl vysokým státním úředníkem.

Ignaz von Giovanelli zu Gerstburg und Hörtenberg (5. dubna 1815 Bolzano – 16. srpna 1889 Innsbruck) byl rakouský právník a politik z Tyrolska, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Ignaz Freiherr von Giovanelli zu Gerstburg und Hörtenberg (* 5. April 1815 in Bozen; † 16. August 1889 in Innsbruck) war ein österreichischer Politiker.


Popis.

Zástupci čeledi jsou keře a malé stromy se střídavými listy bez palistů nebo s drobnými prchavými palisty. Listy jsou jednoduché. Monotypický rod "Suriana" má listy nahloučené na koncích větví. Květy jsou pravidelné, většinou oboupohlavné, pětičetné, v úžlabních či vrcholových, vrcholíkovitých nebo latovitých květenstvích. Výjimečně jsou květy jednotlivé, úžlabní. Kalich i koruna jsou složeny z 5 lístků, koruna je volná, kališní lístky jsou na bázi srostlé. Tyčinek je 10 a jsou volné. Gyneceum je svrchní apokarpní, složené ze 2 až 5 volných plodolistů se 2 vajíčky. Čnělky jsou volné a vyrůstají z báze plodolistů. Plodem je souplodí jednosemenných peckovic nebo oříšků).

Rozšíření.

Čeleď surianovité zahrnuje 5 druhů ve 4 rodech. Celkem 3 monotypické rody jsou endemity Austrálie. Druh "Suriana maritima" je rozšířen podél tropických pobřeží téměř celého světa s výjimkou západní Afriky.

Ekologické interakce.

O mechanismu opylování a šíření semen je známo málo. O plodech "Suriana maritima" se předpokládá, že se šíří mořskou vodou. Vzhledem k tomu, že tento druh osídlil tropická pobřeží téměř celého světa, se jedná o efektivní způsob.

Taxonomie.

Čeleď byla jako samostatná popsána již v roce 1834, později ji Engler vřadil jako podčeleď do čeledi "Simaroubaceae". Cronquist a Dahlgren řadili čeleď "Surianaceae" do řádu růžotvaré ("Rosales"), Tachtadžjan do řádu routotvaré ("Rutales"). V systému APG byla vřazena do řádu bobotvaré ("Fabales"). Rod "Suriana" má rovněž pohnutou taxonomickou historii a byl postupně řazen do čeledí "Crassulaceae", "Spiraeaceae", "Geraniaceae" nebo do samostatné monotypické čeledi "Surianaceae". Australský rod "Stylobasis" se dvěma druhy byl oddělován do samostatné čeledi "Stylobasiaceae". Podle kladogramů APG je čeleď "Surianaceae" sesterskou skupinou čeledi vítodovité ("Polygalaceae"). Rod "Recchia" byl přeřazen do čeledi "Simaroubaceae".

Význam.

Jádrové dřevo "Suriana maritima" je tvrdé a dobře se leští. Je používáno k výrobě drobných předmětů. Druh "Suriana maritima" je používán v medicíně k čištění hnisavých boláků, na revmatismus, krvácení z konečníku, k zastavení průjmu a na afty.

Seznam rodů.

"Cadellia", "Guilfoylia", "Stylobasium", "Suriana"

Surianovité ("Surianaceae") je čeleď dvouděložných rostlin z řádu bobotvaré ("Fabales"). Jsou to dřeviny s jednoduchými nebo zpeřenými, střídavými listy a pravidelnými pětičetnými květy. Čeleď zahrnuje 5 druhů ve 4 rodech a je rozšířena v tropech Starého i Nového světa. Nejvíce druhů je v Austrálii. Některé druhy mají význam v medicíně nebo se těží pro dřevo.

Die Surianaceae sind eine Pflanzenfamilie in der Ordnung der Schmetterlingsblütenartigen (Fabales). Von den fünf Gattungen und acht Arten kommen drei Gattungen mit vier Arten nur in Australien und eine Gattung mit drei Arten nur in Mexiko vor, eine monotypische Gattung ist weltweit an tropischen Küsten verbreitet.


Historie.

Škola vznikla 1. ledna 1971 z částí fakulty přírodních věd a filozofické fakulty bývalé Pařížské univerzity. Její sídla se tak nacházela v kampusu Jussieu a v ulicích "Rue Charles V" a "Rue Censier".  V roce 1991 se jednalo o pojmenování Univerzity Paříž VII a byla navržena jména Jussieu, Denis Diderot a Albert Einstein. V roce 1994 univerzita získala svůj dnešní název.  Do roku 2005 kampus Jussieu využívalo téměř 40 000 studentů, což byl dvojnásobný počet oproti původnímu plánu. Nedostatek prostoru byl umocněn i přestavbou kampusu kvůli odstranění azbestu ze staveb. Proto bylo už v roce 1996 rozhodnuto přesunout Univerzitu Paříž VII na jiné místo. Byla vybrána oblast ve 13. obvodu, kde vznikala nová čtvrť Paris Rive Gauche. V rámci tohoto projektu byl v roce 1999 zahájen plán přesunu. Proběhla rekonstrukce bývalých obilných mlýnů a tržnice a postupná výstavba nových budov. V roce 2007 se univerzita přestěhovala do nového kampusu. Univerzita má nyní k dispozici 155 000 m prostor v nových či renovovaných budovách. Druhá fáze výstavby byla zahájena v roce 2010. Při ní bude dokončena výstavba čtyř nových budov. Základní kámen první nové budovy byl položen 30. září 2004 a základní kámen čtvrté budovy 21. ledna 2010. Po jejím definitivním dokončení v roce 2012 bude celková rozloha činit 210 000 m.

Sídla univerzity.

Kampus Paris Rive Gauche zahrnuje laboratoře, výzkumné ústavy, posluchárny, posluchárny, pracovny pro praktickou výuku ve dvou rekonstruovaných budovách, které se nazývají "Les Grands moulins" (Velké mlýny) a "Halle aux farines" (Tržnice mouky) a čtyřech nových s názvy "Buffon", "Condorcet", "Lamarck" a "Lavoisier" pojmenovaných po významných vědcích. Další čtyři objekty se dostavují.  Vedle tohoto areálu má univerzita k dispozici i objekty v ulici "Rue Charles V" (anglofonní studia), v ulici "Rue de Tolbiac" (společenské vědy), "Rue du Chevaleret" (matematika a informatika) a "Rue de Paradis" (humanitní vědy) a rovněž fakultní nemocnice Hôpital Saint-Louis a Hôpital Xavier-Bichat.

Univerzita Paříž VII, francouzsky plným názvem "Université Paris VII Diderot" je francouzská vysoká škola a jedna z univerzit, které vznikly rozdělením starobylé Pařížské univerzity v roce 1971. Hlavní sídlo školy se do roku 2007 nacházelo v Paříži v Latinské čtvrti v kampusu Jussieu, poté přesídlila do nového areálu v moderní čtvrti Paris Rive Gauche ve 13. obvodu. Škola se specializuje na přírodní, humanitní a společenské vědy, lékařství a rovněž na umění a jazyky. Je pojmenována po francouzském filozofovi Denisu Diderotovi. Na škole studovalo v roce 2009 téměř 25 000 studentů.

Die Universität Paris VII ("Université Paris Diderot") ist eine staatliche Hochschule in Paris. Die Universität wurde 1971 gegründet, und nahm im Jahre 1994 den Namen des Aufklärers Denis Diderot an, um ihre pluridisziplinäre Ausrichtung zu akzentuieren. Bis 2007 war der Hauptcampus "Campus de Jussieu" im 5. Arrondissement. Ab Januar 2007 zog die Universität nach und nach komplett auf einen neuen Campus links der Seine im 13. Arrondissement bei der Bibliothèque François Mitterrand um.


Klubová kariéra.

Profesionálně fotbal hraje od svých 19 let, kdy ho získal tehdy druholigový klub Le Mans, ve kterém strávil tři sezóny (1998–2002). Hned v první sezóně na sebe upozornil sedmi góly, v dalších dvou letech však byl pronásledován zraněním. V letech 2002–2003 hrál za tehdy prvoligový EA Guingamp a vytvořil si osobní rekord, když vstřelil 17 gólů za jednu sezónu. Velmi úspěšnou sezónu 2003/04 odehrál v Olympique Marseille, vstřelil 18 gólů a získal cenu pro hráče roku. Hrál ve finále Poháru UEFA, ve kterém Marseille podlehla Valencii.

Chelsea FC.

