Mládí.

V mládí vynikal ve většině sportů a svoji zemi reprezentoval v ragby a hokeji na školní úrovni.  Rychlost se stala pro Ivana posedlostí, jeho hlavní ambicí bylo stát se plochodrážním jezdcem; ve věku 14 let mu matka koupila první motocykl a hodiny trénoval na závodní dráze v Aranui. Byla to první etapa jeho kariéry, která trvala více než 30 let a rozložila se mezi čtyři desetiletí, protože zůstával tomuto sportu hluboce oddán v podobě promotéra a manažera. Vše řídil ze své základny na Gold Coast v australském Queenslandu.

Kariéra.

Wimbledon.

Na začátku kariéry se mu ne vše dařilo podle očekávání, počáteční úspěch v týmu Wimbledon Dons nepřicházel. V roce 1958 se vrátil domů a následkem útrap a oddanosti tomuto sportu začal získávat uznání díky svým schopnostem jako jezdec závodící ve své rodné zemi a Austrálii.  Mauger poprvé přijel do Anglie jako čerstvě sedmnáctiletý mladík na palubě SS Rangitoto, která v roce 1957 kotvila v Tilbury, se svou mladou nevěstou Raye. Pronajmuli si jednopokojový byt ve Wimbledonu stojící hned za rohem od Plough Lane, kde vládli Moore a Briggs jako "králové škváry".  "Bez Ronnieho by nebyl žádný Briggo a žádný Ivan Mauger, kdykoliv se vrátil domů na Nový Zéland bylo to jako příjezd Elvise. Byl to náš Pelé, pokud chcete".  Od svých 12 let se Mauger oddal myšlence stát se mistrem světa na ploché dráze, inspirován skutky Moorea. Každý den po škole a o prázdninách pracoval jako poslíček pro místní chemičku v Christchurchi, aby si ušetřil peníze na svoji první závodní motorku.  Maugerovo největší dobrodružství začalo na Plough Lane, kde jezdil v závodech tváří budoucnosti a asistoval správci Macovi.  "Nikdy jsem necítil potřebu pracovat z jiného prostého důvodu, než že jsem miloval atmosféru na stadionu ve Wimbledonu. Čistil jsem šatny, toalety, boxy a dílny. Pomáhal jsem Macovi s pracemi na trati, plel jsem záhony s tulipány a každé pondělí odpoledne jsem musel sekat trávu uprostřed oválu, před závody."

Newcastle.

Hlavní zlom v jeho kariéře nastal v roce 1963, kdy se s Raye a svoji mladou rodinou vrátil do Anglie, aby se připojil k týmu Newcastle Diamonds Mikea Parkera. V roce 1965 se kvalifikoval do svého prvního světového finále, ve kterém skončil čtvrtý. V roce 1968 vyhrál svůj první ze rekordních šesti titulů mistra světa.

Belle Vue.

V roce 1969 přestoupil do týmu Belle Vue Aces, kde si užíval být v nejlepším ligovém týmu. V týmu Belle Vue Ace vyhrál další tituly v letech 1969 a 1970, čímž se stal prvním a jediným jezdcem, který zkompletoval triplovou korunu.

Exeter.

V roce 1973 přestoupil do týmu Exeter Falcons. V roce 1977 vyrovnal v barvách Exeteru rekord Oveho Fundina pěti tituly mistra světa.

Hull.

V roce 1978 přestoupil do týmu Hull Vikings, kde v roce 1979 vyhrál svůj poslední a rekordní šestý světový titul. V roce 1981 Hull opustil, ale v roce 1984 ve věku 44 let se vrátil do Exeteru, kde soutěžil v domácích závodech.

Po odchodu.

Ocenění.

V roce 1976 byl vyznamenán Řádem britského impéria a v roce 1989 se stal členem Řádu britského impéria. V prosinci 1999 byl jezdci Speedway Star a časopisem Vintage Speedway zvolen nejproslulejším mužem ploché dráhy tisíciletí. V roce 1990 byl uveden do novozélandské sportovní síně slávy. Pro zkompletování těchto význačných ocenění byl Olympijským výborem vybrán, aby na hrách v Sydney nesl olympijskou pochodeň. Této pocty se zhostil 12. června 2000.

Světová asociace plochodrážních jezdců.

V letech 2007 - 2008 byl prezidentem Světové asociace plochodrážních jezdců.

Zlatý plochodrážní motocykl.

V roce 1970 řekli dva muži z USA George Wenn a Ray Bokelman, že pokud vyhraje třetí titul v řadě ve Vratislavi (Polsko), pozlatí vítězný motocykl. Ivan ten rok finále mistrovství světa vyhrál a dle jejich slibu odvezli jeho motocykl do Ameriky a pozlatili ho. Tak se zrodila "Triplová koruna". Stroj je v současné době umístěn v muzeum v Christchurchi.

Ivan Mauger, OBE, MBE (4. října 1939, Christchurch, Nový Zéland - 16. dubna 2018) (nositel Řádu britského impéria) byl motocyklový plochodrážní jezdec. Vyhrál rekordních šest světových mistrovství na krátké dráze a 3 na dlouhé dráze. Jezdil za několik britských týmů - Newcastle Diamonds, Belle Vue Aces, Exeter Falcons a Hull Vikings.

Ivan Mauger OBE (* 4. Oktober 1939 in Christchurch, Neuseeland; † 16. April 2018) war ein neuseeländischer Bahnsportler. Er konzentrierte sich besonders auf die Langbahn und den Speedwaysport. Er gilt als einer der erfolgreichsten Bahnsportler überhaupt. Neben Tony Rickardsson ist er der einzige, der bei der Speedway-Einzel-Weltmeisterschaft sechs Titel erringen konnte. Zudem wurde er dreimal Langbahn-Weltmeister.


Popis.

Jedná se o rostlinu dosahující výšky nejčastěji 30-80 cm. Je vytrvalá a vytváří výrazné trsy. Listy jsou střídavé, přisedlé, s listovými pochvami. Lodyha je trojhranná, stejně dlouhá nebo delší než listy. Čepele listu jsou asi 2-4 mm široké, žlábkovité, dosti tuhé. Pochvy dolních listů jsou černohnědé a rozpadají se na podélná vlákna vytvářející čupřinu. Je to významný znak druhu, kterým se odlišuje od podobných druhů ostřice latnatá a ostřice přioblá. Ostřice odchylná patří mezi stejnoklasé ostřice, všechny klásky vypadají víceméně stejně a obsahují samčí i samičí květy. V dolní části klásku jsou samičí květy, v horní samčí. Klásky jsou uspořádány do cca 4-8 cm dlouhého složeného květenství, lichoklasu s náznakemlaty klásků. Dolní větévky se totiž větví, postranní větve jsou krátké, kratší než u ostřice latnaté. Okvětí chybí. V samčích květech jsou zpravidla 3 tyčinky. Čnělky jsou většinou 2. Plodem je mošnička, která je tmavě hnědá, na vnější straně nápadně žilnatá, matná, cca 2,5-3mm dlouhá, na vrcholu zakončená zobánkem. Každá mošnička je podepřená plevou, která je rezatá, bez suchomázdřitého lemu. Kvete nejčastěji v květnu až v červnu. Počet chromozómů: 2n=64.

Rozšíření.

Ostřice odchylná roste na vhodných místech v Evropě, kromě jižní části, kde se vyskytuje jen málo. Dále je rozšířena na jižní Sibiři a na Kavkaze.

Rozšíření v ČR.

V ČR je to poměrně vzácný druh, který v posledních desetiletích ustoupil. Roste od nížin do podhůří. Je to silně ohrožený druh flóry ČR, kategorie C2. Jejím stanovištěm jsou hlavně rašelinné louky a slatiny, někdy se vyskytuje i v mokřadní olšiny.

Externí odkazy.

Ostřice odchylná ("Carex appropinquata", "Vignea appropinquata", "Carex paradoxa"), je druh jednoděložné rostliny z čeledi šáchorovité ("Cyperaceae"). Někdy je udávána také pod jménem tuřice odchylná.

Die Schwarzschopf-Segge ("Carex appropinquata") ist eine Pflanzenart aus der Familie der Sauergrasgewächse (Cyperaceae). Ein häufig verwendetes Synonym ist "Carex paradoxa", von dem sich auch die deutschen Namen Sonderbare Segge und Wunder-Segge ableiten. Die Art bildet Horste mit einem schwarzbraunen Faserschopf aus aufgelösten Blattscheiden an der Basis. Die Halme erreichen Höhen von 30 bis 80 Zentimeter und die Blütenstände sind ährig-traubige Rispen. Das Verbreitungsgebiet liegt in Mittel- und Nordeuropa und reicht bis Sibirien. Die Schwarzschopf-Segge gilt in Österreich und Deutschland als stark gefährdet. Sie liefert Streu, kann jedoch nur schlecht gemäht werden.


Původ a studium.

Petrenko se narodil v městě Omsku na jižní Sibiři do židovské rodiny. Jeho otec Garri Petrenko byl houslista, jeho matka Olga Davidovna Weintraub pracovala jako hudební vědkyně. Kirill debutoval jako klavírista ve svých 11 letech. Jako 18letý se se svou rodinou přestěhoval do Rakouska do spolkové země Vorarlberg, kde jeho otec hrál na housle v Symfonickém orchestru Vorarlberg.  Kirill Petrenko studoval hudbu na Vorarlberské konzervatoři ve Feldkirchu a zakončil své studium hry na klavír s vyznamenáním. Později se zapsal na Univerzitu pro hudbu a výtvarné umění ("Universität für Musik und darstellende Kunst") ve Vídni, kde byl jeho profesorem mj. Uroš Lajovic. Mistrovské kurzy absolvoval u Petera Gülkeho, Edwarda Downese, Pétera Eötvöse a Semjona Byčkova, kterým také asistoval při jejich práci. Jeho učitelem byl rovněž jihokorejský dirigent a klavírista Chung Myung-whun.

Dirigentská dráha.

Jako operní dirigent debutoval Petrenko v roce 1995 s dílem Benjamina Brittena "Let’s Make an Opera" ve Vorarlbergu. V letech 1997-1999 byl kapelníkem Lidové opery ve Vídni a řídil tam mj. provedení původní verze opery "Boris Godunov" od Modesta Petroviče Musorgského. Následně byl od roku 1999 do roku 2002 uměleckým ředitelem orchestru Meininger Hofkapelle divadla ve městě Meiningen v německé spolkové zemi Duryňsko. Tam dirigoval mj. provedení operního cyklu Richarda Wagnera "Prsten Nibelungův" (s výpravou od rakouského umělce Alfreda Hrdlicky), který se skládá ze čtyř částí s celkovým trváním kolem 14,5 hodin. Petrenko byl prvním dirigentem, který řídil celý cyklus čtyři večery po sobě, a tímto provedením se stal mezinárodně známým.  Od roku 2001 následovala jeho angažmá na Vídeňské státní opeře (Mozartova "Kouzelná flétna"), na Royal Opera House Covent Garden v Londýně (Giacomo Puccini: "Madam Butterfly)" a na Metropolitní opeře v New Yorku (Franz Lehár: "Veselá vdova"). Zvlášť blízké jsou Petrenkovi ruské opery, což vedlo k jeho úspěchům s následujícími operami na význačných scénách:  Od roku 2002 do roku 2007 byl Petrenko uměleckým ředitelem a šéfdirigentem Komické opery Berlín. Od roku 2013 působil jako generální hudební ředitel ("Generalmusikdirektor") orchestru Bavorské státní opery v Mnichově, kde se stal nástupcem amerického dirigenta Kenta Nagano, který odstoupil kvůli neshodám s vedením tohoto operního domu.  Již v roce 2016 podepsal Petrenko smlouvu, jíž byl zavázán stát se od srpna 2019 novým šéfdirigentem Berlínských filharmoniků. Byl zvolen samotnými členy orchestru jako nástupce Simona Rattlea, který se rozhodl vrátit se do Anglie. Před definitivním příchodem do Berlína byl Petrenko veřejnosti oficiálně představen a s orchestrem absolvoval několik koncertů. Svou novou funkci však nastoupil až 19. srpna 2019 a jeho zahajovací koncert, při kterém byla uvedena 9. symfonie Ludwiga van Beethovena, se konal 23. srpna.

Nahrávky.

Názvy CD ponechány v německém znění (s českými překlady v závorce).

Kirill Garrijevič Petrenko (rusky: Кирилл Гарриевич Петренко; * 11. února 1972, Omsk, Sovětský svaz) je ruský dirigent. Od roku 2013 působil jako generální hudební ředitel ("Generalmusikdirektor") orchestru Bavorské státní opery v Mnichově, kde se stal nástupcem amerického dirigenta Kenta Nagano. Od 19. srpna 2019 je Petrenko šéfdirigentem Berlínských filharmoniků jako nástupce Simona Rattlea.

Kirill Garrijewitsch Petrenko (, wiss. Transliteration ""; * 11. Februar 1972 in Omsk) ist ein russischer Dirigent. Er ist Generalmusikdirektor der Bayerischen Staatsoper und Chefdirigent der Berliner Philharmoniker.


Obsah.

