Historie.

V Anglii navrhl pan Rosenstein v roce 1938 provrtání nehtu a protažení chirurgické šňůrky jako u bot. V roce 1962 použil pan Frasser, který byl původně dentistou, pružný kulatý drát z chromooceli pro své špony. Mohl již zhotovovat individuální špony, které působily tlakem i vztahem. Jeho metoda byla v dalších letech vyvíjena a dnes se používají pružné kovové nebo plastické pásky, nebo jejich kombinace. Dnes jsou známé VHO-špony, BS-špony, zlaté špony a onyclip špony a Erki-technika.

Základy použití ortonyxie.

Této techniky se má použít pouze tehdy, jestliže se běžným způsobem ošetření (čistění) valu mechanickou cestou nedosáhlo žádaného účinku. Náklady by měly být co nejmenší. Nejnižší náklady na špony jsou s oboustrannou Fraserovou šponou, ale její upevnění a zhotovení je pro laika dost obtížné. Proto se prosadily špony VHO, dnes drátkové špony, které jsou sice o něco dražší v nákupu, ale mají výhodu polotovaru a jednodušší a kvalitnější upevnění. V některých případech se doporučuje pro zesílení nehtu zhotovit částečnou protézu nehtu. Toto zesílení (protéza) nehtu je tak zvaná „štětečková metoda“. Hodí se pro šupinaté nehty, lámavé nehty a hodně tenké nehty ke zvýšení stability nehtu. Osvědčil se i tzv. nehtový klín a nebo zasunutí silikonové trubičky mezi val a nehet. Díky ortonyxie se naráz dosáhnou dva cíle: tah špony způsobí neustálé odlehčení tlaku na nehtový val a zbaví pacienta bolesti a za druhé se zmenší zaoblení nehtu a nehtového lůžka a nehet se zarovnává.  V Německu jsou špony k odstranění deformací nehtů a bolestí pacientů placeny nemocenskými pojišťovnami a uznávány lékařskou komorou. VHO-Osthold-špona je zhotovena ze tří dílů a byla již průmyslově předhotovená. Tato špona je lepší alternativa k operativním zákrokům dle školní medicíny. Dnes je tato špona vyráběna a prodávána firmou 3TO GmbH, Gehwol GmbH, firmou Marsal a podobná špona VHO. Byla opětně vylepšena a zjednodušena práce jí připravit a nasadit zákazníkovi. Cílem šponovaní je dosáhnout přirozeného růstu nehtu při dlouhodobém použití špony, ale i okamžitému odstranění bolesti a spontánnímu odlehčení u pacientů. Zároveň může i silně srolované nehty pomocí 3TO-terapie léčit a vyléčit.

Terapie nebo chirurgický zákrok.

Pan MUDr. Harrer srovnal ve své disertační práci 3TO-terapii a terapii dle školní medicíny a došel k překvapivým závěrům, které měly vliv na přijmutí této metody do programu státních i soukromých pojišťoven v Německu a i jinde v západní Evropě. Bylo vybráno 41 pacientů, 21 pacientů bylo ošetřováno konzervativní metodou pomocí 3TO špony a 20 pacientů prodělalo lékařský chirurgický zákrok. Průměrné stáří pacientů bylo 28 až 34 let. Před ošetřením byla průměrná bolest u pacientů na skále o 100 bodech v první skupině v klidu 19 a při zátěži 42, ve druhé skupině v klidu 17 a při zátěži 55 bodů. Tím byly tyto dvě skupiny srovnatelné. Po jednom týdnu byl následující výsledek: druhá skupina po operaci měla ještě 50 bodů na stupnici bolesti, šponová skupina jen 10 bodů. Po 6 až 12 měsících byli pacienti znovu dotázáni a výsledek byl následující: průměrně byli pacienti u obou skupin 6x konzultováni. Pacientům se šponami byly tyto 2,6x posunuty. Pacienti mohli po 0,7 dnech chodit bez bolestí, v operativní skupině teprve po 19,4 dnech. Chodit v botách bez bolesti mohli pacienti první skupiny po průměrně 8 dnech, operovaní až v průměru po 57 dnech.  Všech 21 pacientů se šponami nenacházeli špony jako nepříjemnost a nedošlo k žádné komplikaci. Jeden pacient po operaci ji musel prodělat ještě jednou kvůli silnému krvácení. Návratnost byla u první skupiny 19% (4/21), jeden pacient zůstal ještě v ošetření, ale se značně zlepšeným stavem. U operační skupiny byla návratnost 15 % (3/20). Zde je třeba brát v úvahu, že zde byli pacienti, kteří se nové operaci už nechtěli podrobit a nejsou ve statistice obsaženi. Není zde také návratnost po dvou či třech letech. Průměrná pracovní neschopnost u skupiny první se šponami byla 0, u skupiny po operativním zákroku byla neschopenka průměrně 14,2 dnů. Vzniklé náklady u zaměstnanců (náklady na terapii a personální náklady vzniklé pracovní neschopností).

Výsledky.

