Životopis.

Mládí, studium a herecké začátky (1874 - 1905).

Vsevolod Mejerchold se narodil 28. ledna (9. února) 1874 v Penze v rusko-německé rodině s židovskou tradicí jako Karl Kazimir Teodor Meyerhold. Jeho otec byl majitelem továrny na výrobu vodky. Když dovršil osmnáct let, po smrti otce, přestoupil na pravoslavnou víru a změnil si jméno a příjmení (křestní jméno Vsevolod zvolil na památku oblíbeného spisovatele Vsevoloda Garšina). Po absolvování gymnázia v roce 1895 se stal posluchačem právnické fakulty Moskevské univerzity, ale již po prvním semestru studia zanechal a začal se věnovat divadlu. Ve dvaadvaceti letech se oženil se svou láskou Olgou Mundt. Na podzim roku 1896 byl přijat do divadelní školy Moskevské filharmonie, kterou řídil V. I. Němirovič-Dančenko spolu s A. A. Fedotoverm. Školu absolvoval v roce 1898 a jeho herecké výkony byly oceněny nejvyšší známkou a byla mu udělena pamětní stříbrná medaile. Po bankrotu rodinné firmy se Mejercholdova manželka přestěhovala do Moskvy, kde se jim narodila dcera. Mejerchold musel živit rodinu a v nově založeném Moskevském uměleckém divadle (MCHAT) začal pracovat jako herec. K jeho učitelům patřili režiséři Stanislavskij a Němirovič-Dančenko, oba představitelé realistického proudu v ruském divadle. V zahajovací sezoně Mejerchold z celkového počtu 130 představení vystoupil v devadesáti. Kromě vlastní herecké práce se Mejerchold během první sezony podílel na vypracování statutu divadla a byl členem divadelní rady. Účinkoval v legendárním představení Čechovova Racka v roli Trepleva a jako první ztvárnil roli Tuzenbacha ve Třech sestrách (r. 1901).  V roce 1902 po čtyřech úspěšných sezónách z divadla odešel a vydal se na samostatnou režisérskou dráhu. S novým souborem odjel na jih Ruska do Chersonu a absolvoval zájezd do kulturně zaostalých gubernií, kde uváděl tituly odpovídající vkusu publika, aby získal prostředky pro další existenci. V roce 1903 založil Tovaryšstvo nového dramatu s repertoárem zaměřeným na dramata A. P. Čechova ("Višňový sad", "Tři sestry"), s nímž účinkoval mj. ve Tbilisi. Činnost Tovaryšstva skončila v roce 1905, i když formálně existovalo ještě dva roky. Během své existence divadlo realizovalo kolem 200 představení.  V květnu 1905 v Moskvě založil Divadlo-Studio, jako pobočku MCHAT a pozvolna se propracovával k teorii symbolického herectví. V roce 1906 po roztržce se Stanislavským v názorech na práci s herci divadlo opustil. Zabýval se myšlenkou na otevření nového studia Maják, která však na zásah carského ministerstva vnitra nebyla realizována.

Režisérem v Petrohradu (1906 - 1916).

Od roku 1906 působil na významných scénách v Petrohradě, kam odjel na pozvání známé ruské herečky V. F. Komissarževské. V jejím Novém činoherním divadle získal velkou popularitu a uznání jako režisér-experimentátor. Propagoval tzv. stylizované divadlo, které se odpoutává od reality. Inspirací mu byli především francouzští symbolisté. Stylizované dekorativní divadlo ignorovalo hercovu individualitu a herci připomínali loutky svými statickými pózami a monotónním přednesem. Přes úspěchy představení se V. F. Komissarževská s Mejercholdem po roce rozešla.  V roce 1906 se profiloval už i jako teoretik divadla. Tehdy vznikla jeho kritická úvaha Domluvené divadlo, kterou v roce 1913 spolu s dalšími svými texty vydal ve sborníku O divadle. Jeho hlavní teze jsou:  V roce 1908 se Mejerchold stal režisérem v petrohradském Alexandrinském divadle. Ze tří připravovaných představení se uskutečnilo jen jedno a Mejerchold se pokusil založit malou experimentální scénu Intimní divadlo v Lukomoří. V sezóně 1910-11 zahájil činnost Dům intermedií s repertoárem zaměřeným na grotesky, jednoaktovky a pásma krátkých výstupů. Zajímal se o pantomimu. V Alexandrinském divadle usiloval o zvýšení umělecké úrovně představení (např. Molierův Don Juan) a jeho vliv rostl. V roce 1911 režíroval v Mariinském divadle operu Boris Godunov. V roce 1912 inscenoval na břehu Finského zálivu ve volné přírodě představení španělského dramatika Calderóna. V roce 1913 odjel do Paříže, kde hostoval jako režisér. Po návratu založil vlastní studio v Petrohradě, které existovalo do roku 1918. Mejerchold tam učil techniku jevištního pohybu.  V dalších letech připravoval adaptaci Lermontovovy Maškarády, v níž převládaly dynamické scény s přesně určeným pohybem postav. Aplikoval zákony mechaniky na lidské tělo (Mejercholdova biomechanika). Smyslem je to, aby herec maximálně ovládl své tělo jako hudebník svůj nástroj. Představení s nákladnou a okázalou výpravou A. J. Golovina, které bylo původně určeno k 100. výročí narození Lermontova (1914), mělo premiéru 25. února 1917, kdy v Petrohradě vypukla revoluce. Kritikou bylo označeno za afektovaný výmysl a staženo z repertoáru.  V roce 1915 natočil film "Portrét Doriana Graye", v němž vytvořil i hlavní roli. O rok později natočil film "Silný člověk".Zkušenosti z filmování a některé postupy uplatnil později i v některých divadelních inscenacích (např. Ostrovského Les v roce 1924, Gogolův Revizor r. 1926, Trust D. E. - literární montáž podle Erenburgova románu).

Vývoj po říjnové revoluci (1917 - 1919).

Byl rozporuplnou osobností. Do roku 1917 vystupoval jako švihák a extravagantní umělec (viz portrét malíře Borise Grigorjeva), potom se stal zastáncem revoluce a přidal se na stranu bolševiků. Své levicové názory prosazoval i do režijní práce. V listopadu 1917 pronesl na schůzi herců projev, v němž zazněla památná věta: „Nastal čas, aby do spícího hlediště vkročil proletariát a vzbudil divadlo k novému životu.“ Patřil ke skupině levicově orientovaných umělců podporujících novou sovětskou vládu ve státních divadlech. Vstoupil do Komunistické strany a stal se vedoucím petrohradské sekce Divadelního oddělení. Umění se mělo stát součástí života dělnické třídy. Mejerchold se hlásil k myšlence, že politická revoluce má přerůst v revoluci divadla.  Po říjnové revoluci v roce 1917 se Mejercholdovy inscenace stávají extrémně levicově orientovanými a sám Mejerchold byl v bývalých carských divadlech přezdíván jako "rudogvardějec". V tomto období na oblíbenosti získala davová představení oslavující vítězství proletariátu, čemuž odpovídaly i Mejercholdovy projekty, které jsou typicky konstruktivistické.Po revoluci v Petrohradě režíroval monumentální představení pod širým nebem, která zobrazovala historické události 1917 a v nichž účinkovaly tisíce námořníků a dobrovolníků, byla použita skutečná bojová technika a výstřely z křižníku Aurora. Na závěr byl uspořádán ohňostroj a zněly dělové salvy.  V roce 1917 se seznámil v Petrohradě se Zinaidou Rajchovou, ženou básníka Sergeje Jesenina, do které se hluboce zamiloval.  V roce 1919 M. onemocněl tuberkulózou a odjel se léčit na Krym. V důsledku složitých politických poměrů a občanské války často měnil působiště. V Novorossijsku se dostal do bělogvardějského vězení.

Působení v Moskvě - Státní divadlo V. E. Mejercholda (GOSTIM).

20. léta - vlastní divadlo.

Po osvobození Krymu Rudou armádou návratu se na návrh lidového komisaře Lunačarského vrátil roku 1920 do Moskvy, kde byl jmenován vedoucím divadelního oddělení Lidového komisariátu pro osvětu. Jeho levicové názory jsou vyjádřeny v programu hnutí Divadelní říjen. Propagoval myšlenku, že umění má sloužit politickým cílům.  V roce 1920 založil První Divadlo RSFSR. V něm uplatňoval své experimentální metody a uváděl revoluční představení. Jeho extravagantní umění a názory na přeměnu ruského divadla nebyly přijímány stranickými funkcionáři s pochopením a Mejerchold byl odvolán z funkce vedoucího divadelního oddělení. Politické špičky odsoudily provedení hry belgického symbolistického dramatika E. Verhaerena Svítání (1921). Činnost divadla trvala jen dvě sezony.  Ve 20. letech vytvořil Mejerchold své vůbec nejvýznamnější inscenace, které jsou výsledkem příklonu k ruskému konstruktivismu a uplatnění jeho osobité metody v herectví, kterou nazval biomechanikou. Systém cvičení měl herce naučit přesně ovládat své tělo a využívat jeho pohyb k vyvolání emocí. Znalost mechaniky vlastního těla může pomoci vytvořit jedinečnou výrazovou formu. Ve svém divadle zdokonaloval a zaváděl nové techniky režijní práce a nový přístup k výchově herců. Chtěl vytvořit styl odpovídající věku strojů.  Úzce spolupracoval s Majakovským. Jejich prvním společným představením byla Mystérie-buffa, symbolický obraz oslavující revoluční převrat a nový život. Monumentální jeviště propojovalo účinkující s publikem. Druhá verze z roku 1921 měla velký úspěch na mnoha scénách v Rusku.  V roce 1922 uvedl hru belgického expresionisty Fernanda Crommelyncka Velkolepý paroháč, ve které byly poprvé výrazně uplatněny principy biomechaniky v hereckém projevu a revoluční scénografické řešení ve stylu konstruktivismu (lešení, herci v kombinézách, cirkusové triky a pod.).  V těchto letech dosahoval největší životní úspěchy. V roce 1923 mu byl udělen titul Národní umělec Sovětské republiky a znovu získal vlastní divadlo, známé jako Státní divadlo V. E. Mejercholda (GOSTIM).  Politické špičky stále častěji jeho avantgardní divadelní inscenace podrobovaly kritice a opouštěli jej i diváci. Týkalo se to i jeho zpracování ruské divadelní klasiky: Gogolův Revizor (1927) nebo Gribojedovovo Hoře z rozumu (1928). V roce 1928 odjel na pět měsíců do Francie, odkud adresoval kulturním institucím Sovětského svazu dopis s žádostí o poskytnutí finančních prostředků, které by umožnily další existenci jeho divadla. Sovětské vedení tento dopis ostře odsoudilo a Mejerchold byl označen za představitele „rozběsněné maloburžoazní inteligence“. Na Stalinův zásah je mu umožněno pokračovat v činnosti. Po návratu do Moskvy inscenoval dvě Majakovského satiry na sovětskou byrokracii: Štěnici a Horkou lázeň, které však nebyly příznivě přijaty.

30. léta - impresionistické období.