V Kanadě roku 1845 mladý James Howlett vidí, jak je jeho otec zabit Thomasem Loganem. Trauma aktivuje chlapcovu mutaci – z jeho rukou vyrostou kostěné pařáty – a zabije vraha svého otce. Ten s posledním dechem odhalí, že je skutečným Jamesovým otcem. James uteče spolu s Victorem Creedem, Loganovým synem a tím pádem Jamesovým bratrem. Následující století stráví jako američtí vojáci v americké občanské válce, první i druhé světové válce a ve vietnamské válce. Ve Vietnamu se Victor pokusí znásilnit místní ženu, ale je mu v tom zabráněno a nakonec zabije vyššího důstojníka. I přes nesouhlas s Victorovými činy ho bratr brání a oba jsou odsouzeni k smrti zastřelením, ale přežijí to. Major William Stryker je vezme do armádního zajetí a oba se stanou součástí Teamu X, skupině mutantů, mezi které patří třeba vynikající odstřelovač Agent Zero, voják Wade Wilson, John Wraith se schopností teleportace, nepřemožitelný Fred Dukes a Chris Bradley se schopností ovládat elektrické přístroje. Po čase vedou pochybné týmové akce, které si neváží lidského života, Jamese k opuštění jednotky.  Šest let po opuštění Teamu X žije James, nyní pod jménem Logan, v Kanadě s přítelkyní Kaylou Silverfox. Plukovník Stryker Logana navštíví a varuje ho, že někdo vraždí členy týmu – Wilson i Bradley jsou mrtví. Krátce na to Victor zabije Kaylu a zbije Logana. Stryker pak nabídne Loganovi způsob, jak Victora zabít – Logan podstoupí operaci, při které vyztuží jeho kostru adamantiem, nezničitelným kovem. Před procedurou Logan požádá o nové identifikační značky se jménem „Wolverine“, které si vybere podle příběhu, který mu vyprávěla Kayla. Po operaci chce Stryker vymazat Loganovu paměť, ale ten to uslyší a probojuje si cestu pryč. Zero ho pronásleduje. Logan se dostane na farmu, kde ho ale Zero najde a zaútočí na něj. Zero je Loganem zabit.  Logan najde Wraitha a Dukese a zeptá se jich, kde je nová Strykerova laboratoř nazývaná „Ostrov“. Povědí mu, aby našel Remyho LeBeau ("Gambita"), který z Ostrova utekl a zná jeho polohu. Logan ho najde v New Orleans a zeptá se ho na polohu Ostrova, ale Gambit si myslí, že Logan přišel, aby ho chytil a dovedl zpět na Ostrov. Logan Gambita ale přemůže a přesvědčí ho, že ho nechce unést. Gambit ho tedy pošle na Three Mile Island, novou Strykerovu laboratoř. Logan zjišťuje, že Kayla nezemřela, její smrt byla fingovaná, protože Kayla pracovala pro Strykera (aby osvobodila svou sestru z Strykerova vězení).  Logan potom odchází. Když Victor požaduje za své služby slíbené adamantium, Stryker ho odmítá s tím, že by proceduru nepřežil. Victor se pokusí zabít Kaylu, když se ho snaží přesvědčit, že je Stryker oba zradil, ale Logan slyší její křik a vrátí se. Logan Victora porazí a skoro ho zabije, ale Kayla mu připomene jeho lidskost. Potom pomůže Kayle osvobodit všechny uvězněné mutanty.  Stryker aktivuje Zbraň XI., původního Wadea Wilsona, mutantího zabijáka, supervojáka s mnoha schopnostmi, včetně velkých čepelí vyrůstajících z rukou. Stryker tohoto mutanta nazývá Deadpool. Logan Deadpoola chvíli zdrží, mezitím osvobození mutanti uprchnou. Venku na ně již čeká profesor Charles Xavier, který jim nabídne útočiště ve své škole.  Smrtelně raněná Kayla se rozhodne zůstat. Logan přinutí Deadpoola bojovat na vrcholu chladicích věží. Logan během boje téměř zemře, ale Victor mu pomůže a společně proti Deadpoolovi bojují, až jejich protivník po seknutí do krku spadne do kráteru chladicí věže. Victor odejde a Logana zachrání z řítící se věže Gambit. Když se snaží Logan přemístit zraněnou Kaylu do bezpečí, Stryker po něm začne střílet a trefí ho adamantiovou kulkou do hlavy, čímž se Logan dostane do bezvědomí. Stryker potom obrátí zbraň proti Kayle, ale ta použije své hypnotické schopnosti (je také mutant), aby ho přinutila odejít. Na následky svých zranění pak Kayla zemře. Gambit se vrátí, když se Logan probere z bezvědomí, ale adamantiové kulky střelené do jeho hlavy způsobily, že ztratil paměť. Gambit se snaží Logana přesvědčit, aby šel s ním, ale ten to odmítá s tím, že půjde svou vlastní cestou. Film má 3 alter-konce: 1. Strykera při útěku zastaví vojenská policie a zatkne ho kvůli vraždě generála Munsona (chtěl po Strykerovi, aby pokusy na mutantech ukončil, proto ho Stryker zabil).  2. Deadpool (Wade) v rozhořelých troskách ostrova najednou procitne.  3. Logan se po svém dobrodružství opíjí v baru. Když se ho barmanka zeptá, jestli pije, aby na něco zapomněl, on odpoví: „Ne, piju, abych si vzpomněl.“

Výroba.

Počátky.

David Benioff, fanoušek komiksů, projekt připravoval téměř tři roky před tím, než byl najat v říjnu 2004 k napsání scénáře. Kvůli přípravě na psaní si musel znovu přečíst několik příběhů o X-Men. Na scénáři spolupracoval i Hugh Jackman, který chtěl, aby film byl více o jedné postavě než předcházející filmy "X-Men". K přepsání Benioffova scénáře byl později přizván Skip Woods, který dříve pro Fox napsal scénář k filmu "Hitman".  Ryan Reynolds a David S. Goyer již předtím vyvinuli postavu Deadpoola pro svůj vlastní film v New Line Cinema, ale od projektu bylo upuštěno, protože se studio zaměřilo na "". Benioff jeho postavu tedy připsal do scénáře. Postava Gambita byla také připravena již do předcházejících filmů. Scénář byl hotov v říjnu 2006, kdy Jackman prohlásil, že do natáčení zbývá ještě rok, protože během roku 2007 natáčí film "Austrálie".  Režisérem filmu se v roce 2007 stal Gavin Hood. Vrátit se do projektu chtěli ale také Bryan Singer, režisér "X-Men" a "X-Men 2", i Brett Ratner, režisér filmu "", o film projevili zájem také Alexandre Aja a Len Wiseman.

Natáčení.

Přípravné natáčení probíhalo ve Fox Studios Australia v Sydney, samotné hlavní natáčení potom začalo 18. ledna 2008 na Novém Zélandu, např. v Dunedinu a Queenstownu. Ve druhém jmenovaném došlo k problému s výbušninami - místní zastupitelstvo nesouhlasilo s rozhodnutím novozélandského ministerstva práce o povolení použití výbušnin, a tak se museli filmaři přesunout do Spojených států. Výbušniny byly použity pro výbuch farmy Hudsonových. Natáčení pokračovalo v New Orleans, většina záběrů byla pořízena ve studiích Foxu.  Strykerovy laboratoře byly natočeny na ostrově Cockatoo Island v Novém Jižním Walesu. Tamní rozlehlé budovy ušetřily peníze za digitální úpravu záběrů.

X-Men Origins: Wolverine je americký film z roku 2009 natočený podle komiksů "X-Men" vydavatelství Marvel Comics. Hlavní postavou je superhrdina Wolverine. Mutant, jehož schopnost regenerace ho dělá prakticky nesmrtelným.

X-Men Origins: Wolverine ist ein US-amerikanischer Actionfilm über die Herkunft der Comicfigur Wolverine aus der Reihe "X-Men" von Marvel Comics. Er erschien im Verleih von 20th Century Fox am 29. April 2009 in Deutschland und am 1. Mai in den Vereinigten Staaten. Regie führte Gavin Hood. Wie schon in den ersten drei "X-Men"-Filmen, zu denen sich dieser Film als Prequel versteht, spielt Hugh Jackman die Hauptrolle.


Příprava a výroba.

Aminoxidy se získávají "N"-oxidací terciárních aminů či pyridinů pomocí peroxidu vodíku (HO) nebo peroxokyseliny, jako jsou například kyselina peroxosírová a kyselina meta-chlorperoxybenzoová.

Vlastnosti.

Aminoxidy jsou velmi polární látky, svojí úrovní polarity se podobají kvartérním amoniovým sloučeninám. Aminoxidy s menšími molekulami jsou silně hydrofilní, velmi dobře rozpustné ve vodě a špatně rozpustné ve většině organických rozpouštědel.  Aminoxidy jsou slabé zásady, jejichž p"K" se pohybuje kolem 4,5. V prostředí s nižším pH, než je jejich p"K", tvoří kationtové hydroxylaminy RN−OH.

Reakce.

U aminoxidů může dojít k řadě různých reakcí, kterými jsou:

Použití.

Aminoxidy se používají v organické syntéze jako chránicí skupiny pro aminy a také jako meziprodukty některých reakcí.  Aminoxidy s dlouhými alkylovými řetězci fungují jako amfolytické tenzidy, čehož se využívá v šamponech a čisticích prostředcích. Nejčastěji se používají alkyldimethylové aminoxidy s řetězci s 10 až 16 atomy uhlíku. Více než 95 % vyrobených aminoxidů je součástí čisticích prostředků pro domácnosti, kde fungují jako stabilizátory, zahušťovadla, změkčovadla a emulgátory; aktivní koncentrace se pohybují v rozmezí 0,1 % až 10 %. Zbylých necelých 5 % se využívá v kosmetice, průmyslu a v některých patentovaných metodách - například ve fotografii.

Bezpečnost.

U aminoxidů (AO) nebyla prokázána karcinogenita, dráždivost ani reprodukční toxicita. Tyto látky se snadno metabolizují a při pozření jsou rychle vyloučeny. Chronické vystavení králíků aminoxidům mělo za následek úbytek tělesné hmotnosti, průjem a neprůhlednost rohovky (dávky se pohybovaly v rozmezí 87–150 mg/kg za den). Při jiných testech bylo zjištěno, že po osmihodinovém působení na lidskou kůži do těla projde méně než 1 % aminoxidů. Oční dráždivost je u aminoxidů a jiných tenzidů mírná a bez trvalých následků.

V životním prostředí.

Při měření rozpustnosti aminoxidů s průměrnou délkou uhlíkových řetězců 12,6 byly naměřeny hodnoty kolem 410 g/l. Předpokládaný bioakumulační potenciál u vodních organismů je nízký.

Aminoxidy, též nazývané amin-"N"-oxidy nebo "N"-oxidy, jsou chemické sloučeniny s molekulami obsahujícími funkční skupiny RN−O; mezi atomy dusíku a kyslíku je koordinačně kovalentní vazba. R mohou být atomy vodíku nebo uhlovodíkové skupiny.

Als Aminoxid, genauer Amin-"N"-oxid, wird eine Gruppe chemische Verbindungen bezeichnet, welche die funktionelle Gruppe RN–O – manchmal auch als RN→O (früher auch, allerdings falsch, RN=O) geschrieben – enthält. Aminoxide existieren als Derivate tertiärer aliphatischer Amine und aromatischer Stickstoffverbindungen wie z. B. Pyridin.


Historie.

Holandská aukce byla poprvé použita v Nizozemí roku 1870 k prodeji květáku. Pěstitelé tím chtěli dosáhnout zvýšení prodejních cen oproti do té doby používané anglické formě aukce. Protože se holandská aukce prodejcům osvědčila, došlo k jejímu rozšíření a ještě v tomtéž desetiletí se začaly používat i speciální hodiny pro vizualizaci stavu klesání ceny, jež pomohly zrychlit realizaci obchodu. Podle země, odkud tento typ aukce pochází a kde i zdomácněl, dostala otevřená aukce s klesající cenou jméno holandská aukce.  Dnes je holandská aukce používána hlavně pro obchodování zboží podléhajícího zkáze, jako jsou například květiny, nebo pro prodej sedadel v letadlech, lístků na koncerty či místa v kontejnerech na zaoceánských lodích. Díky využití informačních technologií není v současnosti nutná fyzická přítomnost dražitelů na aukci, ale mohou se díky speciálnímu programovému vybavení zapojit přímo ze své kanceláře. Navíc s rozvojem internetového obchodování dochází i k řadě pokusů o aplikaci tohoto způsobu aukce na různých elektronických aukčních portálech a internetových obchodech, ovšem zatím se jedná jen o minoritní část ze všech realizovaných dražeb, v nichž převládá zejména anglická aukce.

Princip aukce.

Na jednom místě, nejčastěji v aukční síni, se setkává nabídka s poptávkou v podobě prodávajících a nakupujících (dražitelů). Samotný proces dražby začíná představením nabízeného zboží dražitelům. Následně je oznámena vyvolávací cena. To je podobné, jako u anglické aukce, kde je vyvolávací cena výrazně nižší, než je očekávaná cena, za níž bude zboží vydraženo a dražitelé nabízí vyšší cenu za niž jsou ochotni koupit, dokud není cena na takové výši, že už není nikdo kdo by chtěl nabídnout víc. U holandské aukce je tento postup obrácen a vyvolávací cena je nastavena na tak vysokou hodnotu, u níž se dá s jistotou předpokládat, že ji nikdo z dražitelů nebude akceptovat. Následně je vyvolávací cena lineárně snižována, dokud první dražitel nedá najevo, že aktuální cenu akceptuje a tím si za ni dražené zboží kupuje. Okamžikem akceptace vyvolávací ceny je aukce ukončena.

Výhody a rizika.

Holandská aukce se pro vybrané druhy produktů ujala díky řadě předností jimiž překonává alternativní druhy aukcí. Naproti tomu ale obsahuje i nedostatky a z nich pramenící rizika pro něž není pro mnoho případů holandská aukce optimální.  Mezi zboží, které patří k těm, u kterých se holandská aukce ukázala jako vhodná, jsou při obchodování ve velkém objemu produkty krátké trvanlivosti, mezi které patří například květiny, ovoce a zelenina, nebo i v menším rozsahu prodej míst v letecké a námořní přepravě, někdy i vstupenky na vybrané kulturní akce.

Stanovení ceny.

Hlavním důvodem proč prodávající volí holandskou aukci je vyšší dosažená prodejní cena zboží. Ta bývá obdobná, jako u obálkové metody. Jde o to, že při obálkové metodě ani při holandské aukci nezná dražitel individuální preference ostatních dražitelů, ani množství dražitelů, kteří mají o zboží skutečný zájem. Rozdílem mezi holandskou aukcí a obálkovou metodou je zejména doba realizace. Holandská aukce probíhá nanejvýš několik minut a vznesena je jen nejvyšší nabídka, zatímco obálková metoda může trvat i měsíce a jsou během ní podány všechny nabídky v zapečetěných obálkách a vítězná je ta nejvyšší. Obálková metoda je proto optimální pro velké unikátní zboží, například veřejné zakázky, a holandská aukce je spíše pro zboží, jež je třeba prodat v krátké době.  Důsledkem neznalosti preferencí ostatních dražitelů je, že dražitel nabídne cenu, která se rovná jeho subjektivnímu ohodnocení hodnoty zboží, nanejvýš nechá cenu klesnout jen minimálně pod tuto hodnotu. Důvodem je rostoucí riziko, že produkt koupí s klesající cenou někdo jiný.  Máme-li kupříkladu zboží, o nějž mají zájem tři dražitelé, přičemž jejich individuální ohodnocení ceny zboží se rovná následujícímu: Bude vydražená cena pro různé typy aukcí přibližně následující: Tyto hodnoty ovšem platí v případě, že znalost preferencí ostatních dražitelů je nulová, v reálném světě je ovlivněna známými informacemi, jako například vítězná cena nedávno prodaného obdobného zboží.

Rychlost.