Podle zjištěných údajů je terapie pomocí 3TO-špon málo bolestná konzervativní metoda s nízkou návratností. Pacienti nejsou v běžném životě omezováni a nezpůsobují pracovní neschopnost. Tato studie byla provedena v roce 2002 na univerzitě Norimberk-Erlangen. Dalším zlepšením špon a jejich zlevněním v nákupu se snížily náklady na 3TO-terapii o ca. 30 % na ca. 170 € v průměru na pacienta. Jelikož je 3TO-špona ze tří dílů, dá se zlehka nasadit do jakéhokoliv místa na nehtu a i u těžkých případů s hypergranulací. Mezitím již bylo v Německu aplikováno 300 000 drátkových a 3TO špon a mnozí pacienti byli uchráněni od bolestivé operace. V Německu pracují se šponami lékaři i podologové.  Další zdokonalení a varianta 3TO-špony je Podofix aktivní nalepovací špona Combiped špona. Pro každý případ je třeba najít tu optimální šponu. Která špona je ta správná pro různé deformace a různá ošetření? Podofix aktivní nalepovací špona se hodí především pro tenké nehty a lehké případy zarostlých nehtů. Drátková špona a Combiped špona se uplatní především u nehtů, kde se dá špona zavěsit z obou stran a nebo jen z jedné. Šponami se dají od srolovaného nehtu až po silně zarostlé nehty ošetřit skoro veškeré případy. Na drátkové špony je ale zapotřebí speciální proškolení.

Technika orthonyxie (výraz pochází z řeckého slova "orthos", znamená rovně nebo správně, a "onyx" je v řečtině nehet), tedy opravy nehtů, která se provádí nasazením špon z kovových drátů nebo vzpružin, sleduje následující cíle: uvést do původního tvaru tvar nehtu a nehtového lůžka u zdeformovaných, vyklenutých nebo srolovaných nehtů pomocí působení páky, případně vzpružiny, špony a to po delší dobu. U zdeformování, která se již nedají opravit, dosáhnout následkem neustálého tahu špony trvalého odlehčení nehtového záhybu a tím odstranit příčinu existujících obtíží.

Eine Nagelkorrekturspange auch Orthonyxiespange oder einfach Nagelspange ist eine medizinische Apparatur, mit der Fehlstellungen von Finger- bzw. Fußnägeln korrigiert werden, um das Einwachsen der Nägel zu verhindern. Die Behandlung erfolgt meist durch einen Podologen, einen geschulten Fußpfleger oder den Hausarzt. Letzterer kann die Nagelspange auch verordnen. Operationen wie beispielsweise eine Nagelkeilexzision können so manchmal vermieden werden.


Popis.

RHESSI je rotací stabilizovaná družice postavená na základě služebního modulu SA-200S s tělem z příhradové trubkové konstrukce tvaru osmibokého hranolu kombinovaného s komolým jehlanem o rozměrech 1,0×1,0×2,16 m (příčné rozměry při startu včetně složených panelů 1,1×1,1 m) je vybavena čtyřmi pevnými výklopnými panely fotovoltaických článků umístěnými do kříže s rozpětím po vyklopení 5,77 m a dobíjejícími 16 Ah akumulátorovou baterii. Uvnitř válcového pouzdra nese zobrazující mřížkový spektrometr, pracující v oblasti rentgenového a gama záření (rozsah energií 3 keV až 20 MeV) s germaniovými detektory, chlazenými na 77 K (-196 °C), určený především ke zkoumání slunečních erupcí. Data jsou zaznamenávána do palubní polovodičové paměti s kapacitou 4.0 GB a vysílána na povel na Zemi (výkon vysílače 5 wattů, rychlosti přenosu 125 kbit/s, 1 Mbit/s resp. 4 Mbit/s). Rotační osa je zaměřena na Slunce s přesností ±0,2°; její orientaci zjišťuje přesný sledovač Slunce (přesnost určení ±0.05°) a magnetometr. Změny rotační osy zabezpečují magnetické cívky.

Mise.

Mise RHESSI je navržena ke sledování slunečních erupcí ve spektru od měkkého rentgenového záření do gama záření a provádění spektroskopie ve vysokém rozlišení. Podle očekávání vědců je většina energie uvolněné při sluneční erupci spotřebována pro urychlení elektronů, které emitují rentgenové záření, a protonů a iontů, které emitují gama záření. Hlavní přínos RHESSI spočívá právě ve spojení schopnosti snímkování rentgenového a gama záření s možností provádění spektroskopie ve vysokém rozlišení, což umožňuje určit detailní energetické spektrum pro každý pořízený snímek. Díky tomu je možné určit kde jsou jaké částice urychlovány a na jaké energie, což pomáhá pochopit základy vysoce energetických procesů během slunečních erupcí.  Kromě sledování slunce přispěla družice i ke studiu Země, když jako první zaznamenala a přesně změřila, gama záblesky pocházející ze zemské atmosféry. Podle údajů z družice, jsou tyto záblesky mnohem častější, než se čekalo, a emitované gama záření má vyšší frekvence než je průměrná frekvence gama záření z kosmických zdrojů.

Reuven Ramaty High Energy Solar Spectroscopic neboli RHESSI je vědecká družice provozovaná americkou agenturou NASA. Start se konal 5. února 2002 na mysu Canaveral. Úkolem družice je sledování slunečních erupcí.

Der Reuven Ramaty High Energy Solar Spectroscopic Imager (RHESSI) (auch Explorer 81) ist ein ehemaliges Weltraumteleskop der NASA mit Beteiligung anderer amerikanischer und schweizerischer Institute. Es diente zur Sonnenbeobachtung im Röntgen- und Gammabereich. In dieser energiereichen elektromagnetischen Strahlung wurden Sonnenkorona und Sonneneruptionen beobachtet und die physikalischen Mechanismen der Teilchenbeschleunigung in diesen Ereignissen (die Rekonnexion) untersucht.