Ve třicátých letech, zvláště po smrti Majakovského, Mejercholdovo. divadlo hledá nový repertoár. Tato léta jsou dobou postupného útlumu revolučního Mejercholdova divadelního programu let dvacátých. Odklání se od biomechaniky k psychologicko-realistickému hereckému pojetí. Vrací se ke klasickému repertoáru, ve kterém v hlavních rolích vystupovala jeho druhá manželka – herečka Zinaida Rajchová. Vrcholem tvorby závěrečné etapy režisérova života se staly impresionisticky laděné inscenace s nádhernou výpravou a stylizovanými dekoracemi: Dáma s kaméliemi (1934) A. Dumase a Piková dáma (1935) A. S. Puškina.  Hlavním důvodem Mejercholdova ústupu od radikálního programu předchozího desetiletí byl nepochybně především neustálý politický tlak na jeho osobu. V polovině 30. let, v souvislosti s počátkem éry stalinských čistek, se tento tlak proměnil ve skutečnou štvanici. Mejerchold je prohlášen za formalistu a nepřítele socialistického umění (ve stalinistickém Rusku se ujímá obecné označení linie stylizovaného divadla jako „mejercholdovština“). Mejerchold se veřejně kaje ze svých „hříchů“ spáchaných na divadle a distancuje se od své předchozí tvorby. Kritické útoky na něj se však dále stupňují a vyvrcholí likvidací jeho divadla. Mejerchold je doslova na dlažbě.  Od roku 1936 se kritika vedoucích stranických orgánů zaměřila především na práci avantgardních divadel. Mejerchold byl nařčen, že kazil klasický repertoár, nevytvořil ani jednu sovětskou inscenaci a demoralizoval celý soubor. Rozhodl se nastudovat Ostrovského román Jak se kalila ocel. Premiéra měla být uvedena k 20. výročí říjnové revoluce, avšak zpracování se nelíbilo politickým představitelům. Hra pod názvem Jeden život byla zakázána a v novinách Pravda vyšel článek označující Mejercholdovu práci jako cizí sovětskému umění. V jeho práci byly shledávány buržoazní, formalistické přístupy. Usnesením Výboru pro umění v lednu 1938 bylo jeho divadlo zlikvidováno. K. S. Stanislavskij mu nabídl práci režiséra v operním divadle, kvůli jeho náhlému úmrtí to nebylo realizováno.

Zatčení a poprava.

I přes to, že z počátku Mejerchold sympatizoval s bolševismem a revoluci v Rusku uvítal, během třicátých let začal otevřeně nesouhlasil s oklešťováním kultury a umění komunistickou stranou v čele se samotným Stalinem. Na jaře roku 1939 napsal drtivou kritiku soudobého stavu sovětské divadelní i umělecké scény, kde kritizoval především nejasné požadavky oficiálně konformních stranických struktur, které kladly důraz na odstranění všech podob formalismu. Podle Mejercholda komunistická strana za formalismus označovala vše, co nebylo v souladu s její stranickou linií, což je počátek konce avantgardy jako takové.  Dne 20. června téhož roku byl zatčen a později surově mučen. Poté, co napsal dopis hlavnímu prokurátorovi Vyšinskému, kde popisuje hrůzné metody výslechů ze strany vyšetřovatele Borise Rodose, byl bez veřejného slyšení 2. února 1940 zastřelen. Jeho manželka Zinaida Rajchová, která protestovala proti jeho zatčení, byla v červenci nalezena v bytě brutálně zavražděná. Dokumenty k případu chyběly a žádné policejní vyšetřování se nekonalo.

Rehabilitace.

V roce 1955 byl Mejerchold rehabilitován. Jeho vnučka nechala v roce 1956 postavit společný pomník Mejercholda a Rajchové na Vagankovském hřbitově v Moskvě, protože místo uložení jeho ostatků ani datum úmrtí nebylo známo. Teprve v únoru 1988 bylo Mejercholdově vnučce umožněno nahlédnout do spisu KGB a seznámit se s okolnostmi jeho zatčení a smrti. 2. února 1990 byl poprvé zveřejněn den úmrtí V. E. Mejercholda. Jeho popel byl uložen ve společném hrobě na hřbitově u Donského kláštera v Moskvě společně s mnoha dalšími obětmi stalinského režimu.  Hned po oficiální rehabilitaci V. Mejercholda v roce 1955 vznikla komise zabývající se tvůrčím dědictvím režiséra. Koncem roku 1988 bylo přijato usnesení o vytvoření pamětní síně (Museum-byt) v Moskvě jako pobočky Státního divadelního muzea A. A. Bachrušina. V roce 1991 bylo založeno Mejercholdovo centrum zabývající se vědeckou a vzdělávací činností v oblasti divadelního umění. Památník mu v roce 1999 vytvořilo i rodné město Penza.

Tvorba.

Divadelní tvorba.

Režie.

Divadlo RSFSR  Mejercholdovo divadlo (GOSTIM)  Jiná divadla

Vsevolod Emiljevič Mejerchold-Reich (9. února 1874 – 2. února 1940) byl ruský avantgardní režisér a herec, divadelní teoretik, zakladatel stylizovaného divadla v Rusku a představitel konstruktivismu.

Wsewolod Emiljewitsch Meyerhold (, wiss. Transliteration "", ursprünglich Karl Kasimir Theodor Meierhold; * in Pensa, Russisches Kaiserreich; † 2. Februar 1940 in Moskau, UdSSR) war ein russischer Regisseur und Schauspieler. Er war der Entwickler einer radikal antirealistischen Bühnenkunst und gilt als einer der bedeutendsten Theaterregisseure des 20. Jahrhunderts. Er wurde Opfer der Stalinschen Säuberungen.


Závodní kariéra.

Začátky.

První závod, kterého se zúčastnil, byla amatérská soutěž s vypůjčeným vozem Avenger 1600. Tu dokončil na čtrnácté pozici. V roce 1985 si pořídil vlastní vůz Talbot Sunbeam. V posledním závodě sezony havaroval, ale v následujícím roce se zúčastnil kompletního skotského šampionátu. Spolujezdcem mu byl Ian Grindrod, dřívější spolujezdec slavných jezdců jako Henri Toivonen nebo Tony Pond. V šampionátu měl několik havárií, nakonec skončil osmnáctý, ale získal ocenění Snaživec roku. Vystřídal několik spolujezdců a pro další rok se domluvil s Derekem Ringerem. Na konci sezony 86 také získal nový vůz Vauxhall Nova a dokonce i vlastní sponzory. V následujícím roce se poprvé zúčastnil soutěže mistrovství světa, konkrétně na švédské rally. Nakonec skončil třetí ve své třídě a šestatřicátý celkově. Stejné umístění ve skupině zopakoval i na britské RAC rallye 1987. Národní šampionát ve své třídě vyhrál.  V roce 1988 vyhrál první závod národního šampionátu a otec mu pořídil nový závodní vůz Ford Sierra Cosworth. Spolujezdkyni na této soutěži mu dělala Alison Hamilton, která se později stala jeho ženou. S novým vozem dvakrát vyhrál a dvakrát dojel druhý a stal se nejmladším skotským šampionem. Součástí výhry byl i start s vozem Peugeot 205 GTI na RAC rallye 1988, tu ale nedokončil kvůli technickým problémům. V roce 1989 se opět vydal na trať švédské rally, kde dojel patnáctý a také startoval na Rallye Nový Zéland 1989, kde dojel pátý. Pak startoval dvakrát i proti otci. Na Manx rally ho vyřadila technická závada, ale na Audi Sport rally otce porazil a dojel třetí. na konci sezony pak kvůli havárii nedokončil britskou RAC rallye 1989. Pro sezonu 1990 měl připraven nový vůz Ford Sapphire. S ním vyhrál první soutěž v britském šampionátu a stal se nejmladším vítězem. Jednou dojel třetí, jednou odstoupil a kvůli finančním problémům musel startovat se starším vozem Ford Escort RS 2000, se kterým vyhrál. Pro britskou RAC rallye 1990 měl zapůjčen vůz Ford Sierra, který měl pohon všech kol. Nakonec s ním dojel i přes velké potíže šestý.

Subaru.

Pro rok 1991 mu David Richards nabídl angažmá v týmu Subaru World Rally Team Prodrive, kde startoval s novými vozy Subaru Legacy RS. Smlouva byla na kompletní britský šampionát a několik startů v mistrovství světa. čtyřikrát vyhrál, dvakrát nedokončil a v posledním závodě dojel třetí, což stačilo na zisk titulu. Na RAC rallye 1991 vedl, ale havaroval. V následujícím roce vyhrál v britském šampionátu šest soutěží. Startoval i ve švédsku, kde dojel druhý. Na Acropolis rallye 1991 dojel čtvrtý, na Novém Zélandu musely pro technickou závadu odstoupit všechny vozy Subaru. Také poprvé startoval na Rally 1000 jezer 1991, kde několikrát havaroval a skončil čtvrtý. Na RAC rallye 1991 dojel čtvrtý, když do něj na přejezdu narazil civilní vůz. Pro další rok se tak stal členem týmu jezdícího mistrovství světa. Ve švédsku dojel třetí, v Portugalsku sedmý, na Safari rally 1992 startoval mimořádně s vozem Subaru Vivio, ale musel odstoupit. Na Korsice dojel pátý, ale na Acropolis rallye 1992 havaroval a musel odstoupit. Pak nebyl nominován na Finsko, ale až na Rallye Nový Zéland 1992, kde poprvé vyhrál. Bylo to první britské vítězství od roku 1976 a první mimo británii vůbec. V Austrálii dojel šestý. Na britskou rally tým připravil nový vůz Subaru Impreza 555. Musel sice odstoupit, ale byl v mistrovství světa celkově pátý.  Na následující dva roky mu byla prodloužena smlouva a jeho týmovým kolegou se stal Carlos Sainz. V Monte Carlu dojel desátý, Portugalsku musel odstoupit kvůli požáru a na Acropolis rallye 1993 byl diskvalifikován za výměnu okna. V Argentině opět odstoupil a nebyl tak nominován na Finsko. Na Novém Zélandu vyhrál a na San remu dojel pátý. Konečně ale zvítězil na RAC rallye 1993 a celkově skončil v mistrovství světa v rallye 1993 čtvrtý. Další rok chtěl vybojovat titul, ale v Monte Carlu odstoupil po havárii a ve Švédsku po technických problémech. V Portugalsku skončil třetí a na Korsice pátý. Na Zélandu vyhrál a v Austrálii dojel druhý. Ve Španělsku musel po týmové režii nechat Sainze vyhrát. Britskou RAC rallye 1995 ale vyhrál a stal se v roce mistrovství světa v rallye 1995 prvním britským mistrem světa. V dalším roce dojel čtvrtý ve Švédsku, stejně jako na Safari rallye 1996. V Indonésii nedojel, ale na Acropolis rallye 1996 zvítězil. V Argentině a ve Finsku ale odstoupil. V Austrálii skončil čtvrtý, v San remu a Španělsku vyhrál, což znamenalo druhé místo v celkovém pořadí. Na konci sezony vyměnil i spolujezdce. Novým navigátorem se stal Nicky Grist.  V roce mistrovství světa v rallye 1997 měl opět špatný začátek sezony. V Monte Carlu nedojel a ve Švédsku skončil čtvrtý. Na Safari rallye 1997 se mu podařilo ale zvítězit, ale následující soutěž v Portugalsku kvůli technickým problémům s novým vozem opět nedokončil. Ve Španělsku skončil opět čtvrtý, ale podařilo se mu zvítězit na Korsice. Pak přišlo druhé místo v Argentině, kterým se dotáhl na vedoucího Makinena jen na rozdíl čtyř bodů. Na Acropolis rallye 1997, Rallye Nový Zéland 1997, ve Finsku a v Indonésii ale musel odstoupit pro technické problémy. Na Sardínii dojel druhý, ale kvůli penalizaci týmového kolegy se posunul na první místo. V Austrálii a na RAC rallye 1997 zvítězil, ale Makinen se stal o jeden bod mistrem světa. V následujícím roce dojel na Monte Carlu třetí. Ve Švédsku ho ale opět vyřadily technické problémy, které se opakovaly i na Safari rallye 1998. Podařilo se mu ale zvítězit v Portugalsku a na Korsice. V Argentině dojel pátý, ale zvítězil na Acropolis rallye 1998. Na Rallye Nový Zéland 1998 dojel pátý. Mistrovství se přesunulo do Finska, kde Colin podepsal smlouvu s Fordem na příští rok. Ve Finsku ale soutěž nedokončil a v San Remu dojel třetí. V Austrálii dokonce až čtvrtý. Na RAC rallye 1998 musel po poruše odstoupit.