V červenci 2004 z Marseille přestoupil za pro klub tehdy rekordních 24 milionů liber do londýnské Chelsea. Hned v první sezóně nastřílel 16 gólů ve 40 utkáních, s klubem vyhrál Premier League a Anglický ligový pohár (Carling Cup), když ve finále proti Liverpoolu vstřelil rozhodující branku v prodloužení. Také díky jeho brankám v obou čtvrtfinálových utkáních proti Bayernu Mnichov Chelsea postoupila do semifinále Ligy mistrů.  Do sezóny 2005/06 měl impozantní nástup, když vstřelil dvě branky v derby proti Arsenalu a podílel se na každé ze čtyř branek Chelsea při vítězství 4:1 na hřišti Liverpoolu. Po utkání, ve kterém Chelsea porazila 2:0 Manchester, byl Drogba obviněn z podvádění, když vyšlo najevo, že před vstřelením druhé branky hrál rukou. V průběhu sezóny Drogba prohlásil, že se chce vrátit do Marseille, protože je démonizován anglickým tiskem, přesto v londýnském velkoklubu zůstává i pro sezónu 2006/07. Od té doby se na lavičce Chelsea FC vystřídalo poměrně dost trenérů díky nemalým ambicím ruského vlastníka klubu Romana Abramoviče. Ne se všemi trenéry měl Drogba dobré vztahy: např. s Luizem Felipem Scolarim, u kterého Drogba často začínal utkání na lavičce (Scolari byl kvůli nedostačujícím výsledkům brzy odvolán z funkce). Scolariho nahradil Guus Hiddink, pod kterým Drogba opět ožil a stal se nedílnou součástí základní sestavy. Pod Hiddinkem Chelsea došla do semifinále Champions League kde však vypadla s pozdějším vítězem Barcelonou. Sezonu 2009/10 začal Drogba 2 góly, kterými pomohl v prvním utkání sezony porazit Hull City AFC 2-1. Drogbovi forma vydržela po celou sezonu, kdy se stal s 29 trefami nejlepším střelcem Premier League. Chelsea zakončila sezonu ziskem Double (vítězství v Premier League a FA Cupu), ovšem nedokázala vyhrát Ligu Mistrů, kde padla už v osmifinále s pozdějším vítězem Interem Milán, kde se Drogba nechal vyloučit.  V sezóně 2011/12 se postaral hlavičkou o vyrovnání stavu na 1:1 ve finále Ligy mistrů UEFA. Zápas se prodlužoval a v následném penaltovém rozstřelu vsítil Drogba vítěznou penaltu, Chelsea FC se tak stala poprvé ve své historii vítězem Ligy mistrů.

Šanghaj Šen-chua.

Po sezoně 2011/12 se rozhodl Chelsea opustit, neboť chtěl ukončit svou štaci v Anglii na vrcholu a změnit prostředí. 19. června 2012 oznámil svůj přestup do čínského prvoligového týmu Šanghaj Šen-chua, ve kterém hrál i jeho bývalý spoluhráč z Chelsea Nicolas Anelka. Drogba zde podepsal 2,5letý kontrakt s týdenním platem 200 000 liber.

Galatasaray SK.

V lednu 2013 přestoupil do istanbulského velkoklubu Galatasaray SK. Debut absolvoval ve 22. ligovém kole 15. února proti mužstvu Akhisar Belediyespor a podílel se na vítězství 2:1. V 63. minutě nastoupil na hřiště a již o 4 minuty později se prosadil hlavou po centru Buraka Yılmaze. Poté si oba role prohodili a Drogba připravil gól pro Yılmaze. V sezoně 2013/14 vyhrál s klubem Süper Lig (turecká liga), v následující sezoně 2013/14 zase Türkiye Kupası (turecký fotbalový pohár).

Chelsea FC (návrat).

V červenci 2014 se po vypršení smlouvy s Galatasaray vrátil do Chelsea FC. 1. března 2015 vyhrál s Chelsea potřetí ve své kariéře Anglický ligový pohár. 3. května 2015 tři kola před koncem sezóny 2014/15 získal s Chelsea další ligový titul (čtvrtý s tímto týmem).

Montreal Impact.

V létě 2015 přestoupil do kanadského týmu Montreal Impact ze zámořské ligy Major League Soccer. Při svém prvním zápase v základní sestavě se mu podařilo vstřelit hattrick do sítě Chicago Fire.

Phoenix Rising FC.

Na jaře 2017 přestoupil Drogba do amerického klubu Phoenix Rising FC, hrajícího druhou nejvyšší soutěž United Soccer League. Je kapitánem týmu a spolumajitelem klubu. K prvnímu zápasu nastoupil 10. června 2017 a připsal si gól a asistenci.

Reprezentační kariéra.

V reprezentaci je považován za bezkonkurenčního lídra. Pomohl své zemi k premiérové účasti na Mistrovství světa 2006, když v africké kvalifikaci vstřelil 9 branek v 8 utkáních, což je jeden z nejlepších výkonů historie. Při závěrečném turnaji v Německu, kterého se zúčastnil, však Pobřeží slonoviny nepostoupilo ze „skupiny smrti“.  V únoru 2006 podruhé jako kapitán přivedl národní tým do finále afrického mistrovství, Pobřeží slonoviny však podlehlo Egyptu v penaltovém rozstřelu, ve kterém Drogba nedal gól. O 6 let později, tedy roku 2012 na Africkém poháru národů dovedl svůj národní tým opět do finále proti Zambii, jenže i díky jeho neproměněné penaltě v průběhu zápasu došlo na závěrečný penaltový rozstřel. V 9. kole přestřelil bránu Gervinho a titul získala Zambie.  Byl účastníkem Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice. Zúčastnil se Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde reprezentace Pobřeží slonoviny vypadla v základní skupině C. Na turnaji byl kapitánem týmu.

Didier Yves Drogba Tébily (* 11. březen 1978 Abidžan, Pobřeží slonoviny) je bývalý fotbalový útočník z Pobřeží slonoviny (Côte d'Ivoire), jeho nejslavnější působení bylo v londýnském klubu Chelsea FC.

Didier Yves Drogba Tébily (* 11. März 1978 in Abidjan) ist ein ehemaliger ivorischer Fußballspieler. Er ist Rekordtorschütze der ivorischen Nationalmannschaft, für die er von 2002 bis 2014 spielte. Zweimal wurde er zu Afrikas Fußballer des Jahres gewählt.


Výstavba.

Určení polohy mostu.

Poloha mostu Marie Valérie byla vytyčena přibližně o 120 metrů proti proudu řeky od osové čáry původního pontonového mostu. Hlavním důvodem bylo to, aby se doprava nejkratší cestou nasměrovala do centra Ostřihomi. Most leží na 1718,5 říčním kilometru řeky Dunaj.

Geologický průzkum.

Průzkum podloží pro zakládání mostních pilířů byl proveden mezi 3. listopadem 1893 a 16. lednem 1894. Četnými vrty se zjistila tato charakteristika a mocnost vrstev podloží Dunaje:

Tvar mostu.

Z estetického hlediska byly aplikovány mostní pole s různými délkami. Původní nápad patří maďarskému architektovi Jánosi Feketeházymu, který navrhl i silniční most v Komárně. K přemostění bylo navrženo 5 mostních polí v celkové délce 496 metrů.

Historie přechodu přes Dunaj do roku 1895.

Římská říše.

Nejstarší písemná zmínka pochází z římského období, z druhé poloviny druhého století našeho letopočtu. Císař Marcus Aurelius vedl vojenské výpravy na dolní Pohronie a předpokládá se, že římské legie procházely Dunaj právě v tomto místě.

Turecký pontonový most.

Po obsazení Ostřihomi Turky v roce 1543 byl v roce 1585 vybudován pontonový most, který téměř 100 let zabezpečoval spojení mezi oběma břehy Dunaje. Most byl v roce 1663 zničen a následně obnoven. Nicméně v roce 1683 byl most definitivně zničen během bitvy u Párkány.

Létající most.

V roce 1762 byla dána do provozu nová mobilní konstrukce, takzvaný "létající most". Létající most je plovoucí zařízení (kompa), které bylo pomocí asi 400 metrů dlouhého lana položeného na 7 loďkách v 50 metrových vzdálenostech. Most byl během revoluce v Uhersku zničen, ale následně i opraven.

Most Márie Valérie () je most postavený v roce 1895 přes řeku Dunaj, spojující slovenské Štúrovo a maďarský Ostřihom. Jméno získal po nejmladší dceři císaře Františka Josefa I. Marii Valerii Habsbursko-Lotrinské. V roce 1919 byl jeden z mostních oblouků zničen, k obnově mostu došlo v roce 1925. Za druhé světové války v roce 1944 vyhodila ustupující německá armáda tři střední oblouky mostu do povětří. Znovu opraven a otevřen byl až v roce 2001.

Die Maria-Valeria-Brücke (; ) über die Donau verbindet die ungarische Stadt Esztergom mit der slowakischen Stadt Štúrovo/Párkány. Sie ist nach Prinzessin Marie Valerie von Österreich-Ungarn benannt.


Historie.

Zaměření trhu na služby můžeme pozorovat zhruba od 70. let minulého století, kdy se ekonomika západních zemí začala dramaticky měnit. Dříve byla dominantním odvětvím výroba, a proto se logicky veškerý výzkum a vývoj soustředil právě na ni. Nyní ale tvoří služby 60–70 % trhu, takže začíná být stěžejní jejich kvalita. Obor design služeb se ale objevuje až na začátku 90. let. Příbuzný obor, marketing služeb, existuje už od let 70. Design služeb se začíná pomalu dostávat také na univerzity, kde vznikají i samostatné obory. Nejvíce jsou tomu nakloněny skandinávské země, Nizozemsko nebo Velká Británie. V České republice se tématem designu služeb částečně zabývají některé obory na Vysoké škole ekonomické.