Rané dětství a první úspěchy.

Charles se narodil jako syn stříbrníka. Byl soukromě pokřtěn dne 04.3.1745 v Southamptonu a je často popisován jako nejmladší dítě z 18, které se narodilo 50leté matce. Jeho rodiče jej poslali do Winchesterské školy, aby se stal duchovním, ale jeho láska k hudbě byla silnější. V mladém věku měl pozoruhodně dobrý hlas a na koncertech byl vyžadován již jako chlapec. Hymny pro něho skládal pan Kent a jeho nástupce pan Fussell, varhaníci katedrály Winchester, kde byl sbormistrem v letech 1756 až 1759.  Ve věku 15 let odešel na pozvání svého bratra do Londýna, kde byl zaměstnán nejprve jako ladič cemball v hudebním skladu v Cheapside. Panem Berengerem byl představen Johnu Richovi a Johnu Beardovi a brzy se stal zpívajícím hercem v divadle Royal, Covent Garden. Vzhledem k tomu, že v té době nebyl jeho hlas dosud usazen, dostával Dibdin zejména pantomimické role. Po smrti Riche v roce 1761, kdy na jeho místo nastoupil Beard a stal se managerem a částečným vlastníkem, vznikly pro Dibdina nové příležitosti. A právě za podpory Bearda napsal své první dílo – slova a hudbu k "„Pastýřově rafinovanosti“", operetě o dvou dějstvích, která byla uvedena v Covent Garden dne 21. května 1762 a opakovala se až do roku 1763.

Rodina a další díla.

Charles Dibdin se oženil v raném dětství, ale od své ženy záhy odešel a nechal ji samotnou. Delší dobu potom tvořil neoficiální pár s paní Harriet Davenet, sborovou pěvkyní v Covent Garden Theatre, se kterou měl i několik dětí. Po čase ale opustil i ji a začal žít se slečnou Wyld, se kterou již zůstal. V průběhu jejich společného soužití se jim narodilo několik dalších dětí. Když Dibdinova první žena zemřela, vzali se. Paní Dibdinová a jedna z jejich dcer Charlese přežily. Díla jeho dvou synů - Charlese a Thomase John Dibdinových (synů, které měl se svou první ženou Harriet Davenet) jsou často zaměňována za díla jeho otce. Oba byli rovněž populární dramatici.  Kromě svého "Hudebního turné po Anglii" v roce 1788, publikoval v roce 1803 ve 4 svazcích autobiografii "Profesní život", dále "Kompletní historii britské scény" (5sv., 1795), "Připomínky k turné po Anglii a Skotsku" (2sv., 1803) a několik menších prací. Napsal více než 1400 písní a asi třicet dramatických kusů. Romány: "Ďábel" (2 svazky, 1785); "Hannah Hewitt" (3sv., 1792); "Mladší bratr" (3sv., 1793) a "Henry Hooka" (3sv., 1806). Vydání jeho písní G Hogarth (1843) obsahuje monografii jeho života.

Ukázka.

Tom Bowling.

Tom Bowling, chuďas — pouhý trup — z všech nejlepší to muž, řev bouře neuslyší, v lup kles dravé smrti juž.  Vzor krásy mužné, srdcem dítě a měkký na mou čest, své povinnosti konal hbitě; teď se vším hotov jest.  Vždy dostál slovu, takou ctnost jsi věru zřídka zřel, a přátel dobrých, statných dost a hezkou ženu měl.

Charles Dibdin (15. března 1745 – 25. července 1814) byl anglický básník, spisovatel, dramatik, hudebník a autor písní. Láska k hudbě ho již v dětství odvedla od studia kněžského povolání - působil jako zpívající herec v Royal Opera House Covent Garden v Londýně, později v dalších divadlech. Je autorem románů, dramat a operet, z nichž některé písně zlidověly. Nesmrtelnou se stala píseň Tom Bowling, kterou složil po smrti svého nejstaršího bratra, kapitána Thomase Dibdina.

Charles Dibdin (* 15. März 1745 in Southampton; † 25. Juli 1814 in London) war ein englischer Dichter, Schriftsteller, Komponist, Schauspieler und Sänger (Tenor).


Sídla.

V obci žije přibližně sedmnáct set obyvatel ve 37 vesnicích (Andsumäe, Hellekunnu, Husari, Kaku, Kannu, Kõrgessaare, Kääpa, Kühmamäe, Lasva, Lauga, Lehemetsa, Listaku, Madala, Mõrgi, Mäessaare, Noodasküla, Nõnova, Oleski, Otsa, Paidra, Peraküla, Pikakannu, Pikasilla, Pille, Pindi, Puusepa, Pässä, Rusima, Saaremaa, Sooküla, Tammsaare, Tiri, Tohkri, Tsolgo, Tüütsmäe, Villa a Voki-Tamme). Administrativním centrem obce je vesnice Lasva, podle níž je obec pojmenována.

Občanská vybavenost a kultura.