Ford.

Pro rok mistrovství světa v rallye 1999 jej angažoval tým Ford M-Sport a testoval nový Ford Focus WRC. Na Monte Carlu dojel třetí, ale vozy Ford byly nakonec ze soutěže vyloučeny kvůli špatné vodní pumpě. Ve Švédsku ale musel odstoupit. Na safari rallye 1999 ale se zcela novým vozem zvítězil a zopakoval to i v Portugalsku. Ve Španělsku odstoupil a na Korsice dojel čtvrtý. V Argentině opět odstoupil pro technickou závadu, stejně jako na Acropolis rallye 1999, Rallye Nový Zéland 1999, Finsku a v Číně. Na San Remu a v Austrálii havaroval. A havaroval i ve Walesu. Pro rok mistrovství světa v rallye 2000 se jeho týmovým kolegou opět stal Carlos Sainz. V Monte Carlu opět nedokončil, ale ve Švédsku dojel třetí. Na Safari rallye 2000 a v portugalsku ale odstoupil. Ve Španělsku se mu ale podařilo zvítězit. V Argentině opět odstoupil, ale Acropolis rallye 2000 zvítězil. Na Rallye Nový Zéland 2000 skončil druhý stejně jako ve Finsku a na Kypru. Na Korsice ale těžce havaroval a měl četná zranění. Přesto se objevil už na další soutěži v San remu, kde skončil šestý. V Austrálii odstoupil stejně jako v británii.  Pro rok 2001 Ford představil třetího jezdce, kterým byl Francois Delecour. V Monte Carlu Colin vedl, ale odstoupil pro technickou závadu. Ve Švédsku trefil sněhovou bariéru a dojel až devátý a v portugalsku opět odstoupil. další odstoupení následovalo ve Španělsku. V Argentině se mu ale konečně podařilo zvítězit, což zopakoval na následujícím závodě na Kypru i v dalším závodě na Acropolis rallye 2001. Na Safari rallye 2001 havaroval už ve třetí zkoušce, ve Finsku dojel třetí. Na Rallye Nový Zéland 2001 pak skončil dokonce druhý. V San remu ale skončil osmý a na Korsice kvůli poruše posilovače až jedenáctý. V Austrálii skončil pátý a vedl šampionát o jediný bod. V Británii havaroval a skončil celkově druhý. V roce mistrovství světa v rallye 2002 na Monte Carlu měl opět technické potíže, ale nakonec dojel čtvrtý. Ve Švédsku kvůli defektu šestý. Zvítězit se mu povedlo až na Acropolis rallye 2002 a Safari rallye 2002. Celkově skončil až čtvrtý.

Poslední roky kariéry.

Pro sezonu mistrovství světa v rallye 2003 se stal členem týmu Citroën Sport. Nejlepším umístěním bylo druhé místo na Rallye Monte Carlo 2003. Jinak se ani jednou nedostal na stupně vítězů. Smlouva mu nebyla prodloužena a pro sezonu mistrovství světa v rallye 2004 neměl žádné angažmá. V roce 2005 startoval jen dvakrát s vozem Škoda Fabia WRC. V Britské rallye se stal prvním jezdcem týmu Škoda Motorsport, který v roce 2005 bodoval v hodnocení jezdců. Na Australské rallye bojoval o druhé místo, 3 rychlostní zkoušky před cílem ale byla u jeho vozu nařízena výměna spojky, která neproběhla do stanoveného časového limitu a tak byl Colin diskvalifikován. Tým Škody ale další rok nepokračoval a tak se McRae objevil jen v Turecku jako náhrada za Sebastiena Loeba. Musel ale odstoupit pro technické problémy. Plánoval účast na Rallye Dakar 2008 v týmu Nissan Motorsport.  V roce 2004 závodil i ve slavném závodě Le Mans, kde skončil na deváté pozici.

Úmrtí.

Dne 15. září 2007 se v čase 16:10 zřítila jeho helikoptéra typu Eurocopter AS 350 jen cca 2 km severně od jeho domu. Helikoptéru v době nehody podle jeho agenta Jeana-Érica Freudigera pilotoval sám Colin. Z posádky, kterou tvořili Colin, jeho pětiletý syn Johnny, rodinný přítel Graeme Duncan a šestiletý Johnnyho kamarád Ben Porcelli, nepřežil nikdo.

Colin McRae, MBE (5. srpna 1968 − 15. září 2007) byl pátým nejúspěšnějším automobilovým závodníkem historie rallye v počtu vyhraných podniků, za Carlosem Sainzem, Marcusem Gronholmem,Sébastienem Ogierem a Sébastienem Loebem. Pocházel z rodiny závodníků ze skotského města Lanark. Jeho otec Jimmy McRae je pětinásobný vítěz Britské rallye. Colin McRae vybojoval titul Mistra světa automobilových soutěží v roce 1995, jako celkově druhý skončil v letech 1996, 1997 a 2001, třetí v roce 1998. Byl členem týmů Subaru, Citroën, Ford a Škoda. Po jeho prvním získaném titulu se na trhu objevila počítačová hra Colin McRae Rally.

Colin Steele McRae, MBE (* 5. August 1968 in Lanark, Schottland; † 15. September 2007 ebenda) war ein britischer Motorsportler.


Život.

Dětství a dospívání.

Jeho dětství nebylo příliš šťastné. Otec, policejní úředník, byl chladný a dominantní člověk a matka se starala pouze o správnou společenskou výchovu svého syna. Téma smutného dětství a snahy o vzdor proti otci se pak objevilo v několika jeho knihách. Největší životní krizí ale prošel Ladislav Fuks v době dospívání, tedy na počátku druhé světové války, kdy si poprvé uvědomil svou homosexualitu. Krutý osud svých židovských spolužáků z gymnázia prožíval citelněji, jelikož sám trpěl silným pocitem ohrožení – v koncentračních táborech tehdy mizí nejen Židé a Romové, ale také homosexuálové. Mnozí literární kritici si později často kladli otázku, jak je možné, že se Ladislav Fuks, jako nežidovský spisovatel, dokázal tak vžít do pocitů židovské menšiny a věnovat tomuto tématu značnou část svého díla. Odpovědí je právě jeho pocit sounáležitosti s tragédií tohoto národa, ale také úzkost z ohrožení, kterou po celý život on sám pociťoval. Tímto jeho silným duchovním poutem s pronásledovanou židovskou menšinou je inspirován také název jedné jeho knihy – "Mí černovlasí bratři".

Studium a zaměstnání.

Po dokončení gymnázia pracoval Ladislav Fuks za války na zemědělské správě v Hodoníně. Po válce pokračoval ve studiu na filosofické fakultě Univerzity Karlovy, kde se věnoval filosofii, psychologii a dějinám umění. Studia zdárně ukončil v roce 1949. Poté pracoval řadu let jako úředník v papírnách a v polovině padesátých let se stal zaměstnancem Státní památkové péče na zámku Kynžvart. Sbírka kuriozit, která na tomto zámku zůstala po knížeti Metternichovi, Ladislava Fukse natolik nadchla, že on sám později vytvořil něco obdobného v pokoji bytu v Bubenči, kde bydlel, a tento jeho nesourodý soubor morbidních bizarností se stal už za jeho života legendou. Od roku 1959 byl Ladislav Fuks zaměstnancem Národní galerie a v roce 1963, tedy až ve svých čtyřiceti letech, vydal konečně svou první knihu – "Pan Theodor Mundstock". Tento jeho vstup na pole literárního umění byl doslova bleskem z čistého nebe a z Ladislava Fukse se stal během velmi krátké doby jeden z nejuznávanějších spisovatelů nejen tehdejšího Československa, ale i Evropy. Koncem šedesátých let ale podlehl Ladislav Fuks politickému tlaku a stále zřetelněji se stavěl na stranu vládnoucího komunistického režimu. Poskytl spoustu rozhovorů do novin, v nichž chválil socialistické zřízení, stal se členem normalizačního Svazu spisovatelů a jeho servilita vůči mocným komunistickým funkcionářům byla mezi jeho literárními kolegy pověstná. Dopouštěl se také literárních poklesků, z nichž asi tím nejznámějším je "Návrat z žitného pole". Tím vším si zřejmě Ladislav Fuks zajišťoval možnost žít si po svém. To, jak viděl tehdy on sám sebe, nejlépe dosvědčuje právě "Návrat z žitného pole", v němž se objevuje scéna, kdy kůň, kterému propůjčil autor své jméno Fuks, dostává nový chomout.  Dva z jeho románů ("Myši Natalie Mooshabrové", "Oslovení z tmy") jsou zařazeny do literatury science fiction.

Závěr života.

Ladislav Fuks prožil většinu svého osobního života v osamění, nebo ve společnosti mladíků s často kriminální minulostí, kteří se většinou živili prostitucí. Jen jednou se pokusil z této společnosti vymanit – a to když se v roce 1964 překvapivě oženil. Jeho ženou se stala bohatá Italka Giuliana Limiti a svatba proběhla v bazilice Santa Maria Maggiore v Miláně. Blahopřání k sňatku tehdy zaslal jak papež Pavel VI., tak i předseda Italské komunistické strany Palmiro Togliatti. Ladislav Fuks však na svatební hostině svedl rumunského číšníka, s nímž ze svatby uprchl a patrně i strávil noc. Když se poté dostal do Prahy, nechal se hospitalizovat na psychiatrii, aby unikl před svou rozezlenou novomanželkou. Je možné, že kromě „lásky na první pohled“ byl Fuks ke svatbě puzen také náhlým nápadem emigrovat do Itálie.  V sedmdesátých a osmdesátých letech stále vydával další knihy a stále ho pravidelně navštěvovala tajná policie. Fuks si vedl deníkové záznamy svých rozhovorů s příslušníky StB, které ale po jeho smrti beze stopy zmizely. Posledním jeho velkým dílem byl obsáhlý román "Vévodkyně a kuchařka". Ladislav Fuks zemřel 19. srpna 1994 ve svém pražském bytě. Jeho tělo bylo objeveno až dva dny po úmrtí.