Rychlost aukce je stěžejní především pro kupující a nároky na ni jsou dány také množstvím draženého zboží a četnosti dražeb. Například aukční síň Sotheby's, která používá pro dražbu uměleckých děl anglickou aukci realizovala v květnu 2011 celkem 15 aukcí v jednotkách dražených kusů po celém světě. Naproti tomu například květinová aukční síň Rijnsburg realizovala za rok 2009 holandské aukce ve 246 dnech a průměrně za den dražila 19 722 položek.  Takové množství umožňuje zejména využití dražebních hodin, které vizualizují klesání ceny právě dražené položky. Doba jedné dražby je tak jednoznačně omezena maximálním časem a je velmi krátká vlivem rychlosti klesání ceny. Dražba jedné položky tak netrvá déle než minutu. Konkrétně v Rijnsburgu jsou v jediné tamní aukční síni celkem 4 paralelně běžící hodiny.

Logistika.

V případě dražeb zboží podléhajícího zkáze je toto zboží třeba bez prodlení dopravit od producenta k zákazníkovi. Z toho důvodu probíhají holandské aukce s tímto druhem zboží buď přímo v oblastech, kde probíhá produkce nebo v logisticky dostupných lokalitách, tedy v blízkosti letišť a s kvalitní dopravní infrastrukturou. Obvykle je žádoucí, aby se zboží přepravilo, prodalo a dopravilo do maloobchodu k zákazníkovi během 48 hodin od sklizení a to mnohdy i na druhou stranu světa. Příkladem může být květina vypěstovaná v Keni, sklizená prvního dne dopoledne, do 22:00 téhož dne dopravená do aukční síně v Nizozemí, kde je do 4:30 ráno druhého dne skladována v chlazeném skladu a poté přepravena ke kontrole a ukázce dražitelům. Aukce začíná v 6:30, kdy jsou květiny dovezeny do aukční síně s hodinami, vydraženy a označeny značkou kupujícího a do 19:10 jsou naloženy do letadla, jímž se dostanou do 20:10 místního času do New Yorku. 48 hodin od sklizení se tak květiny dostanou od pěstitele v Keni k zákazníkovi ve Spojených státech.

Prezentace produktu.

Mezi největší náklady spojené s holandskou aukcí patří dočasné skladování zboží v přilehlých skladech. Často jsou tyto sklady velmi rozlehlé. Například květinová burza v Aalsmeeru disponuje plochou 1 287 813 m2 chlazených skladů. Dražitelé tak musí pro prohlížení nabízených produktů používat elektrická vozítka.

Použití.

Nejznámějším použitím holandské aukce je holandská květinová burza. Dominantní postavení v dražbách květin má společnost FloraHolland. Ta má 6 aukčních center s celkem 39 hodinami. 3 centra slouží pro domácí pěstitele a další 3 pro mezinárodní obchod. Každý den je touto společností realizováno 125 000 aukčních transakcí, což představuje 12 miliard řezaných květin a půl milionu rostlin za rok. Největšími dovozci květin na tyto aukce jsou Keňa, Etiopie, Izrael, Belgie a Ekvádor. Největšími odběrateli pak jsou Německo, Velká británie, Francie, Itálie a Belgie. Rovněž Spojené státy americké jsou podstatným odběratelem s ročním odběrem ve výši 61 milionů eur.  V České republice je holandská aukce využívána k prodeji například na e-shopu Unimoda, kde se 'draží' oblečení s klesající cenou a první, kdo danou cenu přijme (na způsob příhozu), vyhrává.

Holandská aukce je zvláštní variace anglické aukce a je také známa jako „otevřená aukce s klesající cenou“. Jedná se o aukci, při níž je vyvolávací cena nejdříve cíleně nadhodnocena a poté je postupně snižována, dokud některý z účastníků cenu neakceptuje a tím si nabízené zboží za tuto cenu nekoupí. Nejtypičtějším příkladem použití holandské aukce jsou burzy květin, kterých se denně tímto způsobem prodávají desítky milionů a ročně tak generují obrat v řádech miliard eur.

Die niederländische Auktion (engl. "Dutch auction", auch "holländische Auktion") ist eine Form der Auktion mit fallenden Preisen (Rückwärtsauktion). Bei einer niederländischen Auktion stellt der Verkäufer ein Angebot zum Verkauf und gibt einen Startpreis vor. Im Verlauf der Auktion werden schrittweise niedrigere Preise vorgegeben, d. h. der Verkaufspreis für den Artikel sinkt mit zunehmender Laufzeit. Der erste Kaufinteressent, der zustimmt, erhält den Zuschlag zum momentanen Preis. Je länger die Kaufinteressenten abwarten, desto niedriger ist also der Preis.


Historie Císařské hymny.

Císařská hymna byla používána od roku 1797 rakouskými panovníky a v letech 1826 až 1918 byla oficiální hymnou Rakouského císařství, které od roku 1867 (po rakousko-uherském vyrovnání) už nezahrnovalo země uherské koruny. Melodie hymny, kterou zkomponoval rakouský skladatel Joseph Haydn (původně pochází z jeho smyčcového kvartetu C dur „Císařského“ (opus 76, č. 3), na objednávku císaře Františka II., byla ve své historii opatřena různým textem.  Tato melodie byla původně hojně používána, zejména v armádě, při truchlivých příležitostech. Když Haydn poprvé cestoval do Anglie, byl fascinován královskou hymnou God Save the King. Po svém návratu složil hymnu pro Františka II.  V roce 1841 melodii převzala "Píseň Němců", pozdější německá hymna ("Deutschland, Deutschland, über alles").

Texty hymny.

František I., 1797–1826.

1. Gott erhalte Franz, den Kaiser,

František II., 1826–1835.

1. Gott erhalte Franz den Kaiser,

Ferdinand V. Dobrotivý, 1835–1836.

Karel VI. Schwarzenberg uvádí ve svém díle "Písně českého státu", že roku 1835 vznikl také český překlad hymny, zvaný "Národní píseň". Protože opěvuje krále Ferdinanda, nikoli císaře, lze ji označit za hymnu království Českého

Ferdinand V. Dobrotivý, 1836–1848.

1.Segen Öst'reichs hohem Sohne,

František Josef, Karel I., 1848–1918.

Rakouská císařská hymna je také zajímavá tím, že s každým panovníkem se měnila poslední sloka, která se týkala přímo panovníkovy osoby. Stojí proto za povšimnutí, že tato tendence se udržela i po pádu monarchie. Znamená to, že prvorozený syn posledního rakouského císaře blahoslavného Karla I. Dr. Otto Habsburský (který by za jiných dějinných okolností byl nastoupil na císařský trůn po svém otci) měl také „svoji“ sloku. Sloka vyjadřující touhu národů po jeho návratu do vlasti zní takto (z německého originálu přebásnila Mgr. Kateřina Nohlová):

Rakouská císařská hymna, ( "Österreichische Kaiserhymne"), zvaná též Lidová hymna ( "Volkshymne"), v českém prostředí známá také jako "„Zachovej nám, Hospodine...“" (podle počátečních slov první sloky), byla národní hymna Rakouského císařství a Rakouska-Uherska.

Die Österreichischen Kaiserhymnen, auch Volkshymnen genannt, waren ab 1797 Hymnen des Hauses Österreich und von 1826 bis 1918 die offiziellen Kaiserhymnen des Kaisertums Österreich, das seit 1867 die Länder der ungarischen Krone nicht mehr umfasste (Österreich-Ungarn). Die Hymnen lauteten stets auf die vom österreichischen Komponisten Joseph Haydn im Auftrag von Kaiser Franz II. komponierte Melodie.


Vojenská situace.

Ačkoli jednání vestfálského míru se již v létě 1648 chýlila k závěru, na některých místech se stále ještě bojovalo, jednalo se však spíše o menší střety, neboť velké bitvy z počátečních fází třicetileté války již povětšinou odezněly. Porážka císařské armády v bitvě u Jankova 6. března 1645 oslabila obranu natolik, že švédská armáda vedená generálem Königsmarckem 26. července 1648 v coup de main obsadila Malou Stranu.

Průběh.

Poté, co švédská královna Kristýna 5. srpna obdržela zprávu o úspěšném dobytí pražské Malé Strany, napsala obratem svému bratranci, falckraběti Karlu X. Gustavovi, od října 1648 vrchnímu veliteli švédské armády, dopis s prosbou, aby pražskou císařskou sbírku umění „"vyhradil"“ pro švédskou korunu. Krátce nato Kristýna dalším dopisem Karlu Gustavovi výslovně nařizuje, aby nejcennější kusy sbírky císaře Rudolfa II. „"vzal do úschovy"“. Požadované předměty měly být dopraveny po Vltavě a Labi do Meklenburska a následně po Baltském moři do Švédska. Königsmarck byl mezitím instruován, aby se osobně postaral o archiv, knihovny a umělecké cennosti, a to i stran logistiky.

Kořist.

Uloupeny a odvezeny byly při pražské loupeži nejen cennosti nejen z Pražského hradu, nýbrž také z některých hradčanských a malostranských paláců. Tak řádění Švédů padla za oběť například významná rožmberská knihovna. Dokonce byly odmontovány a ukradeny bronzové plastiky rudolfinského dvorního umělce Adriaena de Vries ze zahrad Valdštejnského paláce.  Celkově se tak rabováním pro do rukou Švédů dostalo na 500 obrazů, 70 bronzových soch, 370 vědeckých přístrojů, 400 indických kuriozit, stovky korálů, slonoviny, drahých kamenů, jantarů apod. Později byla uloupena také knihovna Rudolfa II. Mezi uměleckými předměty byla díla světových mistrů, jako např. Leonarda da Vinciho, Rafaela, Tiziana, Corregia, Tintoretta, Rubense, Paola Veroneseho, Caravaggia, Breughela, Cranacha, Dürera či Hieronyma Bosche.  24 hodin po skončení rabování byl podepsán vestfálský mír o ukončení třicetileté války.

Pražská loupež umění označuje švédské loupení velkého množství hodnotných uměleckých předmětů během obléhání Prahy švédskými vojsky na konci třicetileté války.

Beim sogenannten Prager Kunstraub handelt es sich um die Erbeutung von zahlreichen Kunstgegenständen durch die schwedische Armee am Ende des Dreißigjährigen Krieges.


Život.

Narodila se v Torrelobatónu jako dcera Fadriqua Enríqueze de Mendoza a Mariany Fernández de Córdoba y Ayala, 4. paní z Casarrubios del Monte. Byla prapravnučkou Alfonse XI. Kastilského. V roce 1431 se stala následnicí své matky. V dubnu 1444 se tři roky po smrti jeho první manželky královny Blanky I. Navarrské provdala za Jana II. Navarrského.  Přestože Jan přestal být po smrti manželky jure uxoris navarrským panovníkem, nikdy nepostoupil moc svému dědici, Karlovi z Viany, a Jana byla nazývána navarrskou královnou. Jana podporovala svého manžela v jeho rozhodnutí nepředat moc svému synovi a později dceři, která byla de iure Blankou II. Navarrskou. Takové ničení dědického práva vedlo ke konfrontaci s Generalitat Katalánska a konfliktu mezi zemědělci a šlechtici, a k vypuknutí navarrské občanské války. Obviněna z toho, že otrávila svého nevlastního syna Karla, který roku 1461 zemřel, prchla Jana do Girony, kde hledala pomoc biskupa.  Jana se stala královnou Aragonské koruny, včetně Barcelony - Katalánska, Majorky, Valencie a Sicílie v roce 1468, po smrti svého švagra Alfonse V. Aragonského. Janinými dětmi byli Ferdinand II. Aragonský, který se oženil s Isabelou Kastilskou a vládl s ní jako král Kastilie, a Jana, která se provdala za Ferdinanda I. Ferrante a stala se tak neapolskou královnou.  Janiným největším přáním bylo, aby se její syn Ferdinand oženil s infantkou Isabelou, nevlastní sestrou krále Jindřicha IV. Kastilského. Ferdinand se s Isabelou oženil a měli spolu několik dětí. Jana však zemřela 13. února 1468 na karcinom prsu, rok předtím, než ke sňatku došlo. Její manžel se už nikdy znovu neoženil a vládl až do své smrti v roce 1479.

Jana Enríquezová, 5. paní z Casarrubios del Monte (1425 – 13. února 1468 Tarragona) byla kastilská šlechtična, která se stala královnou zemí aragonské koruny.

Juana Enríquez y Fernández de Córdoba (* 1425 in Torrelobatón; † 13. Februar 1468 in Saragossa) war eine kastilische Adlige und durch ihre Ehe mit Johann von Aragón Königin der Königreiche der Krone Aragon. Über ihren Sohn Ferdinand II. von Aragón ist sie die Großmutter von Johanna der Wahnsinnigen und die Urgroßmutter von Kaiser Karl V..


Hráčská kariéra.

Amatérská kariéra.

Oshie odehrál tři sezony v dresu své střední školy v minnesotském Warroadu a v letech 2003 a 2005 se mu povedlo dovézt svůj tým k vítězství ve státním středoškolském mistrovství. Ve všech třech sezonách se rovněž dostal do výběru nejlepších hráčů ligy. S 100 bodů za 37 gólů a 63 asistencí v 31 zápasech vedl bodování celé státní soutěže ve svém posledním ročníku. V roce 2005 se dostal do výběru nejlepších středoškolských hokejistů Minnesoty a byl nominován na cenu Mr. Hockey Award, která je udělována nejlepšímu středoškolskému hráči v Minnesotě. Po dokončení své středoškolské kariéry v roce 2005 stihl ještě ve stejné sezoně odehrát 11 utkání za tým Sioux Falls Stampede v juniorské United States Hockey League. Po sezoně si ho v draftu 2005 vybrali v prvním kole jako celkově 24. St. Louis Blues.  Po draftu Oshie odehrál tři sezony za tým University of North Dakota Fighting Sioux v divizi Western Collegiate Hockey Association univerzitní ligy NCAA. Ve své nováčkovské sezoně byl se 24 brankami nejlepším střelcem svého týmu a přidal k tomu 21 asistencí. S devíti vítěznými brankami v ročníku vedl celou ligu a navíc to byl nový rekord v historii školy. Na konci sezony byl jmenován do výběru nejlepších nováčků a nejlepších hráčů finálového turnaje divize.  Ve svém druhém ročníku zvedl své maximum na 52 bodů se 17 brankami a 35 asistencemi, čímž se umístil na druhém místě v týmovém bodování. Následně získal nominaci do třetího výběru nejlepších hráčů divize a týmové ocenění Cliff Purpur Award pro hráče, který nejvíce demonstruje tvrdou práci a odhodlání, které kombinuje se vzrušující hrou na ledě. Po úspěšných vyřazovacích bojích v divizi se Fighting Sioux dostali na celoligový turnaj, kde svůj celek vedl s osmi body za čtyři branky a stejný počet nahrávek. Svou poslední sezonu v Severní Dakotě odehrál ve třetím ročníku, kdy posbíral 45 bodů ve 42 utkáních.