Obec provozuje zdravotní středisko v Lasvě a pečovatelský dům v Kääpě.  V obci pracují dvě školy — devítiletá základní škola v Kääpě ("Kääpa põhikool") a šestiletá obecní škola v Pikakannu ("Pikakannu kool"). Obecní mateřská škola má pobočky v Lasvě a v Kääpě. Aktivní je rovněž středisko mládeže, které má klubovny v Lasvě, Kääpě, Tsolgu, Otse a Sooküle. Středisku mládeže má do budoucna sloužit rovněž od roku 2010 postupně rekonstruovaná stará školní budova v Lasvě. V Lasvě se nachází kulturní středisko ("Lasva rahvamaja") s víceúčelovým sálem a s širokou nabídkou zájmové činnosti v několika klubovnách, menší kulturní středisko pracuje rovněž v Tsolgu ("Tsolgo rahvamaja"). V Lasvě, Otse, Kääpě a Tsolgu fungují pobočky obecní knihovny.  V kostele sv. Jana v Pindi působí luterský evangelický sbor, u kostela je též hřbitov.  V Lasvě fungují též dvě galerie — "Lasva Veetorni galerii" v bývalé vodárenské věži, obsahující umělecko-vlastivědnou expozici, a "Galerii Shalom" s expozicí o izraelských dějinách, přírodě a kultuře, spojenou s prodejní výstavou současných estonských malířů.

Pamětihodnosti a turistické cíle.

Územím obce protéká řeka Võhandu, hojně využívaná vodáky. Z jihu na území obce zasahuje Haanijská vysočina, častý cíl turistických výprav. Vyhledávaným koupalištěm je Lasevské jezero ("Lasva järv") na západním okraji Lasvy a Kalijärv jižně od Voki-Tamme, tábořiště s koupalištěm se nachází u Paiderského jezera ("Paidra järv"). Často navštěvován je též řetěz sedmi jezer u vesnice Tsolgo. Poblíž Listaku na vrchu Tõutsimägi je veřejně přístupná vesnická hvězdárna ("Tõutsimäe külatähetorn").  Ve vesnici Kääpa se nacházejí pozůstatky sídliště z doby kamenné a mohylové pole ze střední doby železné. Poblíž Tohkri se nachází někdejší pohanské obětiště Tammetsõõr, sestávající z kruhu sedmi vzrostlých dubů a několika pramenů.  Kostel v Pindi je v pramenech zmiňován od 17. století, současná budova však pochází až z roku 1881. Ve Střeleckém údolí ("Kütiorg") jižně od Noodasküly se dochoval jeden ze tří historických mlýnů, "Küti Mäeveski", který slouží nepřetržitě od roku 1868, byť dnes již poháněn elektricky.  Na hřbitově v Pindi je pohřben kapitán Friedrich Vreeman, hrdina osvobozenecké války. Poblíž Räpinské silnice v katastru vesnice Paidra zahynul 28. září 1978 poslední lesní bratr August Sabbe. Místo je dnes označeno pomníkem.

Obec Lasva (estonsky Lasva vald) je samosprávná obec v estonském kraji Võrumaa. Území obce se rozkládá na 172 km2 na severovýchodě kraje a sousedí na jihovýchodě s obcí Vastseliina, na jihozápadě s obcí Võru, na východě s obcí Orava, na severu s obcí Veriora a na severozápadě s obcí Laheda. Centrum obce leží přibližně 10 km východně od krajského města Võru a 200 km jihovýchodně od hlavního města Tallinnu.

Lasva (deutsch: "Eichhof") ist eine ehemalige Landgemeinde im estnischen Kreis Võru mit einer Fläche von 172,18 km2. Sie hatte 1691 Einwohner (Stand: 1. Januar 2017). Seit 2017 ist Lasva Teil der Landgemeinde Võru.


Životopis.

Mládí.

Počátkem 80. let vydal několik sólových kazet a minialb, např. "Hiroschima". Stal se dlouholetým členem Einstürzende Neubauten a byl rovněž členem několika dalších skupin, např. "Sentimentale Jugend", "Sprung aus den Wolken" a "Mona Mur".

Einstürzende Neubauten.

V roce 1980, v 15 letech vstoupil do Einstürzende Neubauten, která byla založena dříve v tom samém roce. Hacke hrál na kytaru a pracoval až do poloviny 90. let na zvuku kapely. Pak přešel z kytary na baskytaru a nyní na ni hraje a podle lídra skupiny Blixy Bargelda je "hudebním ředitelem skupiny".

Sólové aktivity.

Hackeho prvním sólovým albem bylo "Filmarbeiten" (1992).  V 90. letech byl frontmanem kapely Jever Mountain Boys, která hrála oblíbené písně, zvláště coververze country hudby.  V roce 2003 zorganizovali Alexander Hacke a jeho dlouholetá partnerka Danielle de Picciottová (manželé od roku 2006) měsíční akci "BadaBing" ve slavném berlínském klubu 70. let "Big Eden", na které prezentovali nové a neobvyklé kapely a touto cestou iniciovali rozšíření nové vlny hudby "Futur-electroclash" z Berlína do celé Evropy. Hodně spolu cestovali, předváděli multimediální show a prezentovali workshopy o berlínské undergroundové kultuře. V roce 2004 produkovala Danielle de Picciottová dokument o Einstürzende Neubauten, na jehož hudbě pracoval Alexander Hacke.  V roce 2005 Hacke a de Picciottová koncipovali a režírovali po celé Evropě audiovizuální live show "The Mountains of Madness" podle povídek H. P. Lovecrafta a k účasti a vystoupení na úspěšné produkci pozvali anglickou trojici The Tiger Lillies.  Od roku 2000 Hacke vytvořil album "Sanctuary" (vyšlo v roce 2005), cestoval po Evropě a Severní Americe s mobilním rekordérem a spolupracoval s mnoha umělci, jakými byli např. J. G. Thirlwell (Foetus), Caspar Brötzmann, Larry Mullins (Toby Dammit), Vinnie Signorelli (Unsane), Michael Evans (KBZ 200), Sugarpie Jones (Celebrity Skin), Bob Rutman (Steel Cello Ensemble), Nils Wohlrabe (The Leather Nun), Gianna Nannini, Andrew Chudy (alias N. U. Unruh, Einstürzende Neubauten), Lary 7 (The Analog Society) a David Yow (The Jesus Lizard). V recenzích na toto album byl Hacke srovnáván s Frankem Zappou a Captainem Beefheartem. "Road Record", výtažek z něhož je k vidění na albu Sanctuary, zdokumentovala de Picciottová. Nahrávka popisuje revoluční nahrávací styl Hackeho, který použil při nahrávání Sanctuary.  Při svých sólových aktivitách užívá především hudební software od firmy Native Instruments.  Hacke také přispíval k několika soundtrackům k filmům, např. "Sonnenallee" a "Divoký život" (biografie Uschi Obermaierové, 2006/07). Hacke produkoval hudbu k filmu Fatiha Akina "Head-On" (2004) a je hlavní postavou ve filmu "" (2005), Akinova dokumentu o istanbulské hudební scéně.