Vybrané nástroje designu služeb.

V procesu designování služeb se používá široké spektrum specializovaných metod. Jsou určeny jednak pro zkoumání potřeb zákazníků, zmapování současného stavu služby i návrhu inovací.

Persony.

Tato metoda je určená k vcítění se do role různých typů zákazníků a jejich vnímání služby. Spočívá ve vymyšlení několika imaginárních zákazníků, podle hlavních skupin zákazníků služby, a nahlížení na službu z pohledu této osoby. Je důležité navrhnout každou personu opravdu do detailů; zaměřit se na věk, vzdělání, povolání i záliby. Pro lepší představu je dobré dát personě tvář i jméno.

Mapa kontaktních míst.

Mapa kontaktních míst spočívá ve vytvoření seznamu všech míst, kde probíhá interakce mezi zákazníkem a službou. U nákupu v internetovém obchodě to typicky může být: prostředí e-shopu, e-mail (potvrzení objednávky), telefon (telefonát nabízející doplňkové zboží), odběrné místo. Hlavním účelem mapy kontaktních míst je zjištění, která místa jsou pro zákazníky hlavní a vedlejší. Dále pomáhá zhodnotit kvalitu komunikace na jednotlivých místech.

Cesta službou.

Výsledkem této výzkumné metody je stručný popis kompletního průchodu zákazníka službou. Cesta službou pomáhá přesně vyjádřit a pojmenovat kompletní průběh služby a podívat se na ni jako na celek. Může odhalit problémy, které nejsou na první pohled zjevné. Používá se také při návrhu nové služby. Cestu službou je vhodné kombinovat s mapou kontaktních míst i personami, protože průchod službou se může u různých zákazníků lišit.

Deníky.

Metoda deníků se soustředí v první řadě na zákazníky a vyžaduje také jejich spolupráci. Skuteční zákazníci jsou požádáni, aby si vedli deník, a soustředili se v něm na aktivity spojené se zkoumanou službou. Z jejich záznamů lze zjistit jak subjektivní názory na službu, tak i mnoho informací z jejich osobního života, které lze použít při designu služby. Deníky poskytují velmi detailní a nezobecnitelné informace.

Pozorování uživatelů.

Pozorování zákazníků služby třetí osobou umožňuje získat objektivnější informace o způsobech používání služby, různých bariérách i situacích, při kterých zákazníci službu nejčastěji využívají. Pozorování také odhalí rozdíly mezi tím, co v souvislosti se službou lidé říkají, a co skutečně dělají.

Prototypování.

Prototypování je metoda, kterou je vhodné zařadit při testování inovací služby. Pro vytvoření prototypu služby lze použít mnoho způsobů, lze ji nakreslit jako komiks, vyprávět jako příběh nebo zahrát jako divadlo. Vizualizace inovací pomohou odhalit slabá místa před skutečným spuštěním.

Business model Canvas.

Tuto vizualizační metodu lze uplatnit ke zjištění silných a slabých stránek existující služby. Pomáhá přesně popsat jednotlivé klíčové aktivity služby, zákaznické segmenty, komunikační kanály, možné partnery a další. Canvas se nesoustředí pouze na zákazníky a kvalitu, ale také na finanční stránku služby.

Odkazy.

Literatura.

1. Design Methods for Developing Services. KEEPING CONNECTED BUSSINESS CHALLENGE. Technology Strategy Board [online]. [cit. 2013-05-09]. Dostupné z: https://www.innovateuk.org/documents/1524978/1814792/Keeping+Connected+-+Design+methods+for+developing+services+%2528Archive%2529/d358586d-80b3-4f1e-b753-16750434829d  2. HAZDRA, Adam, Kateřina JIŘINOVÁ, Lukáš KYPUS, Veronika HARAZÍNOVÁ a Vojtěch LUNGA. Skvělé služby: Jak dělat služby, které vaše zákazníky nadchnou. Praha: Grada Publishing, 2013..  3. ŠMEHLÍK, David (ed.). "K čemu je design služeb?: 10 případovek z veřejné sféry". Brno: Flow, 2014, 96 s.. Dostupné také z: http://eknihy.knihovna.cz/static/files/k-cemu-je-design-sluzeb.pdf

Design služeb je poměrně nové odvětví, které nahlíží na funkcionalitu i formu služeb z pohledu jejich uživatele. „Aplikuje nástroje a metodologii designu na nehmotné produkty, tj. služby, za účelem tvorby řešení, která jsou užitečná, použitelná a atraktivní z pohledu zákazníka a efektivní a konkurenceschopná z pohledu poskytovatele“. Spojuje v sobě mnoho různých disciplín, jako je např. marketing, podniková strategie, rozvoj lidských zdrojů nebo IT.

Service-Design bezeichnet den Prozess der Gestaltung von Dienstleistungen. Es ist ein Teilgebiet des Design und wird von Designern normalerweise in enger Zusammenarbeit mit Unternehmen oder Organisationen ausgeführt, um methodisch kunden- und marktgerechte Dienstleistungen zu entwickeln.


Popis.

Zástupci rodu železnec jsou přímé nebo šplhavé keře a stromy, na Novém Zélandu i dřevnaté liány. Novozélandský druh "M. robusta" dorůstá výšky až 30 metrů a průměru kmene až 3 metry. Podobné výšky dorůstá i železnec mnohotvarý z Tichomoří. Z kmene a větví u některých druhů visí husté svazky jemných vzdušných kořenů. Listy jsou aromatické, jednoduché, vstřícné, někdy dvouřadě rozložené, tuhé, na ploše žláznatě tečkované. Palisty chybějí. Květy jsou často nápadné, červené, bílé nebo purpurové, uspořádané ve vrcholových vrcholících nebo hroznech. Češule je zvonkovitá, kuželovitá nebo baňkovitá, přirostlá ke spodní části semeníku. Kalich je tvořen 5 tupými laloky. Koruna je málo nápadná, složená z 5 rozestálých korunních lístků. Tyčinek je velmi mnoho, s dlouhými nitkami dalece přesahujícími korunní lístky. Semeník je spodní nebo polospodní, se 3 komůrkami a nitkovitou čnělkou zakončenou drobnou bliznou. Obsahuje mnoho vajíček. Plodem je kožovitá tobolka zcela ukrytá ve vytrvalé kališní trubce nebo z ní vyčnívající. Tobolka puká 3 chlopněmi nebo nepravidelně a obsahuje mnoho drobných, čárkovitých semen.

Rozšíření.

Rod železnec obsahuje asi 55 druhů.Je rozšířen zejména na Nové Kaledonii (20 druhů), Novém Zélandu (12) a Nové Guineji (7 druhů). Několik druhů se vyskytuje na dalších tichomořských ostrovech: na Havaji, Samoa, Fidži aj. Na sever zasahuje nejdále na japonské Boninské ostrovy. Rod je dále zastoupen na Filipínách ("M. halconensis"), v Jižní Americe ("M. stipularis" v Chile a Argentině) a v Jihoafrické republice ("M. angustifolia"). V Austrálii neroste žádný původní druh, některé druhy zde však zdomácněly.  Převážná většina druhů jsou endemity jediného ostrova či souostroví. Nejrozsáhlejší areál má druh "M. collina", rozšířený na Novém Zélandu a v Polynézii.

Ekologické interakce.

Železnece tvoří v místech výskytu často dominantní složku rostlinných společenstev. Na Havaji je železnec mnohotvarý nejběžnějším druhem stromu a místy vytváří víceméně jednodruhové porosty. Jeho drobná semena jsou snadno šířena větrem a rostlina často začíná svůj život jako epifyt na kmeni či v koruně stromu, poté se spouštějí kořeny k zemi a nakonec přerůstá svého hostitele. Druh je mimořádně ekologicky i morfologicky plastický. Roste na suchých i vlhkých, písčitých i zbahnělých půdách, na čerstvých lávových polích, v bažinách, nížinném suchém i vlhkém lese i subalpínské vegetaci. V suchých nížinných lesích Kermadekových ostrovů, ležících asi 1000 km severovýchodně od Nového Zélandu, dominuje "M. kermadecensis". Druh "M. umbellata" tvoří významnou složku smíšených lesů některých oblastí Jižního ostrova Nového Zélandu, kde roste ve společnosti "Weinmannia racemosa", "Laurelia novae-zelandiae" a jehličnanů.  Květy železneců jsou opylovány zejména ptáky živícími se nektarem, kterým stěsnané květenství umožňuje vysát větší množství květů bez přeletování. V menší míře je navštěvuje i hmyz. Novozélandský železnec ztepilý kvete masivně po dobu asi 2 týdnů. Jednotlivé květy se otevírají asi na dobu 7 dní. Zpočátku jsou funkčně samičí, následně asi 4 dny oboupohlavné, později funkčně samčí. Některé exempláře jsou schopné samoopylení, jiné jsou cizosprašné. Nektar obsahuje 18 % sacharózy Mezi opylovače novozélandských druhů náleží např. tui zpěvný ("Prosthemadera novaeseelandiae"), nestor kaka ("Nestor meridionalis"), laločník sedlatý ("Philesturnus carunculatus"), z drobných ptáků kruhoočko australopacifické ("Zosterops lateralis") a pištec bělohlavý ("Mohoua albicilla"). Samotářské včely rodu "Leioproctus" květy rovněž navštěvují a sbírají velká množství pylu, nepřispívají však k jeho přenosu na bliznu. Květy navštěvují a opylují také gekoni rodu "Hoplodactylus", kteří konzumují pyl i nektar. Havajský druh železnec mnohotvarý je do značné míry v opylování závislý na šatovnících, což jsou endemičtí pěvci vyskytující se pouze na Havaji. Rostlina vytváří 2 formy s rozdílnou barvou květů. Červené květy jsou cizosprašné a přitahují ptáky, zatímco méně běžné žluté květy jsou navštěvovány zejména hmyzem a jsou schopny i samoopylení. Žlutá forma je považována za záložní adaptaci druhu na možnou nepřítomnost ptačích opylovačů, úspěšnost opylení a násada semen je však menší.  Semena železneců jsou drobná a snadno se šíří větrem, což jim umožnilo obsadit většinu ostrovů Tichomoří. Havajský železnec mnohotvarý je pomalu rostoucí pionýrská dřevina, obsazující jako první čerstvá lávová pole. Často zůstává dominantní dřevinou i v pozdějších sukcesních stádiích.