St. Louis Blues.

13. května 2008 se Oshie rozhodl vynechat svou čtvrtou sezonu ze stipendia na univerzitě a podepsal kontrakt se St. Louis Blues. Svůj první gól v NHL vstřelil v říjnu téhož roku, kdy trefil branku Detroit Red Wings. Díky svému rychlému a energickému stylu hry se rychle stal oblíbencem fanoušků Blues. Za 57 zápasů, které ve své nováčkovské sezoně odehrál, posbíral 39 bodů za 14 branek a 25 asistencí. Na konci ročníku vyhrál ocenění Gól roku, o kterém rozhodovali fanoušci na ligové internetové stránce, za branku z 26. března 2009 proti Vancouveru. Ve středním pásmu získal kotouč od svého spoluhráče Davida Perrona a nečekaně rychle se vzdálil od hrazení, čímž zavinil pád soupeře Ricka Rypiena. Poté ještě vykličkoval obránce Mattiase Öhlunda a trpělivým držením kotouče položil gólmana Roberta Luonga, čímž si otevřel prostor v brance, který bekhendem trefil. Gól vyrovnal skóre na 1:1, utkání poté Blues vyhráli.  Na začátku sezony 2010/11 si Oshie zlomil kotník ve skrumáži se Samuelem Påhlssonem při nepovedeném zápase s Columbus Blue Jackets. Švédský útočník totiž na jeho kotník spadl a Oshie tak musel vynechat hned tři měsíce základní části sezony. 30. června po téže sezoně podepsal nový jednoletý kontrakt na 2,35 milionu dolarů.

Mezinárodní akce.

Oshie reprezentoval Spojené státy na mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2006 v kanadském Vancouveru. Po vyřazení Blues z play-off roku 2009 získal svou první nominaci do prvního národního týmu USA, když si zahrál na mistrovství světa v ledním hokeji 2009 ve Švýcarsku. O rok později reprezentoval svou zemi také na mistrovství světa v ledním hokeji 2010 v Německu a přestože se turnaj Američanům vůbec nepovedl, sám zaznamenal 4 branky a 2 asistence v 6 utkáních. Na zimních olympijských hrách v Soči 2014 předvedl obdivuhodný výkon, kdy vstřelil 4 branky v nájezdech proti Rusku a zajistil USA první místo v základní skupině.

Osobní život.

Oshie se narodil ve městě Mount Vernon ve státě Washington a jeho rodiči byli Tim Oshie a jeho žena Tina. Společně s bratrem Taylorem a sestrou Tawni vyrostl v nedalekém Everettu a později se přestěhoval do minnesotského Warroadu, aby si vylepšil kariéru angažmá na tamní střední škole. Minnesotská středoškolská liga je totiž nejprestižnější středoškolskou ligou na světě. Po maturitě v roce 2005 odešel na University of North Dakota, kde vynikal v obecných studiích. V lednu 2007 se dostal společně se spoluhráčem Jonathanem Toewsem do problémů se zákonem, jelikož konzumovali alkohol v příliš nízkém věku v hospodě ve městě Grand Forks. Oba byli porotou shledáni vinnými a byl jim udělen trest v podobě podmínky a veřejně prospěšných prací. Od roku 2010 chodí s Lauren Cosgroveovou s kterou se 15.12.2013 zasnoubil a mají spolu dceru jménem Lyla Grace.

Timothy Leif Oshie, spíše známý jako T. J. Oshie (* 23. prosince 1986, Mount Vernon, Washington) je americký hokejista hrající za tým Washington Capitals v National Hockey League. V roce 2005 byl draftován týmem St. Louis Blues na celkově 24. místě.

Timothy Leif „T. J.“ Oshie junior (* 23. Dezember 1986 in Mount Vernon, Washington) ist ein US-amerikanischer Eishockeyspieler. Der rechte Flügelstürmer steht seit Juli 2015 bei den Washington Capitals in der National Hockey League unter Vertrag und gewann mit dem Team in den Playoffs 2018 den Stanley Cup. Zuvor verbrachte er acht Jahre in der Organisation der St. Louis Blues.


Metoda Fridrich.

Spolu s Larsem Petrusem je považována za jednu z průkopníků speedcubingu. Téměř všichni nejrychlejší speedcubeři založili své metody na té od Jessiky Fridrichové, obvykle označované jako CFOP (kříž, první dvě vrstvy, orientace poslední vrstvy, permutace poslední vrstvy).  Metoda popisuje řešení složení kostky způsobem vrstva po vrstvě. Nejprve se na první vrstvě vytvoří „kříž“, který se skládá ze středového kusu a čtyř okrajů. Rohy první vrstvy a hrany druhé vrstvy jsou umístěny současně do správných poloh (čtyři páry). Poslední vrstva je řešena nejprve orientací a poté permutováním poslední vrstvy kostky pomocí několika sad algoritmů.  Ještě pod jménem Jiří Fridrich reprezentovala v roce 1982 Československo na mistrovství světa ve skládání Rubikovy kostky, na které se v sedmnácti letech kvalifikovala díky svému vítězství na domácím šampionátu s časem 23,55 sekund. Čas 29,11 s pro ni znamenal zisk 10. místa z celkových devatenácti účastníků, zvítězil čas 22,95 sekund Američana Minha Thai.

Profesionální život.

Jessica Fridrichová pracuje jako profesorka na Katedře elektrotechniky a informatiky na univerzitě v Binghamtonu a specializuje se na digitální vodoznaky a forenziku. V roce 1987 získala titul Dipl. Ing. v oboru aplikovaná matematika na Českém vysokém učení technickém v Praze a doktorát v oboru systémová věda na Binghamtonské univerzitě v roce 1995.

Dílo.

Binghamtonská univerzita uvádí rozsáhlý seznam přednášek a prezentací o tématech digitální forenziky, steganografie a steganalýzy, bezztrátového embedování a autentizace, vodoznacích pro autentizaci obrázků a dalších tématech a dokumenty nabízí ke stažení.  Jessica Fridrich je autorkou publikace "Steganography in Digital Media: Principles, Algorithms, and Applications" z roku 2009 o steganografii v digitálních médiích.

Jessica Fridrich (* 1964 Ostrava jako Jiří Fridrich) je profesorkou na Binghamtonské univerzitě, která se specializuje na aplikace pro skrytí dat v digitálních obrazech. Je také známá dokumentováním a popularizací metody CFOP (někdy označované jako „metoda Fridrich“), jedné z nejčastěji používaných metod pro rychlé řešení Rubikovy kostky, známé také jako speedcubing.

Jessica Fridrich (* 1964 in der Tschechoslowakei) ist eine tschechische Mathematikerin und die Erfinderin der meistgenutzten Methode zur schnellen Lösung des Zauberwürfels, besser bekannt als Speedcubing.


Děj.

Celý příběh začíná v etnografickém muzeu v Bruselu. Po uzavření muzea, začne správce uklízet a všimne si, že byla odcizena vzácná Arumbajská modla. Den poté je celá věc ohlášena v rádiu, kde se o ní dozví i Tintin. Okamžitě běží do muzea, kde jsou již detektivové Tkadlec a Kadlec, kteří případ vyšetřují. Příštího dne, správce objeví modlu zase na stejném místě. U modly je dopis, na kterém je napsáno, že celá krádež byla provedena kvůli jedné sázce. Policie řekne, že tímto je případ vyřešený a odejde. Tintin však zjistí, že modla je falešná(protože nemá nalomené pravé ucho, kdežto originál má kousek poškozený). Poté se z novin se dozví, že v Londýnské ulici prý zemřel známý sochař Balthazar, který se specializoval na exotické sošky. Po usilovném přemýšlení, se do ulice vypraví a po prohledání pokoje sochaře dojde k názoru, že sochař byl zabit, ale oficiální verze prohlašuje, že sochař spáchal sebevraždu. Jde domů, když vtom ho napadne, že by mohl koupit sochařova papouška (mimo jiné jediného svědka sochařovy smrti). Po doběhnutí do ulice však zjistí, že papouška si před minutou koupil muž, kterého potkal na ulici když odcházel. Rychle za ním běží, muž se však popere s jedním pánem, protože papoušek na něho krákal neslušná slova. Při rvačce se krabice rozpadne, a papoušek uletí. Muž Tintinovi poděkuje, ale Tintin si všimne, že muž lže, protože prohlašuje, že to byl dárek od strýčka. Tintina překvapí, že mu muž lže. Následně neznámý muž i Tintin podají inzerát do novin „ztratil se papoušek“. Papouška nakonec získá Tintin, ale onen neznámý muž se mu ho pokusí ukrást, přičemž málem Tintina usmrtí nožem. Tintinovi se podaří zjistit, v jakém domě muž bydlí. Jedné noci se tam vypraví, a zjistí, že muž má společníka jménem Alonso a sám se jmenuje Ramón. Zjistí, že věhlasného sochaře zabil muž jménem Tortilla. Následuje Alonsa s Ramónem až do Jižní Ameriky, na palubě lodi Město Lyon. Alonso a Ramón, se snaži Tintina objevit, ale vždy se spletou. Nakonec jednu noc zavraždí Tortillu a hodí ho do moře. Druhý dej ale Tintin odhalí, a nechá je zatknout vládním vojskem republiky San Teodoros. Netuší však, že plukovník, který si pro ně přijede, je jejich dobrý přítel. Na Tintina je nachystána léčka, která skončí tím, že Tintin je zavřen do vězení jako atentátník. Druhý den je připravena poprava. Během popravy je však svržen vládnoucí generál Tapioca, a vládu převezme generál Alcázar, ovšem jenom na půl hodiny. Vzhledem k tomu je opět přichystána poprava. Pušky se ovšem porouchají, a plukovník pozve Tintina na kapku whisky. Tintin se i s plukovníkem opije a v opilosti začne při popravě vykřikovat: Ať žije generál Alcázar! V téže chvíli, proběhne revoluce a Tintina jmenuje generál svým pobočníkem místo plukovníka Díaze, kterého degraduje na desátníka, a ten se proto přidá k hnutí odporu. Při Tintinově pobytu u generála, proběhne několik atentátů na něj i na generála(atentátníkem je vždy Díaz), ale všechny přežijí. Generál ale po jednom z atentátů dostane psotník, a Tintin de facto převezme vládu. Odmítne zástupce společnosti General American Oil, který mu nabízí 10 000 dolarů, když přiměje generála zaútočit na sousední republiku Novoriko, protože u hranic v pohoří Gran Chapo se údajně nachází ropa. Zástupci se to příliš nelíbí a dá svému sluhovi Pablovi peníze, aby na Tintina spáchal atentát. Atentát se nepovede, ale Tintin Pablovi odpustí, a ten se proto stane jeho věrným přítelem. Následně Tintina unesou Alonso a Ramón a chtějí, aby jim vyzradil, kde je ukryta pravá modla. Tintin jim nalže, že je na palubě lodi(sám netuší kde modla je). Alonso a Ramón ho chtějí zabít, ale během toho prolétne místností kulový blesk a pomůže Tintinovi k útěku. Mezitím zástupce společnosti General American Oil přemluví generála Alcázara, aby zaútočil na sousední republiku a nevěřil Tintinovi. Následně vlády obou dvou států obletí obchodník se zbraněmi Basil Bazaroff, který je přítelem zástupce, a podaří se mu prodat 150 děl a 120 000 niklovaných granátů, ale získá také listinu, díky které je Tintin generálem poslán do vězení. Pablo mu však pomůže uniknout, a Tintin prchá automobilem směrem ke státní hranici s Novorikem. Brzy ho začne pronásledovat obrněný vůz, s několika vojáky, které Tintin obelstí a unikne v jejich autě. Naneštěstí projede vojenským autem do sousední republiky Novoriko, kde ho zatknou. Republika Novoriko, domnívajíc se, že Tintin na ně zaútočil, vyhlásí válku San Teodorosu a rozhoří se válka o Gran Chapo. Tintin uteče z vozu, který ho veze do věznice a po mnoha nesnázích se dostane až k Arumbajům. Tam se dozví, že jistý mišenec jménem Lopéz, jim ukradl diamant, který ukryl do modly. Jede zpět do civilizace na kánoi, ale potká se s Alonsem a Ramónem, které sice porazí, ale špatně jim sváže ruce, a Alonso ho svrhne do řeky. Tintin nakonec dojde pěšky, ovšem ví, že oba zločinci mají týden náskok. Nakonec se vrátí do Evropy, kde zjistí že někdo začal vyrábět sošky sériově. Jde po stopě a zjistí, že originál sošky vlastní bohatý Američan Goldwood, který odjel zrovna do Ameriky, na lodi Washington. Doletí k lodi na hydroplánu s poštou a okamžitě utíka do Goldwoodovy kajuty. Setká se s Alonsem a Ramónem, kteří zrovna ukradli sošku. Popere se s nimi, soška se rozbije a diamant spadne do moře. Všichni tři spadnou do vody, ale Tintin přežije, kdežto oba dva zločinci se utopí. Vrátí sošku do muzea a jde vstříc dalším dobrodružstvím.

Ulomené ucho je šestá kniha z komiksového cyklu Tintinova dobrodružství. Příběhy poprvé vycházely v časopise "Petit Vingtiéme" v letech 1935–1937. Hergé tuto verzi v roce 1943 upravil na 62 stran.

Der Arumbaya-Fetisch (französischer Originaltitel: "L'oreille cassée", wörtl:„ Das zerbrochene Ohr“) ist der sechste Comicband der Serie Tim und Struppi des belgischen Comiczeichners Hergé. Die Geschichte erschien zunächst von 1935 bis 1937 in der Zeitschrift Le Petit Vingtième, dann als kompletter Band 1937. Sie wurde 1943 neu gezeichnet und koloriert.


Popis.

Orchideje rodu "Pogonia" jsou pozemní, vytrvalé byliny s vystoupavým oddenkem a svazčitými vláknitými kořeny. Stonek je přímý, tenký, s jediným lodyžním listem. List je eliptický až podlouhle kopinatý, bylinný až poněkud dužnatý, na bázi objímavý. Květ je nápadný, přetočený (resupinátní), zpravidla jen jeden, vrcholový, podepřený listenem, řidčeji jsou květy dva nebo tři. Kališní lístky jsou volné, rozestálé. Boční korunní lístky jsou volné, o něco kratší a širší než kališní, zpravidla zakrývající sloupek. Pysk je podlouhle obvejčitý, celistvý nebo mělce trojlaločný, bez ostruhy, s třásnitým okrajem. Sloupek je tenký, na vrcholu prodloužený. Tyčinka je jedna, vrcholová, se dvěma brylkami. Plodem je přímá tobolka.