Soukromý život.

První přítelkyní Alexandera Hackeho byla Christiane F., známá celosvětově proslaveným filmem a knihou "My děti ze stanice ZOO", která je biografií o její závislosti na heroinu. Společně vystupovali po Evropě a USA s jejich kapelou Sentimentale Jugend a také se spolu objevili ve filmu z roku 1983 "Dekodér".  3. října 1989 se v Berlíně narodil Hackeho syn Joschua. Jeho matkou je Angela Mettbachová, postava berlínského nočního života, která měla krátkou hudební kariéru s kapelou Octopussy.  Hacke byl také krátce ženatý s německou herečkou a zpěvačkou Meret Beckerovou a byl vtáhnut do její hudební kariéry. Beckerová byla hostem na albu Einstürzende Neubauten "Ende Neu". V roce 2006 se Hacke oženil se svoji dlouholetou partnerkou Danielle de Picciottovou, Američankou, v Berlíně žijící multimediální umělkyní, která je známá tím, že založila spolu s Dr Mottem berlínskou Love Parade a tím, že zpívala v kapele "Space Cowboys".  Alexander Hacke je vegetarián, stejně jako většina členů Einstürzende Neubauten.

Alexander Hacke (také znám jako Alexander von Borsig, Alex Hacke, Hacke, * 11. října 1965, Berlín/Neukölln) je kytarista, baskytarista, zpěvák, experimentální/industriálový/elektronický hudebník z Německa.

Alexander Hacke (* 11. Oktober 1965 in Berlin-Neukölln) ist ein deutscher Musiker, Musikproduzent, Komponist von Filmmusik und Schauspieler. Bekannt ist er vor allem als Gitarrist (1980–1994) und Bassist (seit 1994) der Band "Einstürzende Neubauten". Von 1980 an trat er für einige Jahre unter dem Künstlernamen Alexander von Borsig auf.


Binární formát v DOSu a CP/M.

Formát souboru codice_1 je binární formát původně používaný v systémech CP/M a DOS. Je velmi jednoduchý, nemá hlavičku (s výjimkou souborů v CP/M 3) ani metadata, obsahuje pouze kód a data. Tato jednoduchost je ovšem za cenu, že binárka může mít maximální velikost 64 KiB a veškerý kód i data jsou uložena v jednom segmentu.  Vzhledem k tomu, že chybí informace o relokaci, soubor je načten do operační paměti na předem nastavenou adresu (offset 0100h bezprostředně po PSP), odkud bude i spuštěn. Toto nebyl problém na prvních 8bitových počítačích, ovšem tento fakt je hlavním důvodem, proč se formát codice_1 přestal používat brzy po zavedení 16bitových a 32bitových procesorů.  V architektuře Intel 8080 lze adresovat pouze 65536 bajtů paměti (rozsah adres 0000h až FFFFh). V CP/M bylo prvních 256 bajtů paměti (od 0000h do 00FFh) vyhrazených pro systémové použití a každý uživatelský program musel být nahrán přesně od adresy 0100h, odkud byl následně spuštěn. Soubory codice_1 se na tento model hodí perfektně. Všimněme si, že před zavedením MP/M a Concurrent CP/M nebylo možné spustit více než jeden program nebo příkaz ve stejném čase. Všechny se totiž musely načíst na adresu 0100h.  Přestože v operačních systémech DOS i CP/M je formát souboru codice_1 stejný, soubory nejsou kompatibilní. V DOSu jsou použity strojové instrukce x86 (i systémová volání DOSu), zatímco v CP/M jsou použity strojové instrukce Intel 8080 a systémová volání CP/M (programy vyhrazené pro určité konkrétní systémy mohou navíc obsahovat další instrukce Intel 8085 nebo Z80).  Je ovšem možné přeložit soubor codice_1, který poběží v obou operačních systémech. Nazývá se fat binary („tlustá binárka“). Nejedná se ale o kompatibilitu na úrovni strojových instrukcí. V podstatě se jedná o dva různé programy se stejnou funkčností v jednom souboru, kde každá část používá strojové instrukce své hardwarové platformy. Operační systém si ze souboru codice_1 vybere část určenou právě pro něj.  V CP/M 3 může codice_1 soubor obsahovat i 256bajtovou hlavičku, což signalizováno hodnotou prvního bajtu (hodnota prvního bajtu nastavena na C9h). Hodnota C9h odpovídá 8080 instrukci RET (návrat z podprogramu), takže v případě, že dojde ke spuštění na starší verzi CP/M, která nepodporuje toto rozšíření, dojde k okamžitému ukončení programu. Jelikož instrukční sady 8085 a Z80 jsou nadmnožinami 8080, toto opatření funguje na všech třech systémech CP/M. Instrukce C9h je ale neplatný operační kód na 8088/8086 a způsobí výjimku. Z důvodu vyhnutí se kolizi, zavaděče některých verzí DOSu zamítají programy začínající C9h. Operační kód C9h pro návrat je až v 80188/80186.