Taxonomie.

Rod "Metrosideros" je v rámci čeledi "Myrtaceae" řazen do podčeledi "Myrtoideae" a tribu "Metrosidereae". Do rodu "Metrosideros" byl vřazen jihoamerický rod "Tepualia" a "Carpolepis" z Nové Kaledonie, neboť bylo zjištěno, že tyto rody tvoří vývojové linie uvnitř rodu "Metrosideros", který se tím stává parafyletickým. Fylogenetickými studiemi bylo zjištěno, že rod v klasickém pojetí je polyfyletický, neboť rody "Carpolepis" (endemit Nové Kaledonie) a "Tepualia" (Jižní Amerika) tvoří vývojové linie uvnitř tohoto rodu. Oba rody byly proto vřazeny do rodu "Metrosideros".

Význam.

Dřevo železneců je, jak název napovídá, velmi tvrdé a pevné. Dřevo železnece mnohotvarého je přibližně 2x tvrdší než dubové dřevo, jeho tvrdost však dosahuje stěží poloviny hodnoty tvrdosti nejtvrdšího dřeva, kterým je jihoamerické quebracho ("Schinopsis spp.", 20,340 N). Dřevo mohutného havajského železnece mnohotvarého ("M. polymorpha") a blízce příbuzného druhu "M. collina" z Nového Zélandu a Polynézie se používá na stavbu lodí, podlahy, obklady a podobně. Jádrové dřevo je rezavě až purpurově hnědé, dobře odolává termitům, není však odolné vůči hnilobě. Je obchodováno pod názvem "ohia". Na stavbu lodí se používá i novozélandský druh "M. lucida". Na Novém Zélandu se těží zejména "M. robusta" a "M. ubellata". Dřevo obou druhů je známo jako "rata". Používá se zejména ke stavbě mostů, lodí, domů či k výrobě nábytku. Pro svou jemnou strukturu a pěknou hnědočervenou barvu je oblíbené v soustružnictví. Hustota dřeva "M. umbellata" je 1140 kg/m.  Železnec ztepilý je na Novém Zélandu nazýván vánoční strom, neboť v této době velmi bohatě rozkvétá. Je pěstován jako okrasná dřevina i v jiných částech subtropů a je odolný až do zóny odolnosti 9.

Železnec ("Metrosideros") je rod rostlin z čeledi myrtovité. Jsou to stromy a keře, řidčeji i dřevnaté liány s tuhými jednoduchými listy. Květy jsou nápadné, nejčastěji červené nebo řidčeji žluté či bílé, stěsnané ve vrcholových květenstvích s množstvím výrazných, vyčnívajících tyčinek. Opylují je zejména ptáci, řidčeji hmyz nebo i gekoni. Rod zahrnuje asi 55 druhů a je rozšířen zejména v Tichomoří a na Novém Zélandu. Mnohde je dominantní složkou rostlinných společenstev. Železnec se vyznačuje (jak název napovídá) velmi tvrdým a pevným dřevem. Některé druhy jsou pěstovány v sušších oblastech tropů a subtropů jako okrasné dřeviny.

Die Eisenhölzer ("Metrosideros") sind eine Pflanzengattung aus der Familie der Myrtengewächse, die vor allem im Pazifikraum von Neuseeland, Neukaledonien, Hawaii bis nach Japan verbreitet ist. Zur Gattung gehören etwa 50 Arten.


Lurie Garden.

Lurie Garden je pozemek o velikosti 10.000 m (2,5-akrů), upravený jako veřejná zahrada. Nachází se na jižním konci Millenium Park. Úprava byla navržena architekty Kathryn Gustafson, Piet Oudolf, a Robert Izraeli. Zahrada byla otevřena 16. července 2004. Na zahradě je výsadba kombinace trvalek, cibulovin, travin, keřů a stromů. Je největší zelenou střechou na světě. Založení zahrady stálo 13.200.000 dolarů a 10 milionů dolarů jsou roční náklady na údržbu. Zahrada byla pojmenována po filantropovi Ann Lurie, který nadaci dotoval darem 10.000.000 dolarů.  Mottem zahrady je "Urbs in Horto", latinsky "Město v zahradě".  Lurie Garden je složena ze dvou „druhů desek“. Tmavá část líčí historii Chicaga, a je upravena z kombinace stromů, které se poskytují stín podrostu. Světlá „tabule“ je místo kde chybí stromy, a představují budoucnost města je osázena světlomilnými trvalkami.

Design.

Kathryn Gustafson, krajinná architektka, obecně známá pro své sochařské úpravy parků a tvorbu živých vodních prvků, zvláště londýnské fontány Diana, Princess of Wales Memorial Fountain,, a Izraeli, proslulý osvětlovací designér a scénograf, vymezili tematické koncepty, jako je například umístění cest, a tvary záhonů s trvalkami. Oudolf, nizozemský mistr trvalek, navrhl květinové záhony, které obsahují 26.000 vytrvalých rostlin, zahrnující 250 odrůd domácích prériových rostlin. Zahrada byla navržena se čtyřmi hlavními komponentami: ohrazující keře, světlá tabule, tmavá tabule a spojující cesta.  Živé ploty z keřů na severu a západní straně zahrady, pomáhají chránit trvalky před průchodem chodci. Kovová konstrukce na okraji slouží k neustálému prořezávání živých plotů. Kromě symboliky Carla Sandburga, ohrazení západní strany rovněž tvoří topiary odkazující na řeckou mytologii. Lurie Garden je diagonálně dělená promenáda, která představuje přirozenost jezera Michigan, které ještě půlí Grant Park. Chodníky dělí zahradu na dvě části („tabule“), z nichž jedna obsahuje tlumené barvy, další světlé barvy, zatímco paralelní linie staré Illinois Central Railroad opěrné zdi. Tmavá tabule představuje historii Chicaga, zatímco světlo tabule představuje budoucnost Chicaga. Úhlopříčně tabule rozděluje, dřevěný chodník sloužící jako vymezení mezi dvěma epochami vývoje krajiny v Chicagu. Také slouží jako připomínka doby, kdy v Chicagu byly chodníky pro pěší přes bažiny.

Ocenění.

Vzhled zahrady je výsledkem mezinárodní soutěže, která proběhla od srpna do října 2000. Soutěži byla dokončena v červnu 2004. Mezi účastníky soutěže byli Louis Benech, Dan Kiley, George Hargreaves, Jeffrey Mendoza a Michael Van Valkenburgh.  Zahrada získala řadu ocenění: Best Public Space Award by Travel + Leisure, 2005; Intensive Industrial Award by Green Roofs for Healthy Cities, 2005, Award of Honor by WASLA Professional Awards, 2005; Institute Honor Awards for Regional & Urban Design, American Institute of Architects, 2006 (Millennium Park); a Award of Excellence, American Society of Landscape Architects Professional Awards, 2008.  Green Roofs for Healthy Cities se domnívá, parku, že je největší zelenou střechou na světě, neboť ocelové a betonové konstrukce pokrývají celý prostor nad tratěmi Illinois Central Railroad.

Millennium Park je veřejný park v Chicagu, v Illinois, v USA. Byl původně určen pro oslavu milénia. Jedná se o významné kulturní středisko v blízkosti pobřeží Lake Michigan, které pokrývá severozápadní část Grant Park. Tato oblast byla dříve obsazena parky, vlakovým nádražím, a parkovišti. Park, který je ohraničen Michigan Avenue, Randolph Street, Columbus Drive a East Monroe Drive.

Der Millennium Park ist ein öffentlicher Park in Chicago, dessen Eröffnung ursprünglich zur namensgebenden Jahrtausendwende geplant war. Der Park mit einer Fläche von 99.000 Quadratmetern bildet eine nordwestliche Erweiterung des wesentlich größeren "Grant Park", der sich am Ufer des Michigansees erstreckt.


Upcyklace v umění.

Myšlenka opětovného využití odpadového materiálu v hlavním směru umění přišla sporadicky během 20. století, ačkoliv dlouho to byl jen výrobní prostředek v lidovém umění.