Dílo.

Dílo Ladislava Fukse je velice osobité a svébytné, vyznačuje se složitou metaforikou a stavěním příběhu na detailech a opakujících se motivech. Jeho tvorbu lze rozdělit do dvou období:

Další etapa – od 70. let.

V této době se Fuks začal soustřeďovat na válečné a poválečné události v širších souvislostech

Ostatní tvorba.

Kromě výše uvedených děl je Ladislav Fuks také autorem několika kratších povídek. Byly vydány ve sbírkách:  Povídky se vesměs věnují podobným tématům jako Fuksova románová tvorba a můžeme je rozdělit na:  Povídky jsou laděny jako humoreska a připomínají tak útlý Fuksův román "Nebožtíci na bále".

Ladislav Fuks (24. září 1923 Praha – 19. srpna 1994 Praha) byl český prozaik, autor především psychologické prózy s tématem úzkosti člověka ohrožovaného nesvobodou a násilím. Jako symbol tohoto tématu si pak zvolil druhou světovou válku a holokaust. Většina jeho díla je autobiografická, často skrytě – téměř všemi jeho knihami prochází figura senzitivního, slabého hocha, žijícího ve svém vnitřním světě a toužícího po citovém přátelství. Právě tato stále se vracející postava trpícího a mučeného chlapce má silnou míru autobiografičnosti. Fuksovo dílo je někdy také autobiografickou travestií – např. "Vévodkyně a kuchařka". Fuks je ve svém díle též mistrem masky, jinotajů, neboli alegorií, a náznaků, k čemuž byl jako homosexuál přirozeně donucen dobou, v níž žil a tvořil.

Ladislav Fuks (* 24. September 1923 in Prag; † 19. August 1994 ebenda) war ein tschechischer Prosa-Autor und Verfasser psychologischer Romane, die sich vor allem mit dem Faschismus auseinandersetzten.


Volná částice v klasické fyzice.

V klasické fyzice je volná částice charakterizována konstantní rychlostí. Hybnost volné částice se také nemění a je určena jako Energii volné částice lze vyjádřit jako kde formula_3 je hmotnost částice a formula_4 je vektor její rychlosti.

Volná částice v nerelativistické kvantové teorii.

V nerelativistické kvantové mechanice lze volnou částici popsat Schrödingerovou rovnicí ve tvaru Řešení této rovnice pro určitou hybnost má tvar rovinné vlny s podmínkou kde formula_8 je polohový vektor, formula_9 je čas, formula_10 je vlnový vektor a formula_11 je úhlová frekvence.  Částici, která je popsána uvedenou vlnovou funkcí, nelze v důsledku relací neurčitosti lokalizovat. Při přesně dané hodnotě hybnosti se totiž částice může nacházet v libovolném bodě prostoru se stejnou pravděpodobností. Vzhledem k tomu, že pravděpodobnost nalezení částice v celém (nekonečném) prostoru musí být rovna jedné, tzn. formula_12, je pro konkrétní hodnotu hybnosti problém normalizovat vlnovou funkci.  Pro střední hodnotu hybnosti v uvedeném případě platí Střední hodnota energie je pak udána jako  Dosazením z předchozích vztahů do omezující podmínky lze získat vztah mezi energií a hybností pro nerelativistickou hmotnou částici, tzn. kde formula_16.  Grupová rychlost vlny je kde formula_18 je klasická rychlost částice.  Fázová rychlost vlny je určena jako  V obecném případě nemusí mít volná částice určitou hybnost nebo energii. V takovém případě lze vlnovou funkci volné částice vyjádřit jako superpozici vlastních funkcí hybnosti volné částice, tedy kde integrace probíhá přes všechna formula_10.  V obecném případě není hybnost částice určena jednou hodnotou, takže částici je možné lokalizovat (viz vlnový balík).

Relativistická volná částice.

Kvantová teorie umožňuje popsat také relativistické volné částice, přičemž používá k jejich popisu různé rovnice (podle druhu částice), např.

Jako volná částice se ve fyzice označuje taková částice, na kterou nepůsobí žádné vazby. V klasické fyzice to znamená, že na částici nepůsobí žádné síly.

Als freie Teilchen werden in der Physik Objekte (z. B. Ladungsträger) bezeichnet, die sich nicht in einem Potential befinden. Somit wirkt keine Kraft auf das Teilchen und man muss nur gegen seine Trägheit Arbeit leisten, um seine Geschwindigkeit zu ändern; die Geschwindigkeit bleibt konstant, wenn keine Arbeit aufgewendet wird. Da die Potentiale in der Regel unendlich weit reichen, handelt es sich in den meisten Fällen um Näherungen. In Fällen, wo diese Näherung nur notdürftig ausreicht, spricht man auch von "quasifreien" Teilchen.


Popis.

Zástupci čeledi ještěrkovcovitých jsou vytrvalé aromatické byliny s přímou nebo poléhavou lodyhou. Listy jsou jednoduché, střídavé, obvykle řapíkaté, s celokrajnou a většinou srdčitou čepelí s dlanitou žilnatinou. Palisty jsou srostlé nebo přirostlé k řapíku a tvoří pochvu. Květy jsou drobné, uspořádané v hustých klasech nebo hroznech. U rodů "Houttuynia" a "Anemopsis" a u druhu "Gymnotheca involucrata" je celé květenství podepřeno nápadnými bílými listeny a připomíná tak jediný květ. Květy jsou oboupohlavné a bezobalné. Tyčinek je 3 až 8, mohou být volné nebo přirostlé k bázi semeníku. Gyneceum je svrchní nebo polospodní, složené ze 3 až 4 částečně nebo zcela srostlých pestíčků. Plod je buď rozpadavý na jednosemenné díly (schizokarp) nebo tobolka otevírající se v horní části.

Rozšíření.

Čeleď ještěrkovcovitých zahrnuje 6 druhů ve 4 rodech. Rod ještěrkovec ("Saururus") zahrnuje 2 druhy, z nichž jeden pochází z východní Asie a druhý ze Severní Ameriky. Rod "Gymnotheca" se vyskytuje ve 2 druzích pouze v Číně s přesahem do severního Vietnamu. Zbývající rody jsou monotypické. Touleň srdčitá ("Houttuynia cordata") roste v Asii od Indie po jihovýchodní Asii, "Anemopsis californica" v jihozápadních oblastech Severní Ameriky včetně Mexika.

Historie.

Fosilní plody a semena přiřazované k čeledi "Saururaceae" jsou známy z období eocénu až pliocénu, pylová zrna ze středního eocénu.

Význam.

Listy touleně srdčité ("Houttuynia cordata") jsou využívány v čínské medicíně. Výhonky se používají jako zelenina. Některé druhy jsou pěstovány jako vlhkomilné okrasné rostliny. V českých botanických zahradách se lze nejčastěji setkat s toulení srdčitou ("Houttuynia cordata"), která se pěstuje i v různých pestrolistých kultivarech. Řidčeji je pěstován druh "Anemopsis californica".

Přehled rodů.

"Anemopsis", "Gymnotheca", "Houttuynia", "Saururus"

Ještěrkovcovité ("Saururaceae") je čeleď nižších dvouděložných rostlin, náležející do řádu pepřotvaré ("Piperales"). Jsou to vlhkomilné byliny se srdčitými listy a drobnými květy v klasovitých květenstvích, u některých druhů podepřených nápadnými bílými listeny. Čeleď zahrnuje 6 druhů ve 4 rodech a je rozšířena v Asii, Severní Americe a Mexiku. Některé druhy se celkem zřídka pěstují jako zajímavé okrasné rostliny.

Die Eidechsenschwanzgewächse (Saururaceae), auch Molchschwanzgewächse genannt, sind eine Familie in der Ordnung der Pfefferartigen (Piperales) innerhalb der Bedecktsamigen Pflanzen (Magnoliopsida). Die vier Gattungen mit etwa sechs oder sieben Arten sind in den nördlichen gemäßigten Breiten (Holarktis) verbreitet.


Život.

Johannes Philipp Milch se narodil roku 1924 jako nejmladší ze tří dětí v protestantské rodině. Jeho otec byl advokátem a notářem ve Wiesbadenu, jeho matka pocházela z Koblenze. Hans Milch maturoval na humanistickém Gutenbergově gymnáziu v rodném městě, v roce 1942 byl povolán do armády a během druhé světové války byl nasazen na jižní frontě (v Itálii). Od března 1945 do listopadu 1946 se nacházel v americkém zajateckém táboře ve Francii, kde se seznámil s katolickým knězem, s nímž vedl intenzivní teologické rozhovory. 17. dubna 1946 Hans Milch konvertoval ke katolické církvi.  V roce 1947 zahájil studium filosofie a teologie na jezuitské vysoké škole St. Georgen ve Frankfurtu nad Mohanem. Na kněze byl vysvěcen 8. března 1953 v limburské katedrále. Nejprve působil jako kaplan v Lorch am Rhein, od roku 1954 v Rennerodu a od roku 1957 v katedrále ve Frankfurtu nad Mohanem. 6. ledna 1962 se stal farářem v Hattersheimu nad Mohanem, kde sloužil až do 18. října 1979. Po svém suspendování vystavěl kapli sv. Athanasia v Hattersheimu a převážně v Mohuči pořádal mnoho přednášek o víře.  8. srpna 1987 jej v jeho bytě ve Wiesbadenu četnými ranami nožem zavraždil duševně chorý Luigi Zito, o kterého předtím Hans Milch pečoval. Tělesné ostatky faráře Milcha byly za přítomnosti více než tisíce věřících uloženy na hřbitově ve Wiesbadenu.

Actio spes unica.

Actio spes unica bylo založeno farářem Hansem Milchem 8. února 1977 jako „bojovně-smírčí společenství“. Předcházel mu vznik Hnutí za papeže a církev v roce 1969, které Hans Milch založil společně s profesorem Walterem Hoeresem a mannheimským vrchním studijním radou Dr. Fritzem Feulingem. Na konci šedesátých let dvacátého století došel Milch k přesvědčení, že se Druhý vatikánský koncil rozchází s „platnými dokumenty“, které byly modernisty záměrně falešně vykládány a zneužívány.  Věřil, že rozšíření modernismu v katolické církvi je vážnou urážkou Boha, za kterou je třeba vykonávat zástupné pokání. Proto Hans Milch roku 1972 založil modlitební a kající společenství Spes unica, jehož členové se slibem zavázali denně se půl hodiny modlit za záchranu církve, vykonat modlitbu ke svatému archandělu Michaelovi a každý pátek se postit. Ale již dva roky poté otevřel Hans Milch společenství Spes unica také lidem, kteří chtěli sloužit katolické církvi, aniž by se zavazovali k askezi. V roce 1974 rovněž navázal kontakt s Kněžským bratrstvem sv. Pia X., které v Ecône založil arcibiskup Marcel Lefebvre. Milch napomáhal rozšíření působnosti a aktivit Bratrstva v Německu.  V polovině sedmdesátých let Milch zradikalizoval své názory a v okružním listě z března 1977 adresovaném členům hnutí Spes unica napsal, že existuje těsná souvislost s nastávajícím úpadkem katolické církve a závěry Druhého vatikánského koncilu. V okružním listu z 21. října se na členy hnutí za papeže a církev obrací s otázkou, kolik členů jeho názor sdílí. Poté, co zhruba 60% členů vyjádřilo souhlas s jeho názory, spojil Milch hnutí za papeže a církev s hnutím Spes unica, čímž 8. února 1977 vzniklo Actio spes unica.