Velké programy.

V systémech MS-DOS a DOS kompatibilní, není zavaděčem nebo běhovým prostředím stanovena žádná správa paměti pro codice_1 soubory. Veškerá paměť je codice_1 souboru jednoduše přístupná. Po spuštění je do operační paměti také znovunačten shell COMMAND.COM. To umožňuje, že soubor codice_1 může být velmi jednoduchý, ale i libovolně složitý s vlastním řízením paměti.  Příklad složitého codice_1 programu je COMMAND.COM, shell MS-DOSu, který poskytuje zavaděč pro načtení jiných codice_1 nebo codice_16 programů. Programy nebo datové segmenty větší než dostupná paměť mohou být dynamicky načítány. Výhoda codice_1 programů oproti codice_16 je obvykle menší velikost binárky a snazší programování v jazyce symbolických adres (nesprávně "assembler"). Jakmile byly ale k dispozici kompilátory a linkery s dostatečným výkonem, přestalo být výhodné používání formátu codice_1 pro rozsáhlé programy.

Podpora na platformách.

Formát codice_1 je stále spustitelný na mnoha moderních platformách Windows. Spuštěn je ale v subsystému emulace MS-DOS. Soubory codice_1 mohou být také spouštěny v emulátorech DOSu, jakým je například DOSBox.

COM je v informatice typ spustitelného souboru, který je používán v několika operačních systémech. Původní použití zkratky bylo pro soubor typu "Command", což je textový soubor obsahující příkazy, které budou po spuštění předány operačnímu systému (podobně, jako je v DOSu zpracován dávkový soubor). Spustitelné soubory ve formátu codice_1 nemusí mít pro spuštění vždy nutně příponu souboru codice_1. V systému CP/M a počátečních verzích systému MS-DOS tomu tak ale muselo být.

Eine COM-Datei ist eine ausführbare Datei in CP/M, MS-DOS und zu MS-DOS kompatiblen Betriebssystemen. Der Name leitet sich aus der Dateinamenserweiterung „.COM“ ab, die für das englische Wort "command" („Befehl“) steht.


Film.

"Carravagio" představuje Jarmanovo nejznámější filmové dílo. Připravoval je celých sedm let, v jejichž průběhu vzniklo 17 verzí scénáře. Natočen byl s rozpočtem asi 475 tisíc liber, s několika známými i tehdy neznámými herci. David Bordwell označil film v rámci Jarmanovy tvorby zjednodušeně za mainstreamový, i když výrazně přesahuje nároky kladené na běžnou kinematografickou tvorbu hlavního proudu.  Film je druhým v pořadí ze čtyř životopisných snímků Dereka Jarmana; dalšími byly Sebastiane (1976), Edward II. (1991) a Wittgenstein (1993).  Caravaggio sám vypráví svůj příběh retrospektivně formou vzpomínek umírajícího umělce na své osobní a tvůrčí prožitky. Jarman však film nepojal jako běžný životopisný film, nýbrž jako silně stylizovanou představu malířova světa, v níž se nenechal omezovat ani historickými souvislostmi. Příběh ve filmu téměř chybí, pozornost se soustřeďuje na osobu malíře a jeho tvorbu. Čas nehraje významnou roli, střídají se malířovy životní etapy a Jarman použil i řadu anachronismů: kostýmy ze 17. století i ze současnosti jsou doplňovány motocyklem, psacím strojem, cigaretou. Ve filmu se také objevuje řada autobiografických prvků. Caravaggia s režisérem pojí homosexuální orientace.

Zajímavosti.

Caravaggio představoval první Jarmanovu spolupráci s herečkou Tildou Swinton a zároveň její první filmovou roli.  Autorem kopií Caravaggiových maleb použitých ve filmu byl filmový architekt Christopher Hobbs, který spolupracoval i na Jarmanových filmech "Sebastiane" (jako ilustrátor), "Jubilee" (jako kostýmní návrhář), "The Last of England" a "Edward II.", na "Sametové extázi" (Velvet Goldmine) Todda Haynese či "Orlandovi" Sally Potter. V Sebastianovi, Edwardovi II. a Andělské konverzaci také zahrál vedlejší postavy.  Film byl uveden v hlavní soutěži Berlínského mezinárodního filmového festivalu (Berlinale) 1986, kde získal ocenění mezinárodní poroty Stříbrný medvěd za ojedinělý počin.  V roce filmové premiéry vyšel knižně i Jarmanův kompletní scénář k filmu s komentářem.  V českých kinech nebyl film před rokem 1989 uváděn, poté se objevil v klubové distribuci. V roce 2000 byl mimo jiné uveden na filmové přehlídce Duha nad Brnem.