Umělci, kteří používají odpadový materiál.

Simon Rodia s jeho Watts Tower (1921–1954) z Los Angeles je velkým zastáncem upcyklace. Rozhodl se použít kovový šrot, rozbité sklo a keramiku ve velkém měřítku. Vytvořil 17 staveb, z nichž nejvyšší dosahuje 30 metrů. Upcyklací se nechali inspirovat i současní dadaisté. Marcel Duchamp vytvořil z nepotřebného předního kola a vidlice objekt „Bicycle wheel“. Mezi jeho nejznámější práci patří „Fontain“, v překladu vodotrysk či fontána, k jehož výrobě použil pisoár, který koupil v železářství. Pablo Picasso a jeho "Býčí hlava" (1942) je socha vyrobená z vyřazeného cyklistického sedla a řídítek.  Díla nebyla tvořena jen z velkých nepotřebných či rozbitých předmětů. V polovině století zpracovával umělec Joseph Cornell koláže a krabicové asamblážní díla ze starých knih a jiných nalezených předmětů. Naopak Robert Rauschenberg shromažďoval odpadky nejprve v Maroku, později v ulicích New Yorku, aby mohl odpad využít do svých uměleckých děl.  Myšlenka zvýšení základních hodnot recyklovaných předmětů jako politické prohlášení, spíše než představování recyklovaných předmětů jako odraz nebo výsledek z výrobních prostředků, je z velké části představa pozdního 20. století. Romuald Hazoumé, umělec ze západoafrické republiky Benin, ukázal v roce 2007 jeho originální použití vyřazených plastových kanystrů na benzín a jiné palivo, které se podobají tradiční africké masce. Výstava Documenta se koná každých pět let v německém městě Kasselu. Documenta 12 v roce 2007 vystavila jeho umění. Hazoumé o své práci řekl: „pošlu zpět na západ to, co jim patří, to znamená, odpad z konzumní společnosti, která nás zasypává každý den." V dnešní době umělců jen přibývá, upcyklace se tak dostává do povědomí širší společnosti.

Upcyklace v hudbě.

Typickým příkladem je Orquesta de Instrumentos Reciclados de Cateura z Paraguaye. Nástroje orchestru jsou vyrobeny z materiálů odebraných ze skládky, která se nachází v městečku Cateura na předměstí Asunciónu.

Upcyklace v průmyslu.

Mnoho průmyslových procesů, jako jsou plasty a elektronické výroby, spoléhají na spotřebu omezených zdrojů. Navíc odpad může mít dopad na životní prostředí a může mít vliv i na lidské zdraví. V této souvislosti, upcyklace popisuje použití dostupných a budoucích technologií ke snížení odpadu a spotřeby zdrojů vytvořením produktu s vyšší hodnotou z odpadních nebo vedlejších produktů.  Upcyklace v České republice je k vidění např. při projektech Zdrojovny, v originální kovozoologické zahradě nedaleko Uherského Hradiště, či při procesu opětovné výroby spotřební techniky. Upcyklované produkty z reinkarnovaného skla a odpadu z výroby ekodrogerie vznikají také v brněnské společnosti Tierra Verde.  V rámci České republiky jsou v roce 2015 aktivní i mnohé další projekty a společnosti, které se upcyklací zabývají - může se jednat o aktivity společnosti FOREWEAR zaměřující se úspěšně na upcycling použitého oblečení, CONTIQUA zabývající se výrobou designových výrobků z průmyslových přebytků, FLORIUM zabývající se zpracování biologického odpadu formou vermikompostování a následnou výrobou kvalitního přírodního hnojiva a v neposlední řadě i IBCSD LAB, která tvoří základ mezinárodního obchodního centra udržitelného rozvoje a přinesla do procesu pojem INDUSTRIAL UPCYCLING - který se na rozdíl od výše uvedených zabývá projektu druhotného víceúrovňového zužitkování většiny průmyslových přebytků a prevencí vzniku odpadu na globální úrovni.

Upcyklace je proces přeměňování odpadového materiálu nebo nepotřebných produktů v nové materiály či produkty lepší kvality, pro zlepšení hodnot životního prostředí. Je to protiklad downcyklace, která na rozdíl od upcyklace kvalitu produktu snižuje.

Beim Upcycling (englisch'„nach oben“ und'„Wiederverwertung“) werden Abfallprodukte oder (scheinbar) nutzlose Stoffe in neuwertige Produkte umgewandelt. Im Gegensatz zum Downcycling kommt es bei dieser Form des Recyclings zu einer stofflichen Aufwertung. Die Wiederverwertung oder Nachnutzung von bereits vorhandenem Material reduziert die Verwendung von Rohstoffen.


Poloha.

Dolní Benešov se nachází v provincii Středoevropské nížiny (tvořené Hercynským systémem), v subprovincii Středopolská nížina. Přesněji bývá udávána poloha Dolního Benešova v oblasti Slezská nížina, celku Opavská pahorkatina a v podcelku Poopavská nížina (z nepatrné části také Hlučínská pahorkatina). Dolní Benešov je tvořen mírně zvlněnou pahorkatinou ovlivněnou činností ledovce a řeky Opavy.

Historie.

První zmínka o Dolním Benešovu je z roku 1312, kdy na území obce bylo panské sídlo rodu Benešoviců. Status města byl Dolnímu Benešovu udělen v roce 1493, poté jej získal zpět od 1. února 1996.

Průmysl a zemědělství.

Průmysl v Dolním Benešově zastupují především strojírenské podniky ARMATURY Group a.s. s výrobou průmyslových armatur, MSA a. s. (Moravskoslezská Armaturka) s výrobou průmyslových armatur a společností koncernu Strabag v areálu bývalé Štěrkovny (KAMENOLOMY ČR s.r.o, FRISCHBETON s.r.o.) zabývající se prodejem šterků, písků, kameniva a výrobou betonu. Dále je zde zastoupen potravinářský průmysl, zejména v části Zábřeh (výroba uzenin), ale i v samotném Dolním Benešově (pekařství). Mimo to je zde celá řada menších podniků, sídlících především v areálu společnosti MSA v severovýchodní části města.  Hlavními pěstovanými plodinami jsou obilniny, cukrová řepa, hrách, mák, řepka olejka atd.

Rybníky.

Dolní Benešov je tradiční rybníkářskou oblastí. Rybářství Hodonín, s.r.o., středisko v Dolním Benešově hospodaří na 130 hektarech vlastních i pronajatých rybníků a zásobuje z velké části Moravskoslezský kraj, zejména v předvánočním období.

Rybníky v obci.

Některé z rybníků leží z části v katastru obce Bohuslavice. V katastru Dolního Benešova se nachází propadlina po těžbě štěrku, která ovšem není rybníkem v pravém smyslu slova.

Nezaměstnanost.

Nezaměstnanost v Dolním Benešově činí 7 %.

Doprava.

Dolním Benešovem prochází silnice I/56 spojující Ostravu s Opavou. Autobusová doprava umožňuje spojení s většinou okolních obcí. Na území města se nachází také železniční stanice Dolní Benešov a zastávka Dolní Benešov – Zábřeh (obě na trati 317 Opava východ – Hlučín). Do stanice Dolní Benešov ústí vlečka MSA. V části Zábřeh se nachází sportovní letiště využívané Slezským aeroklubem Zábřeh (LKZA).

Kultura, školství a zdravotnictví.

V Dolním Benešově je jeden z největších kulturních domů na Opavsku. Je zřízen jako příspěvková organizace města, jejíž součástí je i městská knihovna. Nachází se zde kostel sv. Martina.  Původní dvě základní školy v Dolním Benešově (ZŠ Dolní Benešov a ZŠ Zábřeh) jsou dnes sloučeny do jediné příspěvkové organizace, výuka však probíhá ve třech objektech – v Opavské ulici, v Nádražní ulici a v části Zábřeh. Také mateřská škola využívá v současné době dvou pracovišť (Osada míru a Zábřeh), třetí pobočka sídlící v dolnobenešovském zámku byla zrušena.  Základní umělecká škola (pobočka ZUŠ Hlučín) sídlí v kulturním domě. V minulosti se na území města nacházelo také střední odborné učiliště, které však bylo na konci devadesátých let zrušeno.  Co se zdravotnictví týče, je většina soukromých praxí soustředěna v budově zdravotního střediska v části Na Březích, několik ordinací se nachází také v areálu MSA. Na území města jsou také dvě lékárny a pobočka České průmyslové zdravotní pojišťovny.  V části Zábřeh se nachází jedno ze čtyř stanovišť rychlé záchranné služby v okrese Opava.

Sport.

Své místo zde má především fotbalový klub FC Dolní Benešov (dříve FC MSA Dolní Benešov), využívající hřiště na Osadě míru a v části Zábřeh. Organizace TJ Dolní Benešov pak zahrnuje celou řadu sportovních oddílů (volejbal, tenis, šachy, stolní tenis, jachting) využívajících především sportovní haly a přilehlého areálu na Osadě míru. Mimo to má Dolní Benešov jako jedno z mála měst i lyžařský oddíl – SKI MSA Dolní Benešov, využívající vlastní lyžařský areál ve Starých Hamrech v Beskydech. Mezi další významné sportovní kluby zde patří Rybářský Klub Kamenec (sportovní rybolov).