Rozšíření.

Rod "Pogonia" zahrnuje 5 nebo 6 druhů. Je rozšířen ve východní Asii a východní polovině Severní Ameriky. V Severní Americe se vyskytuje pouze druh "Pogonia ophioglossoides", rozšířený v téměř celé východní polovině USA a ve východní Kanadě. Druh "Pogonia trinervia" je endemit Moluk. V Asii má největší areál druh "Pogonia japonica" a také zasahuje nejseverněji (až do Chabarovského kraje).

Ekologické interakce.

Květy orchidejí rodu "Pogonia" vydávají slabou sladkou vůni a jsou opylovány hmyzem, kterému se při návštěvě květu přilepí brylky s pylem na přední část těla, většinou na hlavu. Opylovačům nenabízejí žádnou potravu nebo jen velmi malé množství nektaru, avšak lákají je žlutě zbarvenými chlupy na pysku, které evokují bohatou nadílku pylu. Jsou také schopné samoopylení. Druh "Pogonia ophioglossoides" je opylován čmeláky. Na květech "Pogonia japonica" byly pozorovány zejména pestřenky a čmeláci. Brylky tohoto druhu byly také nalezeny na včele "Ceratina flavipes". Návštěvy opylovačů jsou však velmi řídké. Orchideje rodu "Pogonia" se mohou křížit s rody "Arethusa" a "Calopogon". Kříženci bývají sterilní.

Taxonomie.

Rod "Pogonia" je v rámci čeledi "Orchidaceae" řazen do podčeledi "Vanilloideae" a tribu "Pogonieae". Mezi blízce příbuzné rody náleží "Cleistesiopsis" (3 druhy na jihovýchodě USA), "Isotria" (2 druhy ve východní polovině Severní Ameriky) a "Duckeella" (3 druhy v Jižní Americe).

Význam.

Druhy "Pogonia japonica" a "P. ophioglossoides" jsou uváděny ze sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji.

Pogonia je rod pozemních orchidejí. Zahrnuje 6 druhů a je rozšířen ve východní Asii a východních oblastech Severní Ameriky. Rostliny mají na přímé lodyze jediný list a zpravidla jediný, vrcholový květ. Květy jsou nápadné a pohledné. Jsou opylovány hmyzem, kterému nenabízejí téměř žádnou protihodnotu v podobě pylu či nektaru.

Pogonia ist eine Gattung aus der Familie der Orchideen (Orchidaceae). Sie enthält sechs Arten, die im östlichen Nordamerika und in Ostasien beheimatet sind.


Děj.

V pařížské čtvrti Marais došlo k vraždě mladé ženy, která je už čtvrtou v pořadí. Vyšetřování vede komisař Maigret, který kvůli tomu odloží i letní dovolenou, na kterou se chystal se svou ženou. Vydává se ihned na místo činu do ulice "Rue des Rosiers". Vraha sice zahlédla policejní hlídka, ale při pronásledování jim zmizel v ulici "Rue de Turenne". Podezřelý je řezník ze zdejšího řeznictví, neboť žena byla zabita řeznickým nožem. Komisař dá do novin falešnou zprávu, že vrah byl chycen a proběhne rekonstrukce na místě činu. Předpokládá, že vrah se přijde podívat. Inspektor Lagrume si všimne jedné podezřelé ženy mezi přihlížejícími a sleduje ji až do jejího bytu. Je to manželka architekta Marcela Maurina. Maigret oba vyslechne. Zjistí, že architektova matka Adèle bydlí v ulici "Rue de Turenne". Komisař se rozhodne nalíčit past a několik žen od policie slouží jako volavky. Jedna z žen je přepadena a vrahovi utrhne knoflík. Vrah opět unikne a ztratí se v ulici "Rue de Turenne". Maigret jde do bytu architekta, kde je už policie, neboť byt byl vykraden. Zmizel pouze oblek. Maigret předvolá oba manžele a postupně je vyslýchá. Zjistí, že loupež byla fingovaná a provedl ji manželčin milenec. Poté vyslýchá architekta, aby se přiznal, ale ten zapírá. Mezitím dostane zprávu, že ve čtvrti právě došlo k další vraždě. Architekt je propuštěn. Maigret předvolá manželku a matku architekta a při výslechu se manželka přizná, že poslední vraždu spáchala ona, aby zachránila svého manžela. Ten vraždil z důvodu, že byl impotentní. Maigret chytí Marcela Maurina druhý den ráno, právě když se pokusí zabít další ženu.

Maigret klade past ("Maigret tend un piège") je francouzsko-italský hraný film z roku 1958, který natočil Jean Delannoy podle stejnojmenného románu Georgese Simenona. Komisař Maigret vyšetřuje sérii vražd čtyř žen. Francouzský herec Jean Gabin v tomto filmu hrál komisaře poprvé.

Kommissar Maigret stellt eine Falle ist ein französisch-italienischer Kriminalfilm der Intremondia aus dem Jahr 1958 nach dem Roman "Maigret stellt eine Falle" von Georges Simenon. Der Zusatz „Kommissar“, den der Film bei seiner Kinoaufführung erhielt, wurde bei der DVD-Veröffentlichung weggelassen. Die Regiearbeit von Jean Delannoy war der Auftakt zu einer kleinen Reihe von Filmen mit Jean Gabin in der Titelrolle des Kommissar Maigret.


Životopis.

Přestěhoval se do Vídně, kde studoval architekturu. Po ukončení studia začal vytvářet vzdělávací animované filmy „pro masy“. Některá z jeho dřívějších děl byla přísně vzdělávací (například geografické filmy); další, jako je komunismus a humanita. Měl v sobě dva předpoklady pro to, aby se stal skutečným animátorem, individualismus a vrozená vášeň pro vynálezy. Od nikoho se nenaučil technickým postupům, raději to zvládl sám.  Přestěhoval se do Berlína, aby otevřel oddělení Hanslickovy produkční společnosti. Poté, co se přestěhoval do Paříže spolu se svou novomanželkou Maria Ebel, začal pracovat v malé místnosti poblíž severního hřbitova. Zorganizoval dílo a kombinoval trojrozměrné obrazy se stínovaným podsvícením, které poskytl stroj vlastního vynálezu. Aby vytvořil hloubku ostrosti, kterou nenabízejí jednoduché kresby, umístil kameru pohybové akce svisle kolem pracovní plochy tvořené několika úrovněmi skleněných desek. Tato technika se nyní nazývá multiplane. Na každé z nich uspořádal scénografické prvky nebo vyříznuté postavy, přičemž osvětlení přicházelo zespodu. Ve snaze změkčit tvrdé linie kreseb a tuhost animace vytvořil tlumenou atmosféru rozostřením skleněných desek běžným mýdlem a častým využíváním superpozice.  V posledních letech se Bartosch věnoval malbě. Zemřel v roce 1968.

Práce s Lotte Reinigerovou.

V roce 1920 se přestěhoval do Berlína a spolupracoval s Lotte Reinigerovou na jejích animacích papírové siluety:  Bartosch vytvořil to, co někteří považují za první víceplošnou kameru, aby dosáhli některých efektů pro tyto filmy.

Práce v Paříži.

V roce 1930 se Bartosch přestěhoval do Paříže a vytvořil třicetiminutový film s názvem „L'Idée“ (The Idea), jímž je nejvíce připomínán. Film je popisován jako první vážné, poetické tragické dílo v animaci. Postavy a kulisy filmu byly složeny z několika vrstev různých typů papíru, od poloprůhledného až po silnou lepenku. Speciální efekty, jako jsou halo, kouř a mlha, byly vytvořeny s pěnou rozprostřenou na skleněných deskách a osvětlenými zezadu. Bartosch založil film na bezeslovném románu dřevořezů Franse Masereela, The Idea (1920).  L'idee, když byl vydán v roce 1933, představoval skóre skladatele Arthura Honeggera, včetně ondes Martenota, který je považován za první použití elektronického hudebního nástroje ve filmové historii. Následující rok, Franz Waxman skóre pro Liliom (1934) používal theremin.  Od roku 1933 do roku 1938 Bartosch pracoval na protiválečném filmu "St Francis" nebo "Nightmare and Dreams", což je 25minutový kus financovaný Thoroldem Dickinsonem. Když nacisté napadli Paříž, uložil film do Cinémathèque française. Film byl během nacistické okupace zničen a existuje jen několik statických obrázků.  V roce 1948 strávil rok prací pro UNESCO v Paříži, kde vyučoval George Dunninga, animátora narozeného v Kanadě, známého pro jeho zapojení do animovaného filmu Beatles "Yellow Submarine" (1968).

Berthold Bartosch (29. prosince 1893 – 13. listopadu 1968) byl filmař, narozený v Polaunu v české části Rakousko-Uherska (nyní součástí České republiky).

Berthold Bartosch (* 29. Dezember 1893 in Polaun, Böhmen; † 13. November 1968 in Paris) war ein deutscher Animator und Filmregisseur.


Charles Vane-Tempest-Stewart, 7. markýz z Londonderry

Charles Vane-Tempest-Stewart, 7. Marquess of Londonderry

Kariéra.

Pocházel ze šlechtického rodu Stewartů, který v 19. století na základě dědictví přijal jméno "Vane-Tempest", v roce 1885 se rodina znovu vrátila i k příjmení Stewart (respektive "Vane-Tempest-Stewart". Byl synem irského místokrále a ministra školství 6. markýze z Londonderry. Studoval na vojenské akademii v Sandhurstu, v letech 1906–1915 byl za Konzervativní stranu členem Dolní sněmovny. Aktivně se zúčastnil počátku první světové války, ale v roce 1915 po otci zdědil rodové tituly, vstoupil do Sněmovny lordů a vrátil se do Irska k převzetí rodového majetku (v Horní sněmovně zasedal jako "hrabě Vane", protože vyšší titul markýze z Londonderry platil jen v Irsku). V Irsku se začal aktivně věnovat politice, v roce 1918 se stal členem irské Tajné rady a rady irského místokrále, v letech 1921–1926 byl členem Senátu Severního Irska a zároveň státním sekretářem vyučování v Severním Irsku. Mezitím krátce zastával funkci státního podsekretáře letectva v britské vládě (1920–1921).  V roce 1925 byl jmenován členem britské Tajné rady a o rok později rezignoval na další politickou činnost v Severním Irsku. V letech 1927–1928 byl předsedou vládní komise pro urbanistický rozvoj Londýna, v britských vládách byl pak státním sekretářem veřejných prací (1928–1929 a 1931). Největší zásluhy získal v MacDonaldově vládě jako ministr letectva (1931–1935), v roce 1935 byl krátce lordem strážcem tajné pečeti a předsedou Sněmovny lordů, jeho další politický vliv eliminován.  Ve třicátých letech neodhadl vzrůstající nebezpečí ze strany nacistického Německa, kvůli tomu také musel v roce 1935 opustit vládu. V letech 1936-1938 celkem šestkrát navštívil Německo a několikrát se sešel s Adolfem Hitlerem, na svých venkovských sídlech v Anglii a Irsku také hostil tehdejšího německého velvyslance v Británii Joachima von Ribbentropa. Poslední pozvání do Německa na jaře 1939 odmítl po okupaci Prahy.  V roce 1919 získal Podvazkový řád, zastával čestné funkce kancléře univerzity v Belfastu (1923–1949) a univerzity v Durhamu (1938–1949), po otci převzal také post lorda–místodržitele v hrabství Downshire (1915–1949), dále byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v několika dalších hrabstvích.

Rodina.

V roce 1899 se oženil s Edith Chaplin (1879–1959), dcerou ministra zemědělství 1. vikomta Chaplina. Z jejich manželství se narodilo pět dětí, dědicem titulů byl jediný syn Edward Vane-Tempest-Stewart, 8. markýz z Londonderry (1902–1955). Nejstarší dcera Maureen (1900–1942) se provdala za Olivera Stanleye (1896–1950) z rodu hrabat z Derby, ministra obchodu a školství. Další dcera Helen (1911–1986) byla manželkou 2. barona Jessela, který byl místopředsedou Sněmovny lordů.

Charles Stewart Henry Stewart-Vane-Tempest, 7. markýz z Londonderry ("Charles Stewart Henry Stewart-Vane-Tempest, 7th Marquess of Londonderry, 7th Earl of Londonderry, 5th Earl Vane, 7th Viscount Castlereagh, 5th Viscount Seaham, 7th Baron Londonderry") (13. května 1878, Londýn, Anglie – 10. února 1949, Mount Stewart, Irsko) byl britský státník. Původně sloužil v armádě, po irské občanské válce se uplatnil ve správě Severního Irska, později byl členem britských vlád, mimo jiné jako ministr letectva (1931–1935), politicky náležel ke konzervativcům. Před druhou světovou válkou se zdiskreditoval svým vztahem k nacistickému Německu. Do smrti nicméně zastával řadu čestných funkcí, jako vlastník pozemků, honosných sídel a uhelných dolů v Irsku a severovýchodní Anglii patřil k nejbohatším aristokratům Spojeného království. Byl bratrancem Winstona Churchilla, s nímž vedl bohatou korespondenci, často citovanou v Churchillových životopisech.

Charles Stewart Henry Vane-Tempest-Stewart, 7. Marquess of Londonderry KG, MVO PC (* 13. Mai 1878; † 10. Februar 1949, Mount Stewart, County Down) war ein anglo-irischer und britischer Politiker.


Vznik.

Albánie před vyhlášením království.

Albánie vyhlásila 28. listopadu 1912 nezávislost a stala se republikou. V Londýně byla 29. července 1913 podepsána mírová smlouva, která Albánii již stanovila definitivně jako "autonomní, suverénní a dědičné knížectví". Z několika zájemců o albánský trůn byl úspěšný Wilhelm Wied v Neuwiedu z Porýní, rozhodujícím faktorem pro něj bylo to, že byl protestant a tedy přijatelný pro všechny. Wilhelm Wied dorazil do Albánie 7. března 1914, ale nedlouho poté vypukla první světová válka a nenacházeje východisko předtím než se opět nalodil na loď Misurata vydal prohlášení, v němž Albáncům sdělil, že neabdikuje ale opouští zemi proto že mu poměry v ní neumožňují řádnou správu země. Kníže vyjádřil přesvědčení, že během jeho dočasné nepřítomnosti "si bude moci lid v klidu rozmyslet a najít pro sebe správnou cestu".  Po ukončení války zůstával osud nezávislé Albánie nejistý. Podle Londýnského paktu by velkou část Albánie dostala Itálie a zbytek Řecko, popř. Srbsko, ale díky přičinění amerického prezidenta Wilsona zůstala Albánie nezávislým státem a monarchií. Krátce po jejím ukončení roku 1920 došlo k jedné významné změně; hlavní město bylo přesunuto z Drače do Tirany, tehdy malého dvacetitisícového města. V roce 1924 vypukla v hlavním městě revoluce, která vyústila ve zrušení monarchie a vytvoření republiky. Legálním titulárním panovníkem Albánie však stále zůstal kníže Vilém Wied.  Mezi lety 1922 až 1939 byl vůdčí albánskou postavou Ahmet Zogu, který byl nejdříve premiérem 1922-1924, později prvním prezidentem Albánie 1925-1928. K jeho dosazení napomohly jugoslávské síly. Zog I. odvozoval svůj původ od hrdinného Skanderbega (i když proto musel být upraven rodokmen), což však nic nemění na tím, že některými historiky je podobně jako Napoleon Bonaparte považován za uzurpátora trůnu, který předtím patřil dědičně zvolenému rodu Wiedů.