Caravaggio je britský film režiséra Dereka Jarmana z roku 1986. Jde o historické životopisné drama pojímající osobnost italského barokního malíře Michelangela Merisi da Caravaggio (1571–1610).

Caravaggio ist eine Filmbiografie des Regisseurs Derek Jarman über den italienischen Maler Michelangelo Merisi da Caravaggio. Gedreht wurde das Drama im Jahr 1986 in verlassenen Lagerhäusern entlang der Themse in London mit einem Budget in Höhe von 715.000 US-Dollar vom Britischen Filminstitut.


Pozorování.

Na obloze se nachází ve východní části souhvězdí, 3,5° východně od hvězdy Alamak (γ And) a 3,5° západně od hvězdokupy Messier 34. Galaxie je za dobrých podmínek viditelná již malými až středně velkými dalekohledy jako slabě zářící protáhlá skvrna. Pásy kosmického prachu jsou v galaxii viditelné pouze velkými dalekohledy.  Hubbleův vesmírný dalekohled pozoroval galaxii NGC 891 v roce 1999 v oboru infračerveného záření. V roce 2005 byla díky svému půvabu a zájmu vědců vybrána na první světlo pro velký binokulární dalekohled na Mount Grahamu v Arizoně.  Dne 21. srpna 1986 byla v galaxii objevena supernova o zdánlivé hvězdné velikosti 14 mag a dostala označení SN 1986J.

Zvláštnosti.

NGC 891 vypadá tak, jak si myslíme, že by vypadala naše Galaxie, kdybychom se na ni dívali také z boku (někteří astronomové si všimli, jak je NGC 891 podobná naší Galaxii, když pozorují Mléčnou dráhu na jižní polokouli) a ve skutečnosti se obě galaxie považují za velmi podobné na základě jejich svítivosti a velikosti. Výzkumy pohybu molekulárního vodíku také prokázaly pravděpodobnou přítomnost galaktické příčky. Navzdory tomu snímky s vysokým rozlišením ukázaly v prachovém pásu této galaxie neobvyklé vláknité obrazce. Tyto obrazce vychází z galaktického disku a zasahují až do galaktického hala. Vědci předpokládají, že jde o mezihvězdný prach, který byl vyvržen výbuchy supernov z galaktického disku směrem do hala. Není ovšem vyloučeno, že by tento jev byl způsoben tlakem záření prudce vznikajících hvězd. Na okraji galaxie se nachází mnoho rozlehlých spojitých podstruktur s malou plošnou jasností, které v obrovských proudech obepínají galaxii až do vzdáleností přibližně 50 kpc. Jádro a disk galaxie jsou obklopeny plochým a tenkým obalem hvězd, který má příčný a podélný rozměr 15 respektive 40 kpc a který se považován za pozůstatek narušené satelitní galaxie, kterou NGC 891 pohlcuje.  Je mnoho galaxií, které z naší Galaxie vidíme, ale pro pomyslného pozorovatele v galaxii NGC 891 by byla naše Galaxie neviditelná, přinejmenším ve viditelné oblasti spektra, protože by se nacházela v oblasti, kterou by zakrýval kosmický prach disku této galaxie. Toto by se týkalo nejen Galaxie v Andromedě, kterou by jinak pozorovatel viděl podobně z boku, jako my vidíme NGC 891, ale také celé Kupy galaxií v Panně.

Sousední galaxie.

NGC 891 je členem Skupiny galaxií NGC 1023, která leží ve vzdálenosti 32,3 milionů světelných let a nachází se tedy nedaleko od Místní skupiny galaxií, ve které leží i Galaxie Mléčná dráha. Nejjasnějšími členy Skupiny galaxií NGC 1023 jsou galaxie NGC 1023, NGC 891 a NGC 925.

NGC 891 (také známá jako Caldwell 23) je spirální galaxie viditelná z boku v souhvězdí Andromedy, vzdálená od Země asi 32,5 miliónů světelných let. Byla poprvé pozorována Williamem Herschelem dne 6. října 1784. V jejím jádře se nachází oblast HII.

NGC 891 ist eine Spiralgalaxie mit ausgedehnten Sternentstehungsgebieten vom Hubble-Typ Sb im Sternbild Andromeda am Nordsternhimmel. Sie hat eine Winkelausdehnung von 11,7' × 1,6' und eine scheinbare Helligkeit von 10,1 mag. Die Galaxie ist rund 30 Millionen Lichtjahre von der Milchstraße entfernt und gehört zur NGC-1023-Gruppe. Mit einem Durchmesser von 150.000 Lichtjahren ist NGC 891 die dominierende Galaxie dieser Gruppe und gleichzeitig eine der größten bekannten Spiralgalaxien. Das Objekt steht in Wechselwirkung mit der etwa 250.000 Lj. von ihr entfernten Zwerggalaxie UGC 1807.<br> Im selben Himmelsareal befinden sich weiterhin u. a. die Galaxien NGC 898, NGC 906, NGC 909, NGC 911.


Mládí.

Narodil se ve městě Tiberias u břehů Galilejského jezera jako Me'ir Slucki. Společně s rodinou, která byla činná v dělnicko-sionistickému hnutí, se jako malý přestěhoval do Jeruzaléma a Ramat Ganu. Chodil do zemědělské školy v kibucu Giv'at ha-Šloša a na telavivskou střední školu Balfour Reali. V roce 1936, v patnácti letech, vstoupil do židovské podzemní vojenské organizace Hagana a v roce 1939 odešel do kibucu Alonim v dolní Galileji. V řadách Hagany sloužil v letech 1940 až 1945 jako palestinský židovský policista. V té době si rovněž hebraizoval své příjmení na Amit. V roce 1941 se oženil s Jonou Kelmanovou, se kterou měl později tři dcery.