Městský úřad.

Městský úřad v Dolním Benešově kromě základní působnosti svěřené mu zákonem o obcích plní funkci stavebního úřadu a matričního úřadu, kterou vykonává i pro území obcí Bohuslavice a Závada.

Dolní Benešov (dříve "Benešov u Hlučína"; německy "Beneschau" nebo dříve "Beneschau über Ratibor" či "Markt Beneschau"; polsky "Beneszów Dolny") je malé město ležící v údolí na levém břehu řeky Opavy na Hlučínsku, nedaleko hranic s Polskem. Město se skládá ze dvou částí – Dolního Benešova a Zábřehu. Dolní Benešov má obyvatel. Výměra města činí 14,8 km2, z toho 4,7 km2 zaujímá část Zábřeh. V minulosti byla řeka Opava využívána k budování mlýnů a ke zpracování dřeva.

Dolní Benešov (früher auch "Benešov u Hlučína"; deutsch "Benischau, Benischaw, Benischow", 1816–1945 "Markt Benischau, Beneschau") ist eine Stadt in Tschechien. Sie liegt 17 km nordwestlich von Ostrava und gehört zum Okres Opava.


Historie.

Národní fotbalová liga.

V srpnu 2003 Adelaide City opustilo Národní fotbalovou ligu (NSL), odcházející Adelaide nemělo ligovou účast poprvé od založení soutěže v roce 1977. Reakcí na tuto událost byl založen klub Adelaide United v září 2003, tým byl složen během pár týdnů většinou ze zbytků hráčského kádru Adelaide City. 17. října 2003 Adelaide United vyhrálo svůj první ligový zápas, proti týmu Brisbane Strikers 1-0 před více než 16 000 diváky. Po strhující sezóně zahrnující sedmi zápasovou sérii bez porážky v listopadu a prosinci 2003, Adelaide United dosáhlo úvodního finále ligy, kde prohrálo s týmem Perth Glory. NSL skončila náhle během sezóny 2003–2004, řízena Australskou fotbalovou asociací, která zrušila ligu v přípravě na start profesionální Hyundai A-League. Nová liga začala o necelých 12 měsíců později 26. srpna 2005.

A-League.

Adelaide United bylo vyhlášeno jedním z osmi klubů, které soutěžily v historicky první sezóně A-League a je společně s Perth Glory a Newcastle Jets jedinými třemi kluby, které přežily z poslední sezóny Národní fotbalové ligy (NSL). United se začalo připravovat dříve než většina ostatních klubů a v únoru 2005 oznámilo jména hráčů ze dvou třetin celkem 20členného kádru. Klub se zaměřil na přivedení několika hráčů z Jižní Austrálie, kteří se narodili v Adelaide, například Angelo Costanzo, Travis Dodd a Lucas Pantelis, kteří dříve hráli za Adelaide City v NSL. Shengqing Qu byl přiveden v březnu 2005 z čínského klubu Shanghai Shenhua jako drahá posila (na základě rozhodnutí, dovolující každému klubu jednoho hráče, který je zaplacen nad rámec platového stropu).  Aurelio Vidmar oznámil své rozhodnutí jít do fotbalové penze dříve než A-League vůbec začala. Byl nahrazen před pátým kolem útočníkem Fernandem z Brazílie, bývalým "hráčem roku" ve staré NSL. Příchodem do Adelaide se sešel s bývalým trenérem Johnem Kosminou, který ho představil australským divákům u Brisbane Strikers. Adelaide United má vztahy s americkým klubem Miami FC, který je jeho sesterský klub a odehráli spolu řadu přátelských utkání, angažovali jejich hráče Diega. Tým rovněž angažoval brazilskou legendu Romária na 5 zápasů jako hostování během listopadu/prosince 2006.

Sezóna 2006–07.

Adelaide United postoupilo do finále po penaltovém vítězství 4-3 (1-1 prodl.) nad Newcastle Jets. Adelaide United následně hrálo 18. února 2007 ve finále proti Melbourne Victory na stadionu Telstra Dome kde prohrálo 0-6, když mužstvo odehrálo většinu zápasu pouze v 10 hráčích, poté, co byl kapitán Ross Aloisi vyloučen po druhé žluté kartě. Po finále následoval kontroverzní rozhovor, Ross Aloisi byl zbaven kapitánské pásky Adelaide United, opustil klub a poté přestoupil do mužstva Wellingtonu Phoenix. Ve funkci kapitána byl nahrazen 22. února 2007 Angelem Costanzou. Ve stejnou dobu bylo také oznámeno, že trenér John Kosmina bude propuštěn. Hodně se o tom spekulovalo, jestli Kosmina rezignuje na svou funkci ve čtvrtek po finále. Asistent hlavního trenéra Aurelio Vidmar byl jmenován dočasným hlavním trenérem. 22. října 2007 bývalý trenér Adelaide United John Kosmina převzal roli hlavního trenéra v týmu Sydney FC. Sezóna 2006–07 také nabídla brazilského hráče Romária, který se ke klubu připojil na pěti zápasové hostování.

Sezóna 2007–08.

Pro tuto sezónu Adelaide posílilo o bývalého australského reprezentanta Paula Agostina, fotbalistu z Pobřeží slonoviny Jonase Salleyho a bývalého juniorského reprezentanta do 23 let Kristiana Sarkiese. Rovněž podepsali İsyana Erdogana z týmu Proston Lions. Jedním z úspěšných příběhů sezóny bylo angažování bývalého hráče z týmu Flamengo FC, Cássia, který přišel zdarma z brazilského klubu. Cássio, který přestoupil z klubu Santa Cruz FC ve kterém získal klubové ocenění ve své první sezóně. Shaun Ontong a Matthew Mullen z AIS byli také podepsáni aby doplnili defenzívu po odchodu Reese, Dommela a Gouldina. Sezóna 2007–2008 byla pro Adelaide špatnou, spousta hráčů se během sezóny zranila. Zranění ukončila naděje na finále a zároveň se poprvé Adelaide nedostalo mezi dva nejlepší týmy v A-League.

Adelaide United FC je australský fotbalový klub, pochází z města Adelaide. Nachází se v Jižní Austrálii a je zároveň jediným zástupcem v A-League z tohoto státu. Patří mezi nejúspěšnější kluby v této lize. Své domácí zápasy hraje na Hindmarsh Stadium. Klub byl založen v roce 2003, aby nahradil tým Adelaide City v bývalé National Soccer League (NLS). Adelaide United zvítězilo v základní části během zahajovací sezóně 2005–2006 A-League s náskokem 7 bodů na ostatní mužstva, soutěž dokončilo na 3. místě. "Reds" byli ve finále v sezóně 2006–07 a 2008–09, ale nepodařilo se jim ani jednou zvítězit.

Der Adelaide United FC ist ein Fußballverein aus der australischen Stadt Adelaide. Der Verein wurde 2003 gegründet und spielt in der A-League, der australischen Profiliga.


Parapatrický speciační model.

V parapatrickém speciačním modelu sestává populace druhu ze dvou nebo více biogeograficky oddělených subpopulací, kterou jsou v překryvu pouze v rámci úzké kontaktní zóny, která může být (mimo jiných možností) důsledkem nerovnoměrného rozšíření, neúplné geografické bariéry, anebo různých projevů zvířecího chování. Parapatrické rozložení populace může mít za následek nenáhodné páření a nerovnoměrný genový tok, přičemž tyto jevy mohou vést k nárůstu dimorfismu mezi populacemi. Parapatrická speciace se liší od speciace alopatrické (při které je mezi dvěma populacemi druhů vytvořena absolutní fyzická bariéra), od peripatrické speciace (při níž subpopulace druhu vstupuje do nové ekologické niky, a následně se dostává do geografické izolace), a sympatrické speciace (u které se genetický polymorfismus se vyskytuje v rámci spojité populace s rovnoměrným genovým tokem). Vnitřní bariéra nénáhodného páření a odlišných selekčních tlaků nerovnoměrný genový tok, přičemž parapatrická speciace je vyvrcholením účinku nerovnoměrného genového toku, při němž ústí genotypový dimorfismus mezi populacemi ve speciaci a redefinuje původní populaci jako dva nebo více nových sesterských druhů.

Gradienty prostředí.

Vzhledem ke kontinuální povaze parapatrického rozložení populace se populační niky často překrývají a druh zastává souvislé spektrum ekologických rolí napříč gradientem prostředí. To je v protikladu k alopatrické či peripatrické speciaci, při nichž mohou geograficky oddělené subpopulace odštěpovat diskrétně oddělené niky. Při parapatrické speciaci dochází k omezení genového toku a často ke vzniku tzv. klin (sérií postupně se odlišujících ekotypů), ve kterých variace v evolučních tlacích způsobují změny ve frekvencích alel uvnitř genotypů subpopulací. Tento gradient prostředí vede v konečném důsledku ke vzniku geneticky rozdílných sesterských druhů.

Prstencové druhy.