Suspendování faráře Milcha.

Hans Milch pokračoval ve veřejné kritice biskupů a stále více se přikláněl k názorům arcibiskupa Marcela Lefebvra, což na konci roku 1978 vyústilo v konflikt s Milchovým představeným – limburským biskupem Wilhelmem Kempfem. Biskup Kempf roku 1979 položil Milchovi otázku: „Co soudíte o Marcelu Lefebvrovi?“ V okružním listě z 22. července 1979 se farář Milch bezvýhradně postavil na stranu arcibiskupa Marcela Lefebvra. Poté biskup Kempf 18. října 1979 Milcha suspendoval. 5. prosince 1981 byl položen základní kámen kaple sv. Athanasia v Hattersheimu. Kapli 24. října 1982 vysvětil arcibiskup Lefebvre.

Milchovo dílo po jeho smrti.

Po smrti faráře Hanse Milcha převzalo péči o kapli sv. Athanasia Kněžské bratrstvo sv. Pia X. Actio spes unica se i dnes snaží v díle svého zakladatele nadále pokračovat. Za tímto účelem dodnes pořádá přednášky a publikuje knihy věnované katolické tradici. Hansem Milchem byl výrazně ovlivněn i hudebník Josef Maria Klumb, který na mnoha albech své skupiny Von Thronstahl použil promluvy faráře Milcha. Klumb sám po rozhovoru s Hansem Milchem konvertoval ke katolicismu.

Hans Milch (17. března 1924 Wiesbaden – 8. srpna 1987 Wiesbaden) byl katolický kněz a zakladatel hnutí Actio spes unica, blízkého názorům arcibiskupa Marcela Lefebvra, jenž odmítal rozhodující stanoviska a reformy Druhého vatikánského koncilu (1962 - 1965) a považoval je za neslučitelné s katolickou vírou.

Hans Milch (* 17. März 1924 in Wiesbaden; † 8. August 1987 ebenda) war ein deutscher Priester, Vertreter des katholischen Traditionalismus und Gründer der Erzbischof Marcel Lefebvre nahestehenden "actio spes unica", die maßgebliche Standpunkte und Reformen des Zweiten Vatikanischen Konzils als mit dem katholischen Glauben unvereinbar erachtete.


Popis.

Washingtonie jsou přímé, solitérní, vysoké palmy dorůstající výšky až 25 metrů. Kmen je robustní, u washingtonie vláknité může dosáhnout průměru až 150 cm, u washingtonie statné je tenčí (do 80 cm). Kmeny jsou částečně nebo zcela pokryté starými bázemi listů a vytrvalými odumřelými listy, tvořícími nápadný lem okolo kmene. Listy jsou dlanitozpeřené, induplikátní, členěné na kopinaté úkrojky s vláknitým okrajem. "Hastula" na líci listu je nepravidelná, ve stáří s rozedraným a vláknitým okrajem. Řapíky jsou na bázi rozštěpené, se zřetelně ostnitě zubatým okrajem (ve stáří někdy bez zubů).  Květenství jsou latovitá, vyrůstající mezi bázemi listů a přečnívající listovou korunu. Jsou větvená až do 2. řádu a podepřená jedním papírovitým listenem. Květy jsou oboupohlavné, krátce stopkaté, na větvích květenství jednotlivě rozmístěné. Kalich je miskovitý, trojlaločný, koruna ze 3 dlouhých, na bázi srostlých korunních lístků. Tyčinek je 6. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, které jsou na bázi volné a v horní části srostlé. Čnělka je jediná, dlouhá a úzká, zakončená nenápadnou bliznou. Plodem je černá, hladká, elipsoidní peckovice s tenkým dužnatým mezokarpem a tenkým endokarpem. Semena jsou elipsoidní, s homogenním endospermem.

Rozšíření.

Rod zahrnuje pouze 2 druhy a je rozšířen v pobřežních oblastech jihozápadu USA a severozápadu Mexika. Washingtonie vláknitá ("W. filifera") se přirozeně vyskytuje v jihozápadních USA (Kalifornie, Nevada, Arizona) a na severozápadě Mexika (Baja California). Vyskytuje se na pouštních stanovištích (zejména v kaňonech a roklích, kde často tvoří početné skupiny) s vyšší a stálou hladinou spodní vody a prameništích v nadmořských výškách od 100 až do 1200 metrů. Washingtonie statná ("W. robusta") pochází ze severozápadního Mexika (Baja California, Sonora). Roste na podobných stanovištích jako předešlý druh. Zdomácněla i v některých jižních oblastech USA (Florida, Kalifornie).

Taxonomie.

Rod "Washingtonia" je v rámci systému palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a tribu "Livistoneae". Nejblíže příbuzným rodem je podle výsledků molekulárních studií tichomořský rod "Pritchardia".

Význam.

Washingtonie jsou oblíbené, impozantní a v teplých krajích často pěstované okrasné palmy. Nejlépe rostou v polosuchém klimatu, jsou však pěstovány od tropů až do teplejších oblastí mírného pásu a od přímořských oblastí do hor. Lze je pěstovat v zóně odolnosti 9 až 11. Washingtonie vláknitá je vůči zimě odolnější než druhý druh a snese mrazy až do -5 °C, krátkodobě i nižší. Washingtonie jsou často vysazovány ve městech do stromořadí. Bývají nabízeny i jako pokojové palmy, pro tento účel však vzhledem k rozměrům nejsou vhodné.

Washingtonie ("Washingtonia") je rod palem. Zahrnuje pouze 2 druhy a je rozšířen na jihozápadě USA a v severozápadním Mexiku. Jsou to vysoké solitérní palmy s dlanitými listy a rozměrnými květenstvími složenými z bělavých oboupohlavných květů. Plodem je nevelká peckovice. Oba druhy jsou v teplejších krajích často vysazovány jako okrasné palmy. Pěstují se i v jižní Evropě.

Washingtonia ist eine nordamerikanische Palmengattung. Sie werden auch als Petticoat-Palmen oder Washingtonpalmen bezeichnet. Die beiden Arten werden in den trockenen Subtropen häufig als Zierpflanzen verwendet.


Výhody a nevýhody.

Zóny odolnosti jsou užitečné v mnoha případech, protože extrémní (nejnižší) zimní teploty jsou hlavním faktorem ovlivňujícím přežívání rostlin a rozhodují o tom, zda se dá druh pěstovat venku ve volné půdě na daném místě nebo ne. Největší nevýhodou je, že v této škále nejsou započítávány letní teploty. Takto místa, která mohou mít stejnou minimální zimní teplotu, ale výrazně rozdílné letní teploty, budou spadat do stejné zóny. Například Shetlandy a jižní Alabama jsou obě v zóně 8 a 9 a mají stejná zimní minima, ale jejich klima je velmi rozdílné. V létě je kontinentální klima Alabamy o 20 °C teplejší než oceánické klima Shetland a proto jen malé množství rostlin se dá pěstovat na obou místech. Shetlandy mají 1 až 8 dní v roce teplotu nad 30 °C, zatímco Alabama 61 až 150. V praxi to znamená, že druh, který se dá pěstovat v USA a bez problémů jeho semena dozrávají, se na Shetlandich pěstovat nedá, protože mu nikdy nedozrají semena.  Austrálie, ačkoliv je obklopena oceánem, je sušší než Evropa nebo USA. Čísla stupnice odolnosti v Austrálii jsou jiná než pro USA, ale obě stupnice jsou vzájemně převoditelné.  Odolnost rostlin znamená schopnost přežívání rostlin v podmínkách určitého místa, včetně odolnosti vůči teplu, půdní vlhkosti, srážkám apod. Mapy odolnosti vyjadřují pouze odolnost vůči nízkým teplotám a jsou velmi zjednodušené (nezohledňují mikroklimatické rozdíly). Například jsou rostliny zasaženy více jednou extrémně nízkou noční teplotou nebo je počet mrazových dnů (tedy délka zimy) důležitější? Ve skutečnosti jsou oba faktory důležité. Dalším aspektem je, že rostlina může nějaký čas přežít na daném území, ale jeden vzácný mrazový den ji může zabít.  Nízká teplota není jediný faktor ovlivňující přežití rostlin. Stejně důležitá je i vysoká letní teplota, srážky, půdní reakce, půdní teplota. Také mnohé rostliny, aby kvetly a tedy mohly vytvořit semena a na daném území tak dlouhodobě přežívat, potřebují určitý poměr dne a noci.

Zóny odolnosti rostlin (z anglického hardiness zone) jsou zóny, které určují zeměpisné regiony, které lze považovat za vhodné pro přirozený růst a přežití daného rostlinného druhu. Zóny jsou definovány vztahem klimatu v dané oblasti a hranicemi teplotní odolností rostliny, tedy minimální a maximální teplotou, kterou je druh schopen přežít. Tyto zóny nezahrnují další vlivy prostředí, ani mikroklima v lokalitě a ani výjimečné teplotní výkyvy.

Als USDA-Klimazonen, präzise'(‚Winterhärte-Zonen‘), bezeichnet man eine Klimaklassifikation von Gebieten anhand der durchschnittlichen niedrigsten Jahrestemperatur, die das amerikanische Landwirtschaftsministerium'herausgegeben hat.


Historie.

SDLC vyvinula firma IBM v roce 1975 na základě prací z první poloviny 70. let 20. století. Jde o jako první bitově orientovaný protokol, který dosáhl většího využití. V roce 1979 vytvořila organizace ISO na základě tohoto de facto standardu normu High-Level Data Link Control (HDLC) a organizace ANSI normu ADCCP (Advanced Data Communications Control Procedures), které přidaly k SDLC některé nové vlastnosti (např. asynchronní vyvážený režim) a zobecnění (velikost rámce nemusí být násobkem osmi bitů); na druhou stranu některé procedury a zprávy (např. zprávu TEST) nepřevzaly.

Použití.