Vyhlášení Albánského království.

Roku 1928 Zog I. prohlásil zemi královstvím a sobě uzurpoval titul krále ("krále Albánců"). Tímto potvrdil svůj diktátorský post a trvalou vládu v zemi. I když byla oficiálně Albánie konstituční monarchie, král Zog I. vládl pomocí královské diktatury. Zogu vládl až do roku 1939 kdy Albánii obsadila Itálie. Jen pár dní předtím se mu narodil dědic trůnu Leka.

Druhá světová válka a okupace.

Ve dnech 7. dubna 1939-12. dubna 1939, pouhých 5 měsíců před vypuknutím druhou světovou válkou 7. dubna 1939 Albánii obsadila fašistická Itálie a titul Albánského krále obdržel od italské vlády král Viktor Emanuel III.. Zogu opustil zemi a žil v Londýně jako exilový král a po válce na dvoře egyptského krále Farúka. Roku 1943 po spojeneckém vylodění v Itálii se italský král Viktor Emanuel III. vzdal titulu Albánského krále(a etiopského císaře) a v Albánii nahradili Italy Němci, kteří zde vytrvali až do roku 1944. Za spoluúčasti albánské komunistické strany se zformovalo protifašistické partyzánské hnutí, které roku 1944 zemi osvobodilo. V jeho čele stál Enver Hodža, ten mezi lidmi získal ohromnou oblibu a stal se velkou autoritou. Okamžitě po skončení bojů získala PPSH moc a začala provádět komunistické reformy.

Vyhlášení lidové republiky.

Na permetské konferenci v květnu 1944 v Permetu byli zastoupeni velitelé albánských partyzánských skupin pod velením komunistů. Na této konferenci se komunistická "Antifašistická národní fronta" (ANFO) konstituovala na zákonodárný sbor Albánie. ANFO byla řízena "Osvobozeneckým výborem", který byl její součástí. Nyní se však tento výbor stal za novou albánskou vládu. V říjnu se do jejího čela postavil Enver Hodža a 10. listopadu 1945 byla vláda uznána západními mocnostmi. Již od konce roku 1944 totiž mohli komunisté regulovat mezinárodní obchod, a výrobu v zemi – tyto změny zařídila přechodná vláda, která v zemi vládla až do voleb v prosinci následujícího roku. V těch byla však připuštěna jen kandidátka Demokratické fronty (tu tvořili v podstatě členové komunistického odboje), ostatní strany kandidovat nemohly. Volební výsledky nakonec skončily 92% vítězstvím komunistů.  Ti 11. ledna 1946 zrušili monarchii a vyhlásili lidovou republiku. Na jaře téhož roku vznikla nová vláda, jejímž předsedou se stal Hodža, který zastával též i funkce některých ministrů (zahraničí, obrany).

Albánské království (albánsky "Mbretëria Shqiptare", italsky "Regno albanese") byl stát na území dnešní Albánie existující od 1. září 1928 do 11. ledna 1946. V letech 1928-1939 vládl královskou diktaturou král Zog I., v letech 1939-1943 bylo království obsazeno fašistickou Itálií a byl to její loutkový stát a protektorát, zatímco vládu vedli italští guvernéři. Albánie v této době neexistovala jako nezávislý stát, ale jako autonomní součást Italské říše. Po německo-italské invazi do Jugoslávie se součástí tohoto „státu“ stala i Albánci osídlená okolní území: většina území moderního Kosova a okrajové části moderní Černé Hory, Severní Makedonie a Srbska. Záhy poté byla připojena i malá Albánci osídlená část řeckého Epiru. Po spojenecké Invazi na Sicílii v roce 1943 se Italové z Albánie stáhli a zemi na rok obsadili Němci. V letech 1944-1945 již zemi ovládali velitelé albánských partyzánských skupin pod velením komunistů. Ti 11. ledna 1946 zrušili monarchii a vyhlásili lidovou republiku.

Das Königreich Albanien (,, wörtlich "Albanisches Königreich") bestand vom 1. September 1928 bis ins Jahr 1944. Vom 7. April 1939 bis 1943 war das Königreich Albanien in Personalunion mit dem Königreich Italien vereint und war nach der Kapitulation Italiens 1943 bis 1944 von deutschen Truppen besetzt.


Rané období.

Existuje minimum spolehlivých informací o Pontiacovi před rokem 1763. Narodil se zřejmě mezi léty 1712-1725 v ottawské vesnici na řece Detroit nebo Maumee. Etnická příslušnost jeho rodičů je nejistá. Podle ottawské tradice z 18. století byl Pontiacův otec Ottawa a jeho matka z kmene Odžibvejů, nicméně jiná tradice tvrdí, že jeden z jeho rodičů pocházel z kmene Miami. Každopádně Pontiac byl svými současníky vždy považován za Ottawu. V roce 1747 již byl válečným náčelníkem, když se připojil k silám Nové Francie proti povstání, které vedl huronský náčelník Nicholas Orontony. Během francouzské a indiánské války v letech 1754-1760 podporoval francouzskou stranu. Ačkoli pro to neexistuje přímý důkaz, je pravděpodobné, že se mj. podílel na slavném vítězství Francouzů a Indiánů nad vojskem generála Braddocka 9. července 1755. Slavný britský voják ranger Robert Rogers uvádí, že se s Pontiacem setkal v roce 1760, nicméně současní historikové považují Rogersův příběh za nespolehlivý. Rogers napsal o Pontiacovi v roce 1765 hru nazvanou Ponteach: neboli divoši Ameriky (Ponteach: or the Savages of America), která přispěla k šíření Pontiacovy slávy a započala proces mytologizace ottawského náčelníka.

Příčiny a průběh povstání.

Po francouzské a indiánské válce, v níž Francouzi prohráli a ztratili své pozice v Severní Americe, rostla u bývalých domorodých spojenců Francouzů nespokojenost s politikou a obchodními praktikami vítězných Britů, kteří převzali francouzskou doménu a obsadili většinu pevností v oblasti Velkých jezer. Architekt britské indiánské politiky generál Jeffrey Amherst rozhodl o zastavení přísunu zásob (darů), které byly Francouzi tradičně mezi Indiány distribuovány z jednotlivých pevností. Považoval je za uplácení. Navíc Francouzi dodávali Indiánům střelný prach a munici. Indiánští bojovníci používali ve velkém rozsahu pušky, tudíž na tom závisela obživa jich a jejich rodin a zároveň s nimi lovili kožešinovou zvěř pro obchod. Amherst nicméně nedůvěřoval svým dřívějším nepřátelům (naprostá většina jezerních kmenů se aktivně zúčastnila války na francouzské straně) a dodávky munice zastavil.  Indiáni byli s touto britskou politikou krajně nespokojeni. Pontiac a mnozí další náčelníci začali plánovat odpor. Příčinou však nebyla jen tato britská politika. V té době se šířilo mezi domorodými kmeny náboženské obrození inspirované lenapským (delawarským) prorokem Neolinem. Ten brojil proti domorodé závislosti na evropském zboží a tvrdil, že Indiáni by se měli vrátit ke svým tradicím, přestat s alkoholem, odvrátit se od materializmu a polygamie. Neolin navíc prohlašoval, že Velký duch vyzývá domorodce, aby vyhnali Angličany ze své země. Na Pontiaca mělo toto „učení“ zřejmě velký vliv. Je však pravděpodobné, že neuvažoval o vyhnání všech bělochů, ale jeho cílem bylo umožnit návrat oblíbených Francouzů do oblasti Velkých jezer. Doufal, že vyžene britské vojáky a znovuoživí ceněnou francouzsko-indiánskou alianci.  27. dubna 1763 proběhla asi deset mil od pevnosti Detroit (za Francouzů zvané Fort Ponchartrain du Detroit) velká porada. Pontiac naléhal na přítomné, aby se k němu připojili při plánovaném překvapivém útoku na pevnost Detroit. 1. května 1763 navštívil Pontiac spolu s 50 Ottawy pevnost, aby obhlédl sílu osádky a opevnění. Podle francouzského kronikáře pronesl na další poradě tato slova: „Je pro nás důležité, mí bratři, vypudit z naší země tento národ, kterému jde jen o to nás zničit. Vy i já vidíme, že už nemůžeme získávat věci pro naše potřeby, tak jak se to dělo za našich bratrů Francouzů... Proto, mí bratři, musíme přísahat na jejich zničení a již déle nečekat. Nic nám v tom nemůže zabránit; jich je málo a my to můžeme dokázat.“  Válka (podrobněji viz Pontiacovo povstání) začala v květnu 1763, když se Pontiac a 300 bojovníků pokusili dobýt pevnost Detroit lstí. Plán se však nevydařil a Indiáni pevnost oblehli. Obléhací armáda čítala jednu dobu i přes 900 bojovníků z šesti kmenů. Mezitím poslové roznesli zprávu o Pontiacových akcích a válka se rozšířila na rozsáhlé území. V červenci 1763 porazili Pontiacovi bojovníci britský oddíl v bitvě u Bloody Run, ale nebyli schopni dobýt pevnost. V říjnu Pontiac obléhání zrušil a odešel do Illinois.  Mezitím Indiáni z mnoha kmenů začali napadat anglo-americké osady v Ohiu. Jak velký vliv měl na tyto útoky samotný Pontiac zůstává otázkou. Starší pojednání o válce ukazují Pontiaca jako divošského nicméně geniálního organizátora masivního „spiknutí“, které bylo pečlivě naplánované. (Parkman) Současní historikové obecně souhlasí, že Pontiacovy akce u Detroit byly jiskrou, jež zažehla rozsáhlé povstání. Sám Pontiac k rozšíření povstání velmi pomohl tím, že poslal posly k ostatním kmenům, aby se připojily, ale nevelel povstání jako celku. Například indiánští náčelníci v okolí pevností Pitt (Fort Pitt, Pensylvánie) a Niagara (Fort Niagara) již dlouho vyzývali k odporu vůči Britům a nepodléhali „velení“ Pontiaca. Podle Johna Sugdena Pontiac „nebyl ani organizátor ani stratég povstání, ale zažehnul ho tím, že se odvážil jednat. Jeho počáteční úspěch, úsilí a odhodlanost mu získaly dočasné vůdčí postavení, které neměl žádný z tehdejších domorodých náčelníků.“

Pozdější období.

Po přesunu do Illinois pokračoval Pontiac v podněcování protibritského odporu. Ačkoli Britové úspěšně potlačili povstání v oblasti Ohia, bylo jejich vojenské postavení vratké, a tak se rozhodli s ottawským náčelníkem jednat. Ačkoli Pontiacův vliv v okolí Detroitu upadl, získal si v Illinois a v oblasti řeky Wabash dobré postavení, proto Britové zaměřili diplomatické úsilí na jeho osobu. Vyslali do Illinois vyjednavače George Croghana. Ten se setkal s Pontiacem v létě 1765 a nešetřil na jeho osobu slovy chvály: "Je to bystrý, moudrý a málomluvný Indián, který požívá mezi svými druhy více respektu než jsem kdy u jakéhokoli Indiána viděl." Pontiac se sešel 25. července 1766 v Oswegu (Fort Ontario, New York) s britským pověřencem (superintendent) pro indiánské záležitosti sirem Williamem Johnsonem a formálně ukončil nepřátelství. Nicméně pozornost, kterou Britové věnovali Pontiacovi, vyvolávala mezi ostatními indiánskými náčelníky nelibost, neboť Pontiac si pak nárokoval větší moc, než jaká mu skutečně náležela. I díky tomu byl Pontiac postupně ostrakizován. V roce 1768 byl donucen opustit svou ottawskou vesnici na řece Maumee a vrátil se do Illinois. 20. dubna 1769 ho zde zavraždil Indián z kmene Peoria poblíž francouzské osady Cahokia. Šlo zřejmě o pomstu za to, že Pontiac dříve napadl a těžce zranil jeho strýce. Krátce poté se rozšířily různé zvěsti ohledně jeho smrti například, že si vraha najali Britové. Podle historika 19. století Francise Parkmana se po jeho zabití rozpoutala krutá pomsta na kmeni Peoria. Ačkoli je tato legenda stále občas opakována, neexistuje pro ní žádný důkaz.  Místo Pontiacova hrobu není známo, možná byl pohřben v Cahokii, ale jisté důkazy a tradice tvrdí, že to bylo v St. Louis. Po Pontiacovi bylo pojmenováno několik měst (v Michiganu, Illinois, Quebecu) a značka automobilů.

Pontiac nebo Obwandiyag (asi 1720 – 20. duben 1769, česky někdy Pontiak) byl náčelníkem indiánského kmene Ottawů a stal se slavným díky své roli v tzv. Pontiacově povstání v letech 1763-1766, což byl boj mnoha severoamerických indiánských kmenů proti britské přítomnosti v oblasti Velkých kanadských jezer následující po tzv. francouzské a indiánské válce. Historikové se neshodují na tom, jak důležitou roli hrál Pontiac v tomto povstání. Díla z 19. století ho zobrazují jako organizátora a vůdce bojů, zatímco mnohé modernější interpretace ho považují za lokálního náčelníka s omezeným vlivem.

Pontiac, eigentlich Obwandiyag (ausgesprochen: "bwon-diac"; * zwischen 1712 und 1720; † 20. April 1769) war ein (Kriegs-)Häuptling vom Stamm der Ottawa im Gebiet der Großen Seen in den heutigen Vereinigten Staaten. Er wurde bekannt durch seine Rolle als Anführer des Pontiac-Aufstands (1763–1764) gegen die britische Kolonialherrschaft.


Popis.