K parapatrické speciaci může dojít napříč sadou sousedních populací, v nichž se jedinci každé jednotlivé populace mohou křížit s jedinci z okolních populací, ale nikoli s příslušníky populací vzdálených. Toto rozložení populací bývá často označováno jako prstencový druh. Když se ancestrální populace rozšiřuje okolo geografické bariéry a diferencuje se navzdory nízkému genovému toku, mezi koncovými populacemi vzniká reprodukční bariéra. Takto vzniká technicky kontinuální populace procházející parapatrickou speciací. Plodnost hybridního potomstva je v negativní korelaci se vzdáleností mezi populacemi, a koncové populace prstencových druhů se stávají oddělenými sesterskými taxony.

Příklady.

U anolise druhu "Anolis roquet" z ostrova Martinik poukazují variace v kvantitativních znacích (zejména ve zbarvení laloku, a zad, v barevných vzorech a v proporcích těla a šupin) na počínající parapatrickou speciaci mezi těsně sousedícími subpopulacemi. Velké rozdíly ve kvantitativních znacích byly pozorovány v souvislosti s rozdíly v prostředí, spíše než s geografickou alopatrií.  U trav rodu Tomka ("Anthoxanthum") způsobilo podminování oblasti vznik selekčního tlaku pro toleranci kontaminací částicemi kovů, což podnítilo parapatickou speciaci. Se vznikem selekčního tlaku se změnila rovněž doba květu a vytvořila se silná selekce proti křížení. To způsobilo o mnoha rostli v populaci přechod k samoopylení.  U Mločíka podzemního (rod "Gyrinophilus") bylo použito kvalitativního načasování migrace k odvození rozdílů v toku genů mezi jeskynními a povrchovými kontinuálními populacemi. Koncentrovaný tok genů a střední časy migrace naznačují heterogenetickou distribuci a kontinuální parapatrickou speciaci populací.  U nahosemenných chvojníků ze Severní Ameriky se používá Bayesovská statistika molekulárních markerů z DNAk odhadu rozdílů mezi sesterskými druhy. Generování modelů ekologických nik pro parapatrické a sympatrické druhy vede k důkazům pro rozbíhání parapatrických nik u sesterských druhů "Ephedra californica" a "E. trifurca".  Parapatrická speciace může být spojena s diferenciálním, na krajině závislém na výběru. I když je tok genů mezi dvěma populacemi, silný disruptivní výběr může bránit asimilaci a zapříčinit tak vývoj nových druhů Rozdíly ve stanovištích mohou být pro rozvoj reprodukční izolace důležitější než doba izolace. Kavkazské skalní ještěrky druhů ještěrka gruzínská ("Darevskia rudis)", ještěrka Valentinova ("D. valentini)" a ještěrka Portschinského ("D. portschinskii") spolu navzájem hybridizují ve své hybridní zóně; nicméně hybridizace je silnější mezi "D. portschinskii" a "D. rudis", které se sice oddělily dříve, ale žijí v podobných biotopech, než mezi "D. valentini" a dalšími dvěma druhy. Ještěrka Valentinova se sice oddělila později, ale vyskytuje se na klimaticky odlišných stanovištích.

V biogeografii je jako parapatrie označován vztah mezi organismy, jejichž areály se sice kromě velmi úzké kontaktní zóny nepřekrývají, ale těsně spolu sousedí. Kromě tohoto rozlišujeme ještě tři další odlišné typy geografického rozložení: sympatrii, při níž jsou areály zcela nebo alespoň z velké části v překryvu,peripatrii, při níž spolu populace sousedí, ale nedochází ke kontaktu, a alopatrii, při níž jsou populace zcela odděleny větší geografickou bariérou.

Parapatrische Artbildung, oder auch parapatrische Speziation, ist ein wissenschaftliches Modell, das eine Artbildung (auch Speziation genannt, von lateinisch species: Art) zweier neuer Arten aus einer Ursprungsart in biogeographisch benachbarten Teilregionen des räumlich zusammenhängenden Verbreitungsgebiets der Ursprungsart postuliert. Es bildet quasi den mittleren Bereich zwischen der allopatrischen Artbildung, bei der die neuen Arten in räumlich vollständig getrennten (genannt disjunkten) Regionen, und der sympatrischen Artbildung, bei der sie im selben Gebiet entstehen.


Chrám svatého Alexandra Něvského (Varšava)

Historie.

Chrám byl vybudován v letech 1894 až 1912 podle plánů architekta Leona Benois. Stavbu inicioval tehdejší ruský správce Polska Josip Vladimirovič Gurko, který chtěl vybudovat důstojný pravoslavný chrám pro četné ruské a pravoslavné obyvatelstvo tehdejší Varšavy. Inspiroval se mnoha významnými památkami staroruské architektury. Šlo zejména o skvosty pravoslavného umění z míst Vladimir a Suzdal. Určitou inspiraci představovala i bazilika svatého Marka v Benátkách, který byl postaven v byzantském slohu. Kostel byl postaven z darů ruských šlechticů pravoslavného vyznání a ze sbírek. Základní kámen byl položen dne 30. srpna na svátek svatého Alexandra Něvského. Kromě Josipa V. Gurka se této události zúčastnili představitelé pravoslavné církve z celého Ruska. Chrám byl nakonec vysvěcen 20. května 1912. Jeho zvonice měla výšku 70 metrů a patřila k nejvyšším budovám ve Varšavě. Chrám měl pět pozlacených kopulí. Interiér byl vyzdoben freskami V. Vasnecova a jiných umělců.

Osudy chrámu po roce 1915.

Chrám byl zasvěcen ruskému panovníkovi a národnímu světci Alexandrovi Něvskému. Alexandr Něvský se stal symbolem ruské vojenské síly a dominance pravoslavné víry nad katolicismem. V roce 1915 byl zabrán německými okupačními vojsky a konaly se v něm katolické a evangelické bohoslužby v německém jazyce. Byl přejmenován na Chrám svatého Jindřicha. Po válce byl vrácen pravoslavné církvi, ale nad jeho osudem se vznášelo stále více otazníků. Tento chrám iritoval převážně římskokatolické polské nacionalisty, kteří od vzniku nezávislého polského státu prosazovali jeho zbourání. Viděli v něm symbol ruského samoděržaví a rusifikace předchozího období. Poláci ho vnímali jako symbol ruské nadvlády nad Polskem v období od trojího dělení Polska a Vídeňskeho kongresu až po rok 1918. Proto bylo rozhodnuto v letech 1924 až 1926 chrám z centra města odstranit.

Chrám svatého Alexandra Něvského (polsky "Sobór św. Aleksandra Newskiego") byl chrám Ruské pravoslavné církve, vybudovaný v centru polské metropole. Nacházel se na Saskem náměstí, které dnes nese název po Józefu Piłsudském. Jeho stavba měla reprezentovat moc Ruského impéria nad územím připojené části Polska.

Die Alexander-Newski-Kathedrale () in Warschau wurde zwischen 1894 und 1912 als Teil eines Bauprogrammes orthodoxer Alexander-Newski-Kathedralen in mehrheitlich nicht russisch besiedelten Gebieten des Zarenreiches (Finnland, Estland, Aserbaidschan etc.) errichtet. Die Kathedrale wurde gleichsam zur Feier der polnischen Zugehörigkeit zum Russischen Reich auf dem Plac Saski (heute Plac Piłsudskiego) in Warschau erbaut. Architekt der russisch-orthodoxen Kathedrale war Leonti Benois. Der Glockenturm war mit seinen 70 m das höchste Gebäude im damaligen Warschau, was so wie beim späteren stalinistischen Kulturpalast (Warschau) weithin als Zeichen russischer Herrschaftsarchitektur aufgefasst wurde. Der Kirchenbau wurde durch Spendensammlungen in ganz Russland finanziert, unter anderem mit dem Hinweis, dass so dokumentiert werde, dass auch in den westlichen Gebieten des Reiches machtvolle orthodoxe Herrschaft etabliert sei. Ein Teil der Finanzierung wurde auch durch eine Sondersteuer in Warschau aufgebracht. Am 20. Mai 1912 wurde die Kathedrale eingeweiht, aber nach der Restauration des unabhängigen Polens zwischen 1924 und 1926 als Symbol des Versuches der Russifizierung des Landes abgerissen. In der zuvor abgelaufenen hitzigen Debatte hatten sich zahlreiche, auch katholische, Befürworter gefunden, die das Gebäude wegen seiner künstlerischen Qualitäten bewahren wollten.


Filozofie.

Stejně jako CSS oddělují „zobrazovací“ charakteristiky od struktury HTML, jQuery odděluje „chování“ od struktury HTML. Například místo přímé specifikace "on-click" události přímo v HTML kódu tlačítka by stránka řízená jQuery napřed našla vhodný element tlačítka, a potom změnila jeho manipulátor události. Takovéto oddělení chování od struktury se také často nazývá jako princip nevtíravého JavaScriptu.

Funkce.

jQuery nabízí následující funkce:

Funkce $.