SDLC funguje nezávisle na jakémkoli komunikačním spoji a může se používat jak na dvoubodových, tak na vícebodových spojích i na spojích s proudovou smyčkou; může být použito na vyhrazených i komutovaných okruzích používajících dvoudrátové nebo čtyřdrátové vedení a umožňující plně duplexní i poloduplexní komunikaci.  Význačnou charakteristikou SDLC je jeho schopnost kombinovat na čtyřdrátových okruzích sekundární stanice pracující s polovičním duplexem s primárními stanicemi pracujícími s plným duplexem, čímž se snižuje cena vyhrazených prostředků.  SDLC používala firma Intel jako základní protokol pro sběrnici BITBUS, která je v Evropě stále populární jako Fieldbus, a jeho podporu implementovala do několika řadičů (i8044/i8344, i80152). Kopie řadiče 8044 jsou stále vyráběny třetími firmami. K dalším výrobcům, kteří v 80. letech 20. století implementovali hardwarovou podporu SDLC (případně odvozeného HDLC) do komunikačních řadičů, patří Zilog, Motorola a National Semiconductor. Díky tomu velké množství zařízení v 80. letech 20. století používalo SDLC zejména v podnikových sítích se sálovými počítači, což byly v té době nejrozšířenější sítě. Nejčastější alternativou k SNA a SDLC byl pravděpodobně DECnet s DDCMP, BDLC a ARPANET s tehdejšími IMP (Interface Message Processor).

SDLC, (v překladu synchronní řízení datového spoje) je počítačový komunikační protokol navržený pro druhou vrstvu sady komunikačních protokolů Systems Network Architecture (SNA) vyvinutých firmou IBM v 70. letech 20. století. Jeho úpravou vznikl ISO protokol High-Level Data Link Control (HDLC).

Synchronous Data Link Control (SDLC) (Synchrone Datenübertragungssteuerung) ist ein herstellerspezifisches bitsynchrones Datenkommunikationsprotokoll für die transparente bitserielle Datenübertragung. Es deckt Schicht zwei der von IBM entwickelten SNA ab. Der Datenaustausch kann über fest geschaltete Leitungen oder über vermittelte Leitungen in den Betriebsarten Halb- oder Vollduplex erfolgen. Der Übertragungsweg kann als Punkt-zu-Punkt-Verbindung, Mehrpunktverbindung oder als Schleife konfiguriert sein.


Etnonymum.

V dobách imperiálního Ruska se pro celou skupinu nepříbuzných národů žijících v oblasti kolem řek Obu a Jeniseje používalo označení "Osťáci", turkické slovo označující cizince. Později začali být rozlišováni na "obské Osťáky", dnes známé jako Chanty, a "jenisejské Osťáky", tedy Kety. Samotné jméno "Ket", v ketštině prostě „člověk“, vstoupilo v oficiální platnost v 30. letech 20. století, kdy se v Sovětském svazu začala hojněji užívat autoetnonyma, tedy označení národů v jejich vlastním jazyce.

Dějiny.

Dnešní Ketové jsou posledními přežívajícími příslušníky kdysi rozsáhlé skupiny národů obývajících rozsáhlé území na jihu střední Sibiře. Ostatní, jižněji žijící národy této skupiny byly asimilovány okolními (Rusy, Evenky, Chakasy) v průběhu 17.–19. století.  Předci Ketů doputovali do dnešního území z jižněji ležících oblastí. Legendy vypráví o dávném útěku před „horskými lidmi“ ("Tystad") přes vysoké pohoří na sever do tajgy; nejpravděpodobnějším místem konání této události jsou Sajany na rusko-mongolské hranici. O jižním původu svědčí také celá řada starých místních názvů na jihu Sibiře; většina hydronym (jména řek) v této oblasti pochází právě z ketského jazyka. Dalším zajímavým argumentem je tradiční ketský oděv, na rozdíl od okolních kmenů v tajze nosili Ketové volné kaftany, teprve později dodatečně přizpůsobené drsnému severskému podnebí.  Počátkem 17. století dobyli oblast ruští kozáci a uvalili na Kety povinnost platit daně. Marně se stavěli na odpor, jejich luky a šípy nemohly ruským zbraním konkurovat. Aby se okupanti pojistili proti hromadným vzpourám, proběhly rozsáhlé deportace, které narušily tradiční vysoce organizovanou strukturu společnosti.  Za každého člověka bylo nutné ročně odevzdat úřadům 5–12 sobolích, veverčích nebo jiných kožešin. Protože výše odváděných dávek závisela jen na libovůli úředníků, upadlo brzy mnoho Ketů do dluhů. Mnoho z nich zahynulo hladem, jiní na následky nemocí přivezených z Evropy (neštovice, břišní tyfus, chřipka), které se šířily formou epidemie. V 19. století byl národ natolik zdecimován, že již nebyl schopný samostatné existence nezávislé na ruském zásobování.  Příchod sovětské éry znamenal konec nomádského způsobu života. Ketové byli nuceni se usadit v trvalých sídlech budovaných po sovětském vzoru. Vznikaly zde kolchozy, kde se chovali sobi a dobytek a pěstovala zelenina; staleté stravovací návyky byly vytlačované ruskými, lidé si zvykli kupovat potraviny v obchodech. Stejně tak i ostatní ruská kultura (například odívání, hygiena) byla předkládána jako pokroková. Děti začaly chodit do škol, na nižším stupni probíhala výuka nejdříve v ketštině, od 50. let výhradně rusky. Rusifikace proběhla prakticky ve všech oblastech denního, kulturního i společenského života.  Podle sčítání lidu v roce 2002 žilo v Rusku 1494 lidí ketské národnosti (pro srovnání: v roce 1989 se ke své národnosti přihlásilo 1113 Ketů). Ketštinu jako svůj jazyk uvedlo 485 z nich, což je patrně značně nadhodnocený odhad. Sociolingivistické průzkumy probíhající v letech 1999–2005 ukazují, že ketsky mluví dohromady necelých 150 obyvatel, z toho zdaleka ne všichni plynule.

Jazyk.

Ketština, tradiční jazyk Ketů, je posledním přežívajícím členem jenisejské jazykové rodiny, u níž byla prokázána příbuznost se severoamerickou jazykovou rodinou Na-Dené. Podle současných znalostí tak ketština zůstává jediným jazykem dokládajícím pleistocénní migraci člověka z Asie do Ameriky. Zejména v průběhu 20. století však proběhla výrazná asimilace ketského obyvatelstva Rusy a ketštinu tak dnes ovládá jen několik desítek lidí, převážně starší generace.

Náboženství.

Podobně jako u většiny domorodých sibiřských kmenů byl hlavním kmenovým náboženstvím šamanismus. Šaman zastával jak funkci kněze, tak i léčitele. Za účasti svých pomocných duchů zprostředkovával spojení světa živých se světem duchů a předků. Duch "Es’" představoval nebe, mužský princip a dobro, zatímco jeho žena "Hosedam" ("Qosedam") ztělesňovala zemi, ženský princip a zlo a připisoval se jí původ všech nemocí a neštěstí. Mezi Kety panoval po Sibiři rozšířený kult uctívání medvěda, kromě toho měla každá menší skupina své posvátné zvíře, které bylo zakázáno zabíjet.

Tradiční styl života.

Hlavním způsobem obživy Ketů byl lov zvěře, rybolov a obchodování s kožešinami. Svou kořist (zejména divoké kachny, veverky) lovili dřevěnými šípy s otrávenými hroty, jako jed používali zkažený rybí olej. Ve srovnání s okolními národy tajgy (zejména Samojedy) probíhal chov sobů jen v omezené míře a vždy pouze jako doplněk k primárnímu lovu a sběru.  Tradičním ketským letním obydlím byly obytné lodě s plochým dnem zvané "ilimka" (na obrázku) a čumy, kryté plstí nebo pláty kůry, zvané "qus". Zimu přečkávali v zemnicích zvaných "banggus"; ženy s dětmi zůstávaly uvnitř, zatímco muži chodili na lov.

Ketové (ketsky "Ostygan", rusky "Кеты") jsou sibiřský národ v současnosti obývající malé území v Krasnojarském kraji podél středního toku Jeniseje. Dříve než byli rozpoznáni jako samostatný národ, používalo se pro ně a některá další etnika společné označení "Osťáci", pro samotné Kety pak jenisejští Osťáci.

Die Keten, auch "Ketó" (, ; Eigenbezeichnung Sg. "ket" („Mensch“) oder Pl. "deng" („Leute“, „Volk“), historische Bezeichnung "Jenissei-Ostjaken") sind eines der 44 „indigenen Völker des russischen Nordens“. Bei der Volkszählung des Jahres 2010 gaben 1219 Personen an, ketischer Nationalität zu sein.


Život.

Narodil se jako druhý syn slavného tiskaře Henri Estienna a získal vynikající humanistické vzdělání v latině, řečtině i hebrejštině. Roku 1526 se oženil s dcerou bohatého tiskaře J. Badia, s níž měl deset dětí. Téhož roku převzal tiskárnu pod vlastním jménem a vydával latinské a řecké klasiky, často se svými komentáři a předmluvami, ale také své vlastní latinské ("Thesaurus linguae latinae", 1531) a latinsko-francouzské slovníky, pro něž poprvé použil označení „slovník“ ("Dictionnaire", 1538). Od roku 1528 tiskl také nová a kriticky vylepšená vydání řecké a latinské bible s indexy a poznámkami, což mu vyneslo nepřátelství profesorů pařížské Sorbonna|Sorbonny. Ta byla pověřena cenzurou nových knih, které pro ni recenzovali „přísežní knihkupci“, mezi něž Estienne nepatřil.  Roku 1540 jej král František I. jmenoval královským tiskařem a dal mu udělat nové řecké litery, které vyryl Claude Garamond. Estienne tiskl a vydával ročně 15-20 knih, dostával se však pod stále silnější tlak cenzorů. Po smrti krále Františka I. (1547) cestoval roku 1549 do Švýcarska, kde navštívil Ženevu, Basilej a Curych a seznámil se s reformátorem J. Calvinem. Roku 1550 se odstěhoval do Ženevy, přestoupil na kalvinismus a v následujícím roce vydal řecký Nový zákon, poprvé rozdělený na verše. Také v Ženevě byla cenzura, byla však vůči Estiennovi přátelská. Roku 1552-1553 vyšel jeho francouzský překlad bible a roku 1557 celá bible v původních jazycích s latinským překladem, rozdělená na verše.  Po Robertově smrti obnovili jeho synové tiskárnu v Paříži.

Význam.

Robert Estienne se významně podílel na vzniku moderních slovníků a patřil mezi mistry tiskařského umění, největší význam však měl jeho podíl na kritickém zdokonalování řeckého biblického textu, který sám roku 1557 poprvé nazval „textus receptus“.

Robert Estienne ["robér eťjen"], latinsky Stephanus (1503, Paříž – 7. září 1559, Ženeva), byl francouzský humanista, překladatel, lexikograf a tiskař 16. století, který pracoval na zdokonalení Erasmova vydání biblického textu a jeho kapitoly poprvé rozčlenil na verše.

Robert Estienne (auch "Robert Etienne" oder latinisiert "Robertus Stephanus", * 1499 oder 1503 in Paris; † 7. September 1559 in Genf) war ein französischer Druckhandwerker, Verleger und Lexikograph.


Život.