Vigny jsou liána|liány]] nebo byliny, řidčeji i keře. Listy jsou zpeřené, trojčetné nebo výjimečně jednolisté, převážně celokrajné. Květenství jsou úžlabní nebo vrcholové hrozny, u některých druhů hlávkovitě stažené. Květy jsou bílé nebo žlutavé, někdy purpurově prokreslené. Kalich je dvoupyský. Pavéza je okrouhlá, s oušky a někdy s přívěsky na horní straně. Křídla a člunek jsou podobné délky jako pavéza. Člunek je na konci zakřivený. Tyčinek je 10 a jsou dvoubratré. Čnělka je na konci ztlustlá. Lusky jsou podlouhlé, zploštělé nebo s okrouhlým průřezem, uvnitř bez přehrádek.

Rozšíření.

Rod vigna zahrnuje celosvětově asi 100 až 150 druhů. Je rozšířen v tropech celého světa. Nejvíce druhů se vyskytuje v tropech Starého světa. Některé druhy mají pantropické rozšíření, např. "Vigna marina" a "V. adenantha".

Taxonomie.

Rod "Vigna" náleží mezi taxonomicky obtížné skupiny a stále čeká na revizi. V současné taxonomii bobovitých je řazen do tribu "Phaseoleae". Někdy byl spojován s rodem fazol ("Phaseolus").

Obsahové látky.

Semena "Vigna radiata", "V. mungo" a "V. unguiculata" obsahují asi 22 až 25% bílkovin, 60% polysacharidů a 1 až 2% tuku. V semenech "Vigna unguiculata" je obsaženo také 2,8% gumy rozpustné ve vodě a byla zjištěna přítomnost lektinů (hemaglutininů) a inhibitorů proteázy. Semena "Vigna subterranea" obsahují asi 18% bílkovin, 60% polysacharidů (hlavně škrobu) a 6% tuku.

Význam.

Vigny náležejí mezí významné luštěniny, pěstované zejména v tropech a subtropech. Mezi nejznámější z těchto luštěnin náleží tzv. fazole mungo, semena vigny zlaté ("Vigna radiata"). Tento druh pochází z jihovýchodní Asie. Dalším známým druhem je adzuki, semena vigny adzuki ("V. angularis"), pocházející z Japonska. Z dalších druhů je významná zejména "Vigna unguiculata", která byla domestikována v západní Africe min. 3000 let před naším letopočtem. Konzumují se semena, nezralé lusky i listy, v USA je pěstována jako hodnotné krmivo. "Vigna unguiculata" var. "sesquipedalis" je pěstována pro dlouhé úzké lusky, které se sklízejí nezralé a používají jako zelenina. Je pěstována zejména v jihovýchodní Asii, Thajsku a jižní Číně. Vigna rýžová ("V. umbellata") se pěstuje zejména v jihozápadní Asii. Vigny se pěstují také jako krmivo a zelené hnojení. "Vigna vexillata" je občas pěstována v Etiopii a Súdánu pro škrobnaté kořeny. "Vigna subterranea" se pěstuje zejména v sušších oblastech tropické Afriky, neboť dobře snáší chudé a suché půdy. Plody se vyvíjejí pod zemí podobně jako je tomu u podzemnice ("Arachis"). Semena jsou velmi tvrdá a proto se často sklízejí před plnou zralostí. Z dalších druhů se pěstuje např. "V. triloba" a "V. adenantha".  Některé druhy vigny mají využití v medicíně, zejména "Vigna vexillata", "V. marina", "V. radiata" a "V. angularis" "Vigna caracalla" má velké fialové květy a je v tropech pěstována jako okrasná a půdopokryvná rostlina. Pochází z tropické Jižní Ameriky.

Reference.

Vigna ("Vigna") je rod rostlin z čeledi bobovité. Vigny jsou liány, byliny i keře s trojčetnými listy a bílými nebo žlutavými květy. Vyskytují se v počtu asi 100 až 150 druhů v tropech celého světa. Některé druhy náležejí mezi významné luštěniny, pěstované zejména v tropech.

Vigna ist eine Pflanzengattung in der Unterfamilie Schmetterlingsblütler (Faboideae) innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Es gibt etwa 100 bis 150 "Vigna"-Arten. Es ist eine der Gattungen der Faboideae, deren Arten Bohnen genannt werden. Nach aktuellem Stand der Systematik unterscheidet man zwischen neuweltlichen "Phaseolus"-Bohnen und altweltlichen "Vigna"-Bohnen.


Historie a poslení léta.

Hokej se v Šumperku hrál již od roku 1945 se střídavými úspěchy. V roce 1995 odkoupil Šumperk od celku HC Jaroměř licenci na 2. národní hokejovou ligu a hokejové město začalo psát tzv. "novodobé dějiny" šumperského hokeje. V roce 1999 se klubu podařilo postoupit do 1. ligy, kterou hrál až do roku 2001, kdy vlastníci klubu prodali v průběhu sezóny licenci na 1. ligu Hradci Králové. Město zůstalo rok a půl bez seniorského hokeje, když v roce 2003 vzniká v Šumperku občanské sdružení, které přihlásilo svůj tým do krajského přeboru pod názvem Hokej Šumperk 2003.  Hned v první sezoně se týmu podařilo postoupit do kvalifikace o 2. ligu, ovšem tam vypadl hned v 1. kole s celkem z Velkého Meziříčí. Přesto klub opět odkupuje licenci na 2. ligu, tentokrát od týmu HC Frýdek-Místek. V sezoně 2006/2007 se pak šumperským Drakům podařilo po 8 letech opět postoupit do 1. ligy. V následující sezoně však končí poslední a sestupují opět do 2. ligy. V sezoně 2008/2009 se Drakům opět daří zvítězit v kvalifikaci o 1. ligu. Následující sezóna v 1.lize však končí propadákem a Šumperk sestupuje zpátky do 2.ligy. Do třetice klub vybojoval postup v sezóně 2010/2011, kdy Šumperk vytvořil i nový český rekord v počtu domácí neporazitelnosti. Během celé sezóny nedokázal žádný celek v Šumperku vyhrát, Draci odehráli na svém ledě plných 28 utkání, čímž o jeden zápas vylepšili dosavadní rekord českých hokejových soutěží. Sezona 2015/2016 byla pro Šumperk totální propadák, prohrál skupinu o udržení čímž skončil na posledním místě a sestupuje opět zpátky do 2. hokejové ligy.  V sezoně 2016/17 se 2. liga rozdělila do tří skupin Draci se zapojili do skupiny Východ a po odhlášení Břeclavi z finančních důvodů, zbylo ve skupině osm týmů a draci měli v prvním kole volno. Utkání druhého kola se Vsetínem předčasně ukončeno, kvůli mlze nad ledem.  V sezóně 2017/18 se Draci dostali do finále, kde nastoupili proti HC RT Torax Poruba 2011. Šumperk se ve finále potýkal s velkou marodkou, a tak prohráli finále 0:3 na zápasy. V dalším ročníku jej vyřadili Moravské Budějovice. Pro spousty fanoušků a expertů to bylo překvapivé vyřazení. Nicméně v téže sezóně dokázaly Budějovice dokráčet až do samotné baráže o první ligu.  V sezóně 2019/20 Draci nastoupili se změnou na trenérském postu. Martin Janeček nahradil na lavičce trenérské duo Jozef Zavadil–Zdeněk Novosad, v této sezóně se podařilo drakům vyhrát svojí skupinu a opět postoupit do první ligy a to i navzdory nemožnosti hrát play off kvůli pandemii Covid-19.

Historické názvy.

Zdroj:

Přehled ligové účasti.

Zdroj:  Zdroj:

Draci Šumperk je český klub ledního hokeje, který sídlí ve městě Šumperk v Olomouckém kraji. Založen byl v roce 1945 pod názvem TJ Železničář Šumperk. Svůj současný název nese od roku 2019. Od sezóny 2016/17 působí ve 2. lize, třetí české nejvyšší soutěži ledního hokeje. Klubové barvy jsou žlutá a modrá. V roce 2019 změnil klub název na Draci Pars Šumperk.

Salith Šumperk (bis 2009 "Hokej Šumperk 2003") ist ein Eishockeyclub aus Šumperk, Tschechien, der seit 2016 wieder in der drittklassigen 2. česká hokejová liga Tschechiens spielt.


Život.

Podle mínění Arnolda Houbrakena působil Van der Neer v Gorinchemu jako a správce pánů z Arkelu. Tato domněnka by vysvětlovala skutečnost, že existuje velmi málo datovaných děl z doby umělcových počátků. Je pravděpodobné, že byl ve svých amatérských malířských počátcích ovlivněn lokálními malíři Rafaelem a Jochemem Govertsz Camphuysenovými, jejichž sestru Lysbeth si v roce 1632 vzal za ženu. Téhož roku se manželé odstěhovali do Amsterdamu, kde se jim roku 1634 narodil syn Eglon, později známý portrétní a žánrový malíř. Roku 1659 se Aert van der Neer otevřel hostinec a obchod s vínem, protože jej malířství nedokázalo uživit. Přesto malíř zemřel v naprosté bídě. Při soupisu majetku byly jeho obrazy oceněny kolem pěti zlatých za kus, tedy velmi malými sumami.

Dílo.

Nejstarší díla Aernouta van der Neer, opatřena písmeny A.V. a D.N., mezi nimiž je vložena datace jsou dvě zimní krajiny, které se nachází v Rijksmuseu v Amsterodamu (1639) a v Martinově sbírce v Kielu (1642), obě krajiny jsou ještě nevyzrálá díla nízké kvality. Daleko lepší je "Zimní krajina" (1643) ve sbírce paní Wantageové a "Noční scéna" (1644) v d'Arenbergově sbírce v Bruselu.

Spolupráce s Aelbertem Cuypem.

V roce 1652 van der Neer dvěma nebo třemi obrazy, které jsou dnes v galeriích v Berlíně a Kodani zachytil dramatický noční požár staré amsterodamské radnice. Ačkoli byl Amsterodam zřejmě stále jeho bydlištěm, zachycují obrazy z této doby často kanály a lesy kolem Haarlemu a Leidenu, řeky Máza a Rýn. Někdy nalezneme na těchto obrazech také Dordrecht, město v němž bydlel malíř a krajinář Aelbert Cuyp. I podle jiných dokladů byli tito dva malíři v přátelském vztahu. Neerova plátna z této doby vykazují řadu společných znaků s plátny Cuypovými. Na některých dokonce pracovali společně. Krajiny tohoto druhu jsou ve sbírkách vévodů z Bedfordu z Westminsteru. Obsahují obě, v té době Neerem užívané malířské polohy: Zamrzlou Mázu s rybáři a noční krajinu ozářenou měsíčním světlem, odrážejícím se na poklidné vodní hladině.  Vzájemný vztah obou malířů nebyl vyrovnaný, nýbrž šlo o vztah učitele a žáka. Cuyp vystupoval jako sebevědomý, suverénní tvůrce, od něhož van der Neer žádal pomoc. Neerovu malířskou tvorbu Cuyp nehodnotil příliš vysoko. Prostě pečlivě oživil jeho krajiny figurální stafáží a zvířaty.  Je to patrné na krajině se západem slunce z Louvru, ve kterém popředí a dobytek evidentně maloval Cuyp. Neerův obraz V Národní galerii v Londýně byl Cuypem signovaný na vědru dojičky, jejíž postava s červenou sukní je do van der Neerovy krajiny namalována s osvěžující účinností. Podobně významný je Cuypův vklad do obrazu ze státní galerie ve Frankfurtu, na němž maloval pár rybářů se psem a lovce stopujícího překvapené kachny.

Náměty.

Ačkoli byl Neer podobně precizním malířem jako Cuyp, dokonce obdobně pracuje se světelnými reflexy a budováním krajiny, je takřka jeho protikladem pokud jde o tmavost zobrazených krajin. Zatímco Cuyp maluje téměř zásadně krajiny zalité světlem, tvoří Neer vedle zimních krajin hlavně krajiny noční.  Neerova oblíbená témata řek a říční krajiny, tak typické pro nizozemskou krajinu, jsou zachycena při západu slunce nebo za měsíční noci. Mimořádná je jeho schopnost uchopit krajinu v oblačné průsvitnosti, v níž různé a i značně vzdálené objekty zcela ostře vystupují z temného, oblačného nebe a ubíhající ploché říční krajiny, budovaných pomocí teplých hnědí o ocelových šedí. Samostatnou variantou těchto nočních krajin jsou nesmírně dramatické noční výjevy hořících budov.  Jiným typem námětů jsou, v holandské krajinomalbě už tradiční, zobrazení zimních krajin se zamrzlými vodními plochami, odrážejícími podobně jako noční krajiny chladné denní světlo. V těchto obrazech nechybí bohatá figurální stafáž hráčů golfu, bruslaři a rybáři. Malířova schopnost vyhnout se i v těchto zimních krajinách dojmu ledového chladu, patří také k jeho velkým darům.

Význam.

Do jisté míry příbuzné tmavé krajiny maloval už o něco dříve Jan van Goyen, přesto je Neerův přínos k holanské krajinomalbě zpracováním námětů nočních krajin velmi významný. Jeho obrazy nejsou na uměleckém trhu ceněny tolik než Aelbert Cuyp nebo Meindert Hobbema, ale pro jejich zvláštní kouzlo jsou často vyhledávány a jsou obsaženy v četných sbírkách. Kolem sto padesáti obrazů je přístupno veřejnosti. Nejkvalitnější sbírka Neerových obrazů je Ermitáži v Petrohradu. V Anglii se jeho obrazy nalézají v Národní galerii a ve Wallace Collection. Z dalších jmenujme sbírku Markýzů z Bute a sbírku plukovníka Holforda.

Aernout van der Neer [nér] (kol. 1603 Amsterdam – 9. listopadu 1677 Amsterdam), obvykle nazývaný Aert nebo Artus, byl nizozemský malíř, krajinář 17. století.

Aert van der Neer (auch "Aart" oder "Artus van der Neer"; * 1603 oder 1604 in Gorinchem; † 9. November 1677 in Amsterdam) war ein niederländischer Landschaftsmaler des Barocks. Seine Spezialität waren Landschaften im Winter und bei Nacht.


Život a kariéra.