Jeden z kritických konceptů v jakémkoli jQuery kódu je tzv. funkce „$“. „$“ je vlastně alias pro jmenný prostor „jQuery“.  "Příklad 1:" jQuery nabízí funkci pro oříznutí řetězců. Tato funkce může být použita jako:  ret = " foo "; jQuery.trim(ret); // vrátí "foo"  Nebo také jako:  ret = " foo "; $.trim(ret);  Tyto kódy jsou shodné. Použití „$“ místo „jQuery“ je ad-hoc konvence a je považováno za rychlejší cestu pro přístup ke knihovně jQuery.  "Příklad 2:" Pro vybrání všech odstavců s třídou „foo“ a pro přiřazení druhé třídy „bar“:  $("p.foo").addClass("bar"); "Příklad 3:" Pro spuštění funkce „mojefunkce“ ihned po načtení stránky (v žargonu jQuery: poté, co je zavolán manipulátor "ready"):  $(document).ready(function() {  Toto je většinou používáno v kontextu jako:  $(document).ready(function() {

Použití.

jQuery většinou existuje jako jeden javascriptový soubor, obsahujícího všechny funkce pro DOM, Ajax, události a efekty. Do webové stránky může byt vložen následovně:  <script type="application/javascript" src="/cesta/k/jquery.js"></script> Nejnovější stabilní verze může být také načtena pomocí Google AJAX Libraries API. Tento způsob získávání knihovny má mnoho výhod včetně unifikovaného cachování a snížení odezvy. To může být provedeno následovně:  <script type="application/javascript" src="http://www.google.com/jsapi"></script> <script type="application/javascript"> google.load("jquery", "1.3.2"); </script> Další populární způsob načítání jQuery je načtení přímo ze serverů Google:  <script type="application/javascript" src="http://ajax.googleapis.com/ajax/libs/jquery/1.3.2/jquery.min.js"></script> V neposlední řadě lze jQuery načíst v aktuální verzi přímo z domovské stránky projektu:  <script type="application/javascript" src="http://code.jquery.com/jquery-latest.min.js"></script

jQuery je javascriptová knihovna s širokou podporou prohlížečů, která klade důraz na interakci mezi JavaScriptem a HTML. Byla vydána Johnem Resigem v lednu 2006 na newyorském BarCampu.

jQuery (auch "jQuery Core") ist eine freie JavaScript-Bibliothek, die Funktionen zur DOM-Navigation und -Manipulation zur Verfügung stellt. jQuery ist die meistverwendete JavaScript-Bibliothek. Jede zweite Website und 70 % der 10.000 meistbesuchten Websites nutzen jQuery (Stand: Januar 2018). jQuery wird in vielen Content-Management-Systemen und Webframeworks bereits mitgeliefert, zum Beispiel in Joomla, WordPress, MediaWiki oder Drupal.


Popis.

Jeho tělo hraje několika různými barvami; hlavu a silné končetiny má nažloutlé až bíle, zatímco zbytek těla a hřbet má rezavě hnědý až černý nádech. Vůči tělu je jeho hlava poměrně malá a jeho hřbet je posetý řadou trnů, zřetelných v oblasti krku.

Způsob života.

Leguán galapážský je aktivní během dne. Jako studenokrevný plaz se často jen vyhřívá na slunci a v takovém rozpoložení jej můžeme spatřit především v dopoledních hodinách. V poledne, kdy je žár slunce již neúnosný, zalézá raději do stínu. Za šera se pak uchyluje k spánku a mizí do své nory. Leguán galapážský je všežravec, ale živí se často ovocem, především pak různými kaktusy (z nichž nejčastěji opunciemi), podobně jako jeho příbuzný leguán bledý ("Conolophus pallidus"). Pomocí drápů odstraňuje z kaktusu ostnaté trny, nebo je polyká s nimi. Tento sukulent vyhledává obzvlášť v období sucha, protože poskytuje dostatek vláhy. Leguán galapážský udržuje zajímavý vztah s galapážskými pěnkavami; v jejich přítomnosti se odlepí od země a nechává si jimi odstranit klíšťata a jiné parazity z břicha.  Samec je teritoriální, své území brání výhružnými signály (kývání hlavou), a pokud je narušitel nebere na zřetel, může dojít k útoku, kdy nepřítele pokouše nebo praští ocasem. V období námluv na samice až agresivně doléhá. Po páření naleznou samice vhodné místo pro nakladení vajíček. Někdy tak vyrážejí až na 15 km dlouhou pouť, aby našly vhodnou a bezpečnou půdu; některé samice kladou snůšku přímo do sopečného popela. Do vyhrabané nory, asi 50 cm hluboké, pokládá až 25 vajec. Zprvu je nějakou dobu střeží, aby na stejné místo nenakladla svá vejce jiná samice, čímž by mohla její snůšku poškodit. Mláďata se líhnou po 85 až 110 dnech a do jednoho týdne se vyhrabou z nory. První roky jsou leguáni velmi zranitelní. Do dospělosti vyrostou až za poměrně dlouhou dobu, v 15 letech, ale můžou se dožít až 50 let. V zajetí se dožívají průměrně 15 let.

Ohrožení.

Mezi přirozené predátory se řadí jestřábi, volavky nebo hadi, kteří loví mladé leguány ve věku 1–2 let. Avšak ani starší nemají vyhráno, jsou pro ně velkou hrozbou invazivní predátoři, jako je divoká kočka domácí.  V 18 až 19. století se leguán galapážský dostal na jídelní stůl někdejších lovců velryb či osadníků. V současnosti (k roku 2017) patří mezi největší hrozby invazivní druhy živočichů, kteří jsou na těchto ostrovech značně rozšíření (predace ze strany koz a prasat, a právě noví predátoři jako kočka domácí). Na seznamu ohrožených druhů Mezinárodního svazu ochrany přírody je uveden jako zranitelný druh. Na Galapážských ostrovech žije dnes asi 5000 až 10 000 těchto leguánů.

Leguán galapážský ("Conolophus subcristatus") je endemitem Galapág (Ekvádor), vyskytující se asi na šesti zdejších ostrovech (např. na ostrovech Fernandina, Isabela, Santa Cruz nebo již vzácně na ostrově Santiago). Je to velký druh vejcorodého ještěra, který roste do délky více než jednoho metru, a může vážit až 10 kilogramů. Živí se až z 80 % kaktusy.

Der Drusenkopf ("Conolophus subcristatus"), auch als Galapagos-Landleguan bekannt, ist eine Art aus der Gattung der Drusenköpfe. Die Tiere leben nur auf den Galápagos-Inseln Isabela, Fernandina und Santa Cruz, sowie deren Nebeninseln Baltra, Seymour Norte und Plaza Sur. Auf Santiago, wo Charles Darwin sie seinerzeit noch massenhaft antraf, wurden sie ausgerottet. - Auf der Galapagos-Insel Santa Fe lebt der Santa Fe-Drusenkopf ("Conolophus pallidus").


Biografie.

Za první světové války byl zajat na ruské frontě. Působil jako ošetřovatel v nemocnici Československých legií ve Vladivostoku. Studoval práva na Univerzitě Karlově a ekonomii na Philipps-Universität v Marburgu, ale studia nedokončil.  V parlamentních volbách v roce 1935 se stal poslancem Národního shromáždění. Profesí byl správce něm. pol. úřadu práce. Podle údajů z roku 1935 bydlel v Praze. Jeho vzestup v rámci Sudetoněmecké strany probíhal od roku 1936, kdy se dostává do vedení strany. Měl minulost v okruhu spolku "Kameradschaftsbund", který později inspiroval lidi okolo Konrada Henleina k založení Sudetoněmecké strany. Patřil mezi nejbližší Henleinovy spolupracovníky a působil jako předseda poslaneckého klubu SdP. 19. září 1938, v době Mnichovské krize, byl vůdcem SdP Henleinem pověřen nalezením spojenců mezi slovenskými nacionalisty, kteří si přáli autonomii Slovenska.  Na rozdíl od mnoha svých stranických kolegů neztratil poslanecké křeslo na podzim 1938 v souvislosti se změnami hranic Československa a zůstal jedním z hlavních parlamentních zástupců zbylé německé menšiny v pomnichovském Česko-Slovensku. Sudetoněmecká strana se tehdy přejmenovala na Národně socialistickou německou dělnickou stranu, čímž se začlenila do říšské struktury nacistické strany. Kundt se politicky angažoval i za druhé světové války. Byl členem Říšského sněmu a působil jako funkcionář NSDAP. Působil na území Polska a podílel se na organizování holokaustu.  Po roce 1945 byl souzen československými úřady spolu s Hansem Krebsem a dalšími bývalými funkcionáři SdP, odsouzen k trestu smrti a popraven oběšením ve věznici Pankrác v sobotu 15. února 1947 ve 14 hodin 59 minut. Jeho poslední slova zněla (německy): „"Prosím Boha, aby ochraňoval mou rodinu a také můj národ. Také českému národu přeji mír".“

Ernst Kundt též Arnošt Kundt (15. dubna 1897 Česká Lípa – 15. února 1947 Praha), byl československý politik německé národnosti a meziválečný poslanec Národního shromáždění za Sudetoněmeckou stranu (SdP).

Ernst Kundt (* 15. April 1897 in Böhmisch-Leipa, Österreich-Ungarn; † 15. Februar 1947 in Prag) war ein sudetendeutscher Politiker des Nationalsozialismus.