Pocházel z bohaté a historicky významné šlechtické rodiny Batthyányů, z níž pocházela řada biskupů, politiků a vojevůdců. Když se rodiče rozvedli, odjel s matkou do Vídně a byl vychováván v internátní škole. Po studiu akademie v Záhřebu odjel na čtyři roky do Itálie, kde získal hodnost poručíka a promoval v právu. Od roku 1830 zasedal jako dědičný člen uherské horní komory a roku 1834 se oženil s hraběnkou Antonií Zichyovou, s níž měl tři dcery. Zasazoval se o reformy v hospodářství, podporoval chov koní a pěstování bource morušového a zakládal zemědělské akademie.

Politická činnost.

Od roku 1839 byl ve sněmu aktivnější a později začal podporovat Kossutha, i když se s ním jako šlechtic a zastánce konstituční monarchie v názorech neshodoval. Od roku 1847 byl ve sněmu vůdcem opozice a byl členem delegace, která nakonec ve Vídni prosadila, aby maďarská vláda byla v Uhrách suverénní. 17. března 1848 jej císař Ferdinand I. Dobrotivý jmenoval prvním ministerským předsedou Uherska. Vláda zápasila s mnoha problémy a Batthyány se snažil zorganizovat krajské vlády a nezávislou maďarskou armádu. 29. srpna odjel s Ferencem Deákem do Vídně, aby přiměli císaře odvolat bána Jelačiče a podřídit rakouskou armádu v Uhrách uherské vládě, s čímž císař nakonec souhlasil. Batthyány však současně nabídl Jelačičovi, aby se Chorvatsko osamostatnilo, jenže Jelačič místo toho vtrhl 11. září do Uher.

Samostatná maďarská republika.

Batthyány resignoval, ale na nátlak uherského paladina Štěpána vzal resignaci zpět. 13. září vyhlásil Batthyány vzpouru proti císaři a chtěl, aby ji paladin vedl, což ten odmítl a opustil Uhry. 25. září císař odmítl uznat Batthyányho vládu a jmenoval velitelem armády hraběte von Lamberg, jehož však vzbouřenci 28. září v Pešti zabili. 29. září porazila Batthyányho armáda Jelačiče v bitvě u Pákozdu, 2. října však Batthyány resignoval a vstoupil do armády jako voják. 11. října spadl s koně a zlomil si ruku, takže se vrátil do politiky. Snažil se jednat s generálem Windischgrätzem, který ho však nepřijal. 8. ledna 1849 se vrátil do Pešti, kde byl zajat, odvezen do Bratislavy, Lublaně a Olomouce, kde byl 16. srpna vojenským tribunálem odsouzen k smrti. Ve vězení se neúspěšně pokusil o sebevraždu dýkou, kterou mu přinesla jeho žena, a 6. října byl zastřelen.  Týž den bylo v Aradu popraveno i 13 maďarských velitelů.  Roku 1870 byly jeho ostatky přeneseny do mauzolea na hřbitově Kerekesi v Budapešti.

Lajos Batthyány ["lajoš baťjáň"] (10. února 1807, Bratislava – 6. října 1849, Pešť) byl uherský šlechtic, maďarský vlastenecký politik a v roce 1849 první předseda maďarské parlamentní vlády.

Lajos Batthyány von Németújvár (* 10. Februar 1807 in Pressburg; † 6. Oktober 1849 in Budapest) war ein ungarischer Magnat, Graf und Herr der Herrschaft Ikervár, Schlaining und Neuhaus sowie Erbobergespan (ungarisch "főispán") des Komitats Eisenburg (ungarisch "Vas vármegye") sowie erster Ministerpräsident des Königreichs Ungarn.


Životopis.

Phil Shoenfelt, vlastním jménem "Philip Nicholas Schofield", se narodil v Anglii. S hudbou začal již na základní škole a později byl členem několika studentských hudebních skupin, a to i na univerzitě, kterou dokončil v roce 1975.  V roce 1979 se přestěhoval do New Yorku a tam v roce 1981 založil postpunkovou skupinu Khmer Rouge s Barry "Scratchy" Myersem. V té době se stal závislým na heroinu, což se odrazilo nejen v jeho tvorbě, ale především na jeho životě. Podstoupil několik odvykacích léčeb. Svoje zkušenosti s drogami později popsal ve své knize "Feťácká láska". Kapela Khmer Rouge se definitivně rozpadla v roce 1986.  V roce 1984 se vrátil do Londýna, kde se zprvu živil jako taxíkář, zmrzlinář, stěhovák a nakonec jako středoškolský učitel. Tehdy vystupoval sólově s Nickem Cavem & Bad Seeds. O rok později mu vyšlo jeho první sólové EP "Charlotte's Room". Následovala alba "Backwoods Crucifixion" a "God Is The Other Face Of The Devil". Od roku 1995 žije Shoenfelt v Praze, kde založil svoji skupinu Phil Shoenfelt & Southern Cross (někdy také jednoduše "SHOENFELT"). S ní doposud (2011) nahrál čtyři alba "Blue Highway, Dead Flowers For Alice, Ecstatic, Paranoia.com" a jedno EP "Electric Garden". Na turné Nikki Suddena v letech 1997/1998 hrál Phil Shoenfelt sólovou kytaru a po tomto turné spolu natočili v Berlíně CD "Golden Vanity", které bylo vydáno později až po Suddenově smrti. V roce 1997 založil spolu s bývalými členy skupiny "Once Upon A Time" Brunem Adamsem a Chrisem Hughesem novou kapelu Fatal Shore. Spolu nahráli čtyři CD alba "Fatal Shore, Free Fall, Real World, Settings The Sails For Eldorado". Poté, co Bruno Adams v r. 2009 zemřel, přizvali Phil Shoenfelt a Chris Hughes ke spolupráci Dava Allena a vytvořili novou skupinu Dim Locator, jejíž tvorbu vydávají mj. pro sběratele i na vinylových nosičích.

Zajímavosti.

Na přebalu CD "Dead Flowers For Alice" je portrét tehdy čtrnáctileté Agáty Hanychové  Novela "Feťácká láska" vyšla nejprve v českém překladu a teprve později v anglickém originálu "Junkie Love". V r. 2002 jí byla udělena cena "Firecracker Alternative Books Awards". Kromě toho byla přeložena také do italštiny a řečtiny.  Phil Shoenfelt hrál na koncertě na počest Václava Havla 23. prosince 2011 v Lucerně.

Phil Shoenfelt (* 18. prosince 1952, Bradford, Velká Británie) je anglický hudebník, skladatel a spisovatel. Jeho příjmení je někdy přepisováno též Shöenfelt.

Phil Shoenfelt (auch: Phil Shöenfelt, * 18. Dezember 1952 in Bradford, Großbritannien) ist ein britischer Sänger, Songwriter, Musiker, Texter und Romanautor.


Průběh mise.

Start, připojení k ISS.

Posádku Expedice 4 dopravil k Mezinárodní vesmírné stanici raketoplán Endeavour při svém letu STS-108. Start se uskutečnil 5. prosince 2001 ve 22:19 UTC z Kennedyho vesmírného střediska na Floridě. K ISS se raketoplán připojil 7. prosince 2001. Během pobytu raketoplánu Endeavour u ISS si bývalá i nová stálá posádka ISS stanici předala a členové Expedice 3 Frank Culbertson, Vladimir Děžurov a Michail Ťurin se vrátili s raketoplánem na Zemi.

EVA 1.

Prvního výstupu do vesmíru 14. ledna 2002 se zúčastnili Jurij Onufrijenko a Carl Walz. Přesunuli ruský manipulátor Strela z jeho provizorního umístění na modulu PMA-1 na ruský modul Pirs. Po montáži antén na televizní přenosy výstup po 6 hodinách a 3 minutách ukončili.

EVA 2.

Druhý výstup proběhl 25. ledna 2002. Jeho účastníci Onufrijenko a Bursch umístili na modul Zvezda radioamatérskou anténu, odebrali vzorky z dříve zde umístěných experimentů a nainstalovali experimenty nové. Výstup tentokrát trval 5 hodin a 59 minut.

EVA 3.

Pro třetí výstup do vesmíru, který se konal 20. února 2002, použili astronauti Bursch a Walz přechodovou komoru v modulu Quest a americké skafandry. Jejich hlavním úkolem bylo připravit komplex na připojení první části hlavního nosníku stanice ITS-S0. Připravili kabeláž, odstranili tepelnou izolaci z nosníku ITS-Z1 a odmontovali adaptéry z PMA-1, na kterých byl dříve provizorně umístěn manipulátor Strela. Výstup trval 5 hodin a 47 minut.  Dne 19. března 2002 byla od stanice odpojena nákladní loď Progress M1-7, která později zanikla v hustých vrstvách atmosféry. Nová nákladní loď Progress M1-8 se pomocí automatické navigace připojila k zadnímu portu modulu Zvezda a dopravila ke stanici 2000 kg nákladu.

STS-110.

10. dubna 2002 se ke stanici připojil raketoplán Atlantis (let STS-110), který měl v nákladovém prostoru první část hlavního příhradového nosníku stanice ITS-S0 o délce 13 metrů a hmotnosti 12 tun. Posádka raketoplánu při čtyřech výstupech do vesmíru nosník připojila k horní části modulu Destiny a zařízení oživila. Na nosníku také zprovoznili mobilní transportér MT, který se bude pohybovat po povrchu. 17. dubna raketoplán stanici opustil.

Sojuz TM-34.

Jako příprava pro připojení nové záchranné lodě Sojuz TM-34 bylo nutno uvolnit dolní port modulu Zarja. Posádka ISS 20. dubna 2002 nastoupila do Sojuzu TM-33 a přeletěla s ním na port modulu Pirs. 27. dubna 2002 ke stanici dorazil nový Sojuz TM-34 s posádkou ve složení Jurij Gidzenko, italský astronaut ESA Roberto Vittori a vesmírný turista Mark Shuttleworth. Kosmonauti přenesli náklad a věnovali se experimentům. 5. května se posádky rozloučily a návštěvnická posádka odletěla se starším Sojuzem TM-33 na Zemi.

STS-111, ukončení mise.

Raketoplán Endeavour (let STS-111) přistál u ISS 7. června 2002. Posádka raketoplánu ve čtyřech výstupech do vesmíru pokračovala v montáži a zapojování stanice. Na palubě Endeavour byla také nová stálá posádka ISS Expedice 5 (Valerij Korzun, Peggy Whitsonová a Sergej Treščov). Dlouhodobé posádky si stanici předali, členové Expedice 4 se stali členy posádky raketoplánu. Raketoplán se od stanice odpojil a Onufrijenko, Bursch a Walz se s ním dostali 19. června 2002 na Zemi.

Expedice 4 byla čtvrtá posádka dlouhodobě obývající Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Velitelem stanice byl ruský kosmonaut Jurij Onufrijenko, palubními inženýry Daniel Bursch a Carl Walz (oba USA). Posádka měla za úkol pokračovat v práci na experimentech na stanici a zabezpečit setkání s raketoplánem, Sojuzem a nákladními loděmi Progress. Kosmonauti provedli tři plánované výstupy do vesmíru. Po půlroční činnosti předali stanici Expedici 5 a vrátili se na Zem.

ISS-Expedition 4 ist die Missionsbezeichnung für die vierte Langzeitbesatzung der Internationalen Raumstation. Die Mannschaft lebte und arbeitete vom 7. Dezember 2001 bis zum 15. Juni 2002 an Bord der ISS.