Narodil se v Paříži v aristokratické rodině jako třetí dítě Charlese Louise de Frédy a Agathy-Gabrielle de Mirville de Coubertin. Inspirovaný návštěvami středních a vysokých škol ve Spojeném království a Spojených státech se rozhodl zlepšit úroveň vzdělávání ve Francii. Domníval se, že součástí výuky by měla být tělesná sportovní příprava, kterou považoval za důležitou pro správný vývoj mladých lidí. Rostoucí mezinárodní zájem o starověké olympijské hry, podporovaný tehdejšími archeologickými nálezy v Olympii, jej přiměl k vytvoření plánu na oživení her, zakázaných v roce 394 n. l.  Poprvé s návrhem vystoupil 25. listopadu 1892 na jubilejním zasedání Unie francouzských společností atletických sportů v amfiteátru pařížské Sorbony. Ohlasu se nedočkal.  Aby svůj plán zpopularizoval, zorganizoval 16. - 25. června 1894 mezinárodní "Kongres pro obnovení olympijských her" v Sorbonně v Paříži. Zúčastnilo se jej 79 delegátů ze 49 svazů a klubů zastupujících 12 zemí. Češi zde nebyli. Na tomto kongresu navrhl znovu zavést olympijské hry. Kongres dne 20. června s návrhem souhlasil a 23. června odsouhlasil složení řídícího orgánu - Mezinárodního olympijského výboru (MOV). On sám se stal jeho generálním tajemníkem (v letech 1894 - 1896). MOV rozhodl, že první olympijské hry po patnácti stoletích se budou konat v Aténach v Řecku a následně každé čtyři roky. První olympiáda byla velmi úspěšná a po jejím skončení a odstoupení prvního předsedy MOV Demetria Vikelasa se on sám stal předsedou organizace, kterou založil. Předsedou MOV byl 29 let, v letech 1896 až 1925. Vytvořil olympijský protokol, ceremoniály zahájení i zakončení her a je i autorem první olympijské vlajky, symbolu a hesla. Vše bylo předvedeno na kongresu MOV roku 1914 v Paříži.  Přes počáteční úspěch byly následné hry v letech 1900 v Paříži a 1904 v Saint Louis zastíněny současně konanými mezinárodními výstavami a dostalo se jim jen malé pozornosti médií.  Tento trend se podařilo zvrátit čtvrtými hrami v roce 1908 a Olympijské hry se staly nejdůležitější sportovní událostí. Pro hry v roce 1912 vytvořil zcela nový sport – moderní pětiboj a po hrách v roce 1924 v Paříži odstoupil z vedení MOV. Třetím předsedou MOV se stal Belgičan Henri de Baillet-Latour.  Čestným předsedou MOV zůstal až do své smrti v roce 1937 v Ženevě. Je pochovaný v Lausanne, které je sídlem MOV, a jeho srdce bylo pochováno v památníku v blízkosti starořecké Olympie. V Praze se nachází "Hotel Coubertin" v areálu strahovského stadionu.

Baron Pierre de Coubertin (1. ledna 1863 Paříž – 2. září 1937 Ženeva), původním jménem Pierre de Frédy byl francouzský pedagog a historik, nejvíce známý jako zakladatel moderních olympijských her.

Pierre de Frédy, Baron de Coubertin (* 1. Januar 1863 in Paris; † 2. September 1937 in Genf) war ein französischer Pädagoge, Historiker und Sportfunktionär. Coubertin trat maßgeblich für eine Wiederbelebung der Olympischen Spiele ein und gründete 1894 das Internationale Olympische Komitee, dessen zweiter Präsident er von 1896 bis 1925 war.


Život.

Rodinné zázemí.

Vyrůstal ve středostavovské brněnské židovské rodině, kulturně zakotvené v tamním německém prostředí. Jeho otcem byl Siegfried Taub, významný politik (též senátor a ministr), funkcionář rakouské a po roce 1918 německé sociální demokracie v ČSR. Mateřskou řečí Valtra Tauba byla němčina (dle vzpomínek Valtra byla jeho rodnou řečí spíše čeština, němčina jako hlavní jazyk německého Brna), ovšem od mládí byl veden k bilingvní komunikaci, takže v dospělosti perfektně ovládal i češtinu.

Herecké počátky.

Maturoval v roce 1925 na gymnáziu v Brně. Krátce studoval několik semestrů práva, ale touha po divadle jeho další studia přerušila. Už jako student totiž hrál v Německém divadle v Brně a přispíval také divadelními kritikami do časopisu "Der Montag". V roce 1927 nastoupil jako dramaturg, nápověda a herec v Německém divadle v Ostravě. Na přelomu 20. a 30. let působil střídavě na německy hrajících scénách v Teplicích, Vídni (Volkstheater Wien) a také Karlových Varech. V letech 1931–9 byl jako herec a režisér angažován do Nového německého divadla v Praze. Už ve třicátých letech se objevoval i v českém filmu, byť jen v drobných rolích.

Novinář, herec a levicový aktivista.

V Praze patřil mezi čelní představitele německé kulturní levice. Mimo jiné byl zakládajícím členem a jednatelem "Klubu českých a německých divadelních pracovníků". Před nacisty utekl se svojí manželkou, rovněž herečkou (hrající pod jménem Lux Rodenbergová) na poslední chvíli přes Polsko do neutrálního Švédska. Přesto zde byl v roce 1942 na nátlak nacistického Německa na krátký čas uvězněn za spolupráci s londýnskou exilovou vládou a za činnost pro ČTK. Ve Švédsku sice získal zahraniční novinářskou akreditaci, nacisté ale nelibě nesli jeho spolupráci s československým zahraničním odbojem. Prostřednictvím švédských úřadů ale dokázali jeho činnost brzdit jen v určitých oblastech.  Po válce začala Taubovy zahraniční kontakty využívat Československá tisková kancelář (předchůdce dnešní ČTK). V letech 1947–1948 řídil její Stockholmskou pobočku pro severské státy. Poté, kdy byl ze země vyhoštěn za zpravodajskou (?) činnost ve prospěch SSSR, působil jako redaktor zahraničního oddělení ČTK v Praze. Na počátku 50. let byl ale v době probíhajících politických procesů propuštěn. Mezi hlavní důvody Taubova propuštění lze počítat jeho válečné působení v západní části Evropy a také jeho židovský původ (procesy měly výrazně protižidovský charakter).  V následujících letech 1951–53 postupně pracoval jako redaktor, referent, umělecký vedoucí a režisér Estrádního jednatelství Hudební a artistické ústředny (HAÚ). Ve státním podniku Československé cirkusy, varieté a lunaparky Praha si postupně prošel degradací od náměstka ředitele po člena technického personálu, a dokonce krmiče lvů. K divadlu se mohl vrátit teprve s příchodem politického uvolňování, v roce 1953, kdy jako režisér nastoupil do divadla ve Varnsdorfu. Krátce působil také v Krajském oblastním divadle v Plzni. Už v roce 1954 ale získal místo v souboru Realistického divadla Zdeňka Nejedlého v Praze, kde pak působil až do důchodu (1971). Od druhé poloviny 50. let se opět začal objevovat v českém filmu a také v televizních inscenacích. Většinou šlo znovu spíše o menší role. Na rozdíl od předválečného období to ale v mnoha případech byly kvalitní filmy.  Od roku 1964 měl po mnoha letech příležitost hostovat i na zahraničních německých divadelních scénách a to jak ve východním, tak i v západním Německu. Taub zemřel v roce 1982 na jevišti vídeňského Burgtheatru. Pohřeb ale proběhl ve strašnickém krematoriu. Pohřben je na Vyšehradském hřbitově.

Politické přesvědčení a spolupráce se špionáží.

Valtr Taub po celý svůj život inklinoval k levicovým hodnotám, které přijal už od svého otce, významného levicového politika. Zatímco otec Siegfried Taub ovšem celoživotně zůstával věrný tradiční demokratické levici, syn Valtr se v roce 1935 stal členem komunistické strany. V divadle vedl stranickou ilegální buňku.  V období komunismu se stal agentem z přesvědčení. Už ve Švédsku pracoval pro sovětskou tajnou službu a po návratu do Československa i pro československou komunistickou rozvědku. Po návratu z hereckých zájezdů v Rakousku a Německu donášel na tamní špičkové politiky, s nimiž se znal z válečného exilu ve Švédsku. Státní bezpečnosti poskytoval informace ze života spisovatele Pavla Kohouta.

Valtr Taub, původně Walter Taub, respektive Valter Taub (18. června 1907, Brno – 30. září 1982, Vídeň, Rakousko), byl česko-německý herec, divadelní režisér a novinář židovského původu.

Valter Taub, auch "Walter Taub" und "Valtr Taub" (* 18. Juni 1907 in Brünn; † 30. September 1982 in Wien) war ein tschechischer Schauspieler und Theaterregisseur.


Mezistátní utkání Macaa.

08.01.2003 Hongkong 30:1 Macao  07.01.2007 Hongkong 8:0 Macao  26.01.2007 Kuvajt 15:2 Macao  27.01.2007 Čína 26:0 Macao  30.01.2007 Thajsko 6:0 Macao  08.03.2007 Hongkong 4:4 Macao  09.03.2007 Hongkong 5:2 Macao  25.01.2008 Hongkong 5:1 Macao  24.04.2008 Singapur 4:0 Macao  24.04.2008 Thajsko 3:2 Macao  25.04.2008 Hongkong 6:2 Macao  25.04.2008 Tchaj-wan 9:0 Macao  26.04.2008 Malajsie 4:0 Macao  15.03.2009 Spojené arabské emiráty 7:0 Macao  16.03.2009 Hongkong 11:0 Macao  17.03.2009 Singapur 6:1 Macao  19.03.2009 Mongolsko 4:1 Macao  20.03.2009 Macao 8:0 Indie  30.03.2010 Singapur 3:3 Macao  31.03.2010 Malajsie 7:1 Macao  01.04.2010 Kuvajt 2:2 Macao  02.04.2010 Thajsko 6:0 Macao  03.04.2010 Hongkong 2:0 Macao  04.04.2010 Kuvajt 2:0 Macao  25.04.2011 Kuvajt 8:3 Macao  26.04.2011 Spojené arabské emiráty 8:0 Macao  27.04.2011 Thajsko 8:3 Macao  29.04.2011 Hongkong 13:0 Macao  30.04.2011 Macao 8:0 Indie  12.01.2012 Hongkong 7:0 Macao  18.03.2012 Macao 5:3 Indie  19.03.2012 Malajsie 8:1 Macao  21.03.2012 Indie 5:1 Macao  22.03.2012 Malajsie 5:2 Macao  16.03.2013 Macao 6:4 Singapur  18.03.2013 Mongolsko 6:1 Macao  20.03.2013 Hongkong 9:0 Macao  21.03.2013 Macao 9:1 Indie  22.03.2013 Tchaj-wan 11:0 Macao  03.08.2013 Hongkong 7:1 Macao  01.12.2013 Macao 4:2 Hongkong  24.02.2014 Macao 12:0 Indie  26.02.2014 Singapur 2:1 Macao  27.02.2014 Kyrgyzstán 3:1 Macao  01.03.2014 Macao 2:1 Singapur  02.03.2014 Macao 5:4 Kyrgyzstán  31.08.2014 Hongkong 7:0 Macao  13.09.2014 Filipíny 10:0 Macao  30.11.2014 Hongkong 4:1 Macao  28.12.2014 Hongkong 3:2 Macao  14.03.2015 Mongolsko 8:1 Macao  15.03.2015 Tchaj-wan 30:0 Macao  17.03.2015 Thajsko 4:1 Macao  18.03.2015 Spojené arabské emiráty 7:0 Macao  29.08.2015 Hongkong 6:1 Macao  20.09.2015 Katar 2:1 Macao  20.09.2015 Macao 2:1 Katar  11.10.2015 Hongkong 2:2 Macao  22.11.2015 Hongkong 6:0 Macao  10.04.2016 Macao 7:6 Indie  11.04.2016 Macao 4:1 Katar  13.04.2016 Malajsie 6:1 Macao  14.04.2016 Kyrgyzstán 8:1 Macao

Hokejová reprezentace Macaa je národní hokejové mužstvo Macaa. Federace ledních sportů Macaa sdružuje 119 registrovaných hráčů (z toho 48 seniorů), majících k dispozici 1 halu s umělou ledovou plochou. Macao je členem Mezinárodní federace ledního hokeje od 12. května 2005 (jediným který se na rozdíl od mistrovství světa nemůže účastnit zimních olympijských her, neboť jeho národní olympijský výbor dosud nebyl oficiálně uznán).

Die macauische Eishockeynationalmannschaft der Herren gehört zur "Associação Geral de Desportos sobre o Gelo de Macau", dem Eissportverband von Macau. Aktueller Trainer ist Chen Zhipeng.


Život.

Narodil se v Polsku na Paprocké Vůli v šlechtické rodině. Studoval univerzitu v Krakově a roku 1577 se účastnil bitvy o Gdaňsk. Jeho osobní život nebyl šťastný, měl o mnoho let starší bohatou manželku Jadwigu Kosobudzkou (zemřela 1572), která jej týrala. Manželství bylo bezdětné. V sedmdesátých létech 16. stol. se jako katolík stal členem strany, která podporovala kandidaturu Maxmiliána Habsburského na polský trůn, ale po porážce Maxmiliána III. roku 1588 byl Paprocký nucen uprchnout z Polska na Moravu.  Na Moravě a v Čechách zůstal přes 22 let, naučil se dobře česky a získal i český inkolát. V letech 1579–1598 pobýval v Kroměříži. Mimo jiné zde napsal i své "Zrcadlo markrabství moravského" (1593), ve kterém najdeme rytinu Jana Willenberga zachycující nejstarší pohled na Kroměříž. Díky podpoře nejprve olomouckého biskupa Stanislava Pavlovského a pak Jana Zbyňka Zajíce z Házmburka napsal řadu knih o genealogii a heraldice, ale také překládal polské básně a psal i vlastní, zejména náboženské. Byl přítelem známého polského alchymisty Michala Sendivoje. Roku 1610 se vrátil do Polska, kde ve Lvově 27. prosince 1614 zemřel a je tam pohřben.  Historický význam jeho děl, zejména "Zrcadla markrabství moravského" (1593) a "Diadochu" (1602), obšírné kroniky českých knížat, králů, šlechty i měst, je značný i přes nekritičnost, kterou trpí. Jsou to díla dosud pozoruhodná nejen pro genealoga, ale zejména pro historika, který hledá prameny k českým a polským (také uherským a rakouským) dějinám v 2. polovici 16. století. Jeho básně nejsou bez významu ani pro vývoj básnické polské literatury.

Bartoloměj Paprocký z Hlohol a Paprocké Vůle (1540/1543 – 27. prosinec 1614 Lvov) byl polský a český historik, heraldik a genealog.

Bartosz Paprocki (auch "Bartholomäus Paprocky" oder "Bartholomew Paprocki", polnisch "Bartłomiej Paprocki", tschechisch "Bartoloměj Paprocký z Hlahol a Paprocké Vůle"; * 1540/1543 bei Sierpc; † 27. Dezember 1614 in Lemberg, Polen, heute Ukraine) war ein polnischer und tschechischer Schriftsteller, Historiker, Übersetzer, Dichter, Heraldiker und Pionier der polnischen und tschechischen Genealogie.