Klubová kariéra.

Začátek kariéry.

Svoji kariéru zahájil jako hráč mládežnického klubu Arsenalu po ukončení školní docházky v roce 1988, profesionální smlouvu podepsal o rok později. Ligu si zahrál však jen jednou, v 19 letech, proti Sheffieldu United, kdy Arsenal vyhrál 4-1. Potom proseděl několik utkání na lavičce, ale nezahrál si už ani jednou. Následující sezonu byl poslán na hostování do třetiligového Fulhamu, kde za 13 utkání vstřelil 3 branky. Po skončení hostování byl prodán do Bristolu City za 500 000 liber. V Bristolu se ukázal jako talentovaný mladý střelec a jeho jméno bylo často spojováno s kluby z Premier League.

Newcastle United.

V únoru roku 1993 přestoupil do druholigového Newcastlu za 1 750 000 liber. Následující sezonu vstřelil 12 gólů a pomohl k postupu do Premier League. Vstřelil 34 gólů ve 40 zápasech Newcastlu v první sezoně v Premier League a nakonec skončil třetí a kvalifikoval se do Poháru UEFA. Cole skóroval celkem 41 krát v jedné sezoně a tím prolomil klubový rekord. Ve 22 letech byl zvolen PFA Mladým hráče roku pro tuto sezonu. Další sezonu skóroval devětkrát z osmnácti zápasů. Za Newcastle si zahrál naposledy 26. listopadu 1994 proti Ipswich Town.

Manchester United.

Dne 10. ledna 1995 byl prodán do Manchesteru United za rekordní tehdejší sumu 7 000 000 liber. Tento rekord byl následně zlomen o pět měsíců později, když přestoupil Dennis Bergkamp z Interu do Arsenalu. První sezona se mu opravdu povedla. Z 18 zápasů vstřelil 12 gólů a 4. února 1995 proti Ipswichi Town vstřelil dokonce pět gólů, čímž stanovil nový rekord Premier League. Manchester nakonec vyhrál 9:0. Jenže na konci sezony neproměnil důležité šanci a Manchester s West Hamem remizoval jen 1:1, což znamenalo titul pro Blackburn Rovers. Další sezony vytvořil Cole výbornou útočnou dvojici s Ericem Cantonou a Manchester United sbíral jednu trofej za druhou. Než začala sezona 1996–1997, musel se vypořádat se zajímavou nabídkou od Blackburnu, který za něj nabízel 12 milionů liber a navíc Alana Shearera pro United. Tato nabídka však byla odmítnuta. Během několika sezon se velmi měnil útok United. Ještě před odchodem Cantony do týmu přišel Ole Gunnar Solskjær, Teddy Sheringham a Dwight Yorke, se kterým vytvořil nejobávanější útočnou dvojici v Evropě. Cole vstřelil gól na konci sezony 1998–1999 v Premiér League proti Tottenhamu, čímž zajistil Manchesteru titul. Další veledůležitý gól dal také v semifinále ligy mistrů, kdy rozhodl zápas proti Juventusu a poslal United do finále, kde vyhráli 2-1 nad Bayernem Mnichov. O sezony později znovu vyhrál tabulku střelců v Premier League, počtvrté za pět sezon.

Blackburn Rovers.

S příchodem Ruuda Van Nisterlooye a Juana Sebastiana Veróna na Old Trafford před sezonou 2001–2002 nedostával moc šancí a dne 29. prosince 2001 přestoupil do Blackburnu za 8 milionů liber. Do dvou měsíců od příchodu dokázal s Blackburnem také vyhrát pohár, když vstřelil vítězný gól ve finále proti Tottenhamu. Dokázal tedy vyhrát všechny tři domácí trofeje a za celou sezonu vstřelil 18 gólů, z toho 13 za Blackburn z pouhých 20 zápasů. Po sezoně 2003–2004 odešel z Blackburnu z důvodu nespravedlivého zacházení trenéra.

Pozdější kariéra.

Z Blackburnu se vrátil po 13 letech do Fulhamu, kde podepsal roční smlouvu. V sezoně 2004–2005 byl v klubu nejlepším střelcem, ale i přes toto úspěšné období musel Fulham opustit, protože rodina se chtěla vrátit do Manchesteru. Příští sezonu podepsal smlouvu v Manchesteru City jako volný hráč. V City hrál také dobře, ale na konci sezony už nehrál kvůli zranění. I přes podepsání nové smlouvy v City však přestoupil další rok do Portsmouthu, kde se mu ale nedařilo. Během tohoto angažmá odešel na půlroční hostování v Birminghamu a po návratu na jižní pobřeží byl propuštěn. Po propuštění si jej najal Sunderland, ale toho angažmá mělo podobný průběh jak to minulé; brzy odešel na hostování a ihned po návratu byl propuštěn. Dne 4. července 2008 podepsal roční smlouvu s týmem z jeho rodného města, s Nottinghamem Forest. Ale 31. října 2008 klub potvrdil, že smlouva byla zrušena po jedenácti zápasech bez gólu a 11. listopadu 2008 oznámil konec své profesionální kariéry.

Reprezentační kariéra.

Přestože hrál za reprezentaci od roku 1995, dokázal za Albion nastoupit jen patnáctkrát a vstřelit jediný gól proti Albánii. Také skóroval ve svém jediném vystoupení týmu Anglie B.

Osobní život.

Oženil se se svou dlouholetou přítelkyní Shirley Dewarovou v červenci 2002. Mají syna Devanteho. V současné době žijí v Manchesteru, jako sousedé Ria Ferdinanda.

Andrew Alexander Cole (* 15. října 1971, Nottingham, Anglie, Spojené království) je bývalý anglický fotbalista známý také pod jménem Andy Cole. Je historicky třetím nejlepším střelcem v historii Premier League se 187 góly, první je Alan Shearer, který vstřelil 260 gólů, a v lednu 2016 jej předstihl také Wayne Rooney. Jde o jednoho z mála anglických hráčů, kteří vyhráli všechny trofeje, od mladého hráče roku až po prestižní Ligu mistrů, kterou vyhrál s Manchesterem United v roce 1999. Celkem patnáctkrát byl nominován za anglickou fotbalovou reprezentaci v letech 1995–2002. Jediný reprezentační gól vstřelil proti Albánii v kvalifikaci na mistrovství světa. Konec své kariéry oznámil 11. listopadu 2008.

Andrew Alexander Cole, auch bekannt als „Andy“ Cole, (* 15. Oktober 1971 in Nottingham) ist ein ehemaliger englischer Fußballspieler. Der Stürmer und 15-fache englische Nationalspieler erzielte mit 187 Toren hinter Alan Shearer und Wayne Rooney die drittmeisten Treffer in der Geschichte der Premier League. Seine erfolgreichste Zeit verlebte er zwischen 1995 und 2001 mit Manchester United, als er fünf englische Meisterschaften (1996, 1997, 1999, 2000, 2001), zwei FA-Cup-Ausgaben (1996, 1999) und 1999 die Champions League gewann. Neben einer stets überdurchschnittlichen Torgefährlichkeit, die sich in außergewöhnlich guten Tore-pro-Spiel-Quoten manifestierte, galten Schnelligkeit und Wendigkeit als Coles große Stärken, die ihm häufig im Zweikampf in gegnerischen Strafräumen entscheidende Vorteile einbrachten.


Život.

Narodil v Gdaňsku, který byl tehdy německým městem. Jeho otec, Moritz Munsterberg, pracoval jako obchodník se dřevem, nakupoval dřevo v Rusku a v Anglii ho pak prodával. Jeho matka, Anna Munsterbergová, byla umělkyní, která si i přes péči o své čtyři syny našla čas pro kresby a malby. Díky atmosféře otevřenosti a úcty k umění prožil šťastné a bezstarostné dětství. Školku i základní školu absolvoval v rodném Gdaňsku. Jako dvanáctiletému mu zemřela matka. V roce 1882 maturoval na gymnáziu v Gdaňsku a rozhodl se vyrazit do světa. Zapsal se na semestr na Ženevské univerzitě, kde si zlepšil nejen francouzštinu, ale i znalosti literatury. V září téhož roku se začalo jeho systematické studium, a to na Univerzitě v Lipsku, kde začal v oblasti sociální psychologie a kde ho později zlákala medicína. V roce 1883 navštěvoval přednášky Wilhelma Wundta, které ho okouzlily natolik, že se rozhodl zasvětit svůj život psychologii. Vstoupil do týmu známé první psychologické laboratoře v Lipsku. V roce 1885 získal titul PhD ze psychologie a o dva roky později dokončil studium medicíny v Heidelbergu. Později v roce 1891 získal profesuru a zúčastnil se první mezinárodní konference v Paříži, kde se poprvé setkal s dalším průkopníkem psychologie Williamem Jamesem. Od té doby byli ve stálém spojení několik let. James byl natolik okouzlen Munsterbegovým géniem, že ho v roce 1892 pozval na tři roky na Harvard, aby řídil pschologickou laboratoř. Byl natolik úspěšným učitelem, že dostal trvalou nabídku působit na Harvardu jako profesor. V roce 1898 byl zvolen prezidentem American Psychological Association (APA). Se svými studenty sestrojil množství vynalézavých testů, kterými testovali personál v amerických továrnách.

Dílo.

Věnoval se zejména pracovní psychologii, v níž dodržoval přísně experimentální orientaci. Zaměřil se na problémy s monotónností práce, pozorností a únavou. Zajímaly ho i psychologické a sociální dopady na výkonnost a účinnost reklamy a rozvoj ekonomické psychologie. Napsal: "Stimulovat práci je jediným cílem této studie". Také věděl, že další rozpracování pracovní psychologie bude muset stavět na spolupráci. Povaha výše zmíněných problémů bude vyžadovat relativně velký počet subjektů, které budou podrobeny experimentálnímu testování. Často zdůrazňoval důležitost tohoto faktu ve svých výzkumech. Poznatky z oblasti pracovní psychologie shrnul do své nejvýznamnější knihy "Psychology and Industrial Efficiency" (Psychologie a efektivnost průmyslu).

Hugo Münsterberg (1. června 1863, Gdaňsk – 16. prosince 1916) byl německo-americký filozof a psycholog, představitel bádenské novokantovské školy. Věnoval se problémům filozofie hodnot. Byl průkopníkem pracovní, experimentální a klinické psychologie. Také byl zastáncem behaviorismu, zkoumal význam modliteb a postavil problém efektivity výpovědí očitých svědků. Pomohl redefinovat wundtovskou psychologii do její modernější podoby. Od roku 1910 se zaměřil na aplikaci psychologie na průmyslovou výrobu. Byl profesorem Harvardovy univerzity.

Hugo Münsterberg (* 1. Juni 1863 in Danzig; † 16. Dezember 1916 in Cambridge, Massachusetts) war ein deutsch-amerikanischer Psychologe und Philosoph. Zusammen mit William Stern, Walter Dill Scott und Jean-Maurice Lahy war er einer der Gründer der angewandten Psychologie und zählt zu den frühesten Filmtheoretikern.