Vojenská kariéra.

V řadách Hagany se účastnil bojů během izraelské války za nezávislost, ve které bojoval v bitvě u Mišmar ha-Emek, v bitvě u Jizre'elského údolí a v bitvě o Dženín, ve které byl zraněn. Po uzdravení se stal zástupcem velitele 15. pěšího praporu brigády Golani a posléze povýšil na velitele 19. obrněného praporu téže brigády. Během války jeho obrněný prapor bojoval v operacích Chorev a Uvda a patřil mezi první jednotky brigády Golani, které dosáhly jihoizraelského města Ejlat. Po válce se rozhodl opustit kibuc a vstoupil do řad Izraelských obranných sil (IOS). V letech 1951 až 1952 byl velitelem brigády Golani a z této pozice velel bitvě u Tel Mutila, která byla izraelskou reakcí na syrské překročení demilitarizovaného pásma na Golanských výšinách. Během bitvy se Izraelcům podařilo zatlačit Syřany zpět na jejich část demilitarizovaného pásma, avšak za cenu 40 mrtvých izraelských vojáků a mnoha dalších zraněných, za což byl Amit izraelským armádním velením kritizován. V roce 1952 byl jmenován velitelem školícího velitelství IOS. V roce 1954 se zúčastnil důstojnického kurzu ve městě Camberley ve Spojeném království a po návratu do Izraele stanul v čele operačního oddělení IOS. V roce 1955 byl jmenován velitelem jižního velitelství IOS a o rok později byl opětovně jmenován do čele armádního operačního oddělení. Ze svých funkcí byl zodpovědný za naplánování a provedení Sinajského tažení z roku 1956. V letech 1958 až 1959 stál v čele centrálního velitelství IOS.  V roce 1958 se vážně zranil během rutinního parašutistického tréninku, když se mu při seskoku jen částečně otevřel padák. Po několik dní byl jeho stav kritický a po zlepšení strávil osmnáct měsíců v nemocnici. Po propuštění z nemocnice byl poslán na studijní pobyt do Spojených států, kde studoval ekonomii na Columbijské univerzitě v New Yorku, kterou absolvoval v roce 1961.

Zpravodajská kariéra.

Po svém návratu do Izraele v roce 1961 Amit vyhověl žádosti náčelníka Generálního štábu Cvi Cura a stal se náčelníkem vojenské zpravodajské služby Aman. Ve funkci jej provázely střety s tehdejším ředitelem Mosadu Iserem Har'elem ohledně kompetencí obou služeb. Amit přitom patřil k nejnekompromisnějším kritikům Mosadu a společně s náměstkem ministra obrany Šimonem Peresem kritizoval Har'ela za jeho postup vůči egyptskému raketovému programu.  V červenci 1962 totiž egyptský prezident Gamál Násir veřejně prohlásil, že Egypt vlastní pro boj s Izraelem nové tajné zbraně. Tato skutečnost však nebyla v Izraeli plně známá, neboť byl Mosad zaneprázdněn jinými úkoly: „Har'elovi se kladlo za vinu, že nebyl schopen tento vývoj situace předvídat (...) a že při honbě za nacisty a sledováním Joseleho Schumachera po celém světě zbytečně mrhal časem a prostředky Mosadu.“ Nedlouho nato zjistili agenti Mosadu informace o původu těchto zbraní. Již od 50. let totiž v egyptském zbrojním průmyslu působila řada německých techniků, inženýrů a bývalých důstojníku Wehrmachtu. Přímo na egyptském raketovém programu přitom pracovali němečtí raketoví odborníci, kteří se během druhé světové války podíleli na nacistickém programu raket V-2. Po zjištění těchto skutečností byl Har'el „přesvědčen, že němečtí vědci pracují na zbraních ohrožujících samotnou existenci Izraele.“ Mosad proto zahájil operaci s krycím názvem „Damokles“, jejímž součástí bylo zasílání dopisových bomb, únosy a řada „nehod.“ Celá záležitost se provalila v březnu 1963, když byli ve Švýcarsku zatčeni dva agenti Mosadu. Kvůli „rozsáhlé hysterické tiskové kampani“, která mohla ohrozit Ben Gurionovu politiku vůči Západnímu Německu a tajný německo-izraelský nákup zbraní, nařídil Ben Gurion Har'elovi zastavit všechnu činnost proti německým vědcům v Egyptě. Har'el však namísto toho rezignoval, načež Ben Gurion povolal Amita do Tel Avivu, kde mu nakázal, aby po Har'elovi převzal řízení Mosadu do doby, než se po Har'elovi najde vhodný nástupce. Na devět měsíců se stal historicky jediným člověkem, který zároveň stál ve vedení Amanu i Mosadu.

V čele Mosadu.

Po nástupu do čela Mosadu se Amit musel vyrovnat s animozitou svého předchůdce, který se při nejrůznějších příležitostech snažil zpochybňovat jeho vedení. Har'el však nebyl jediným, komu se nový ředitel nelíbil; část nespokojených agentů, včetně například budoucího premiéra Jicchaka Šamira, z agentury na protest odešla. Patrně nejvážnější situací, při níž Har'el požadoval Amitovo propuštění, bylo zapletení Mosadu do vraždy marockého opozičního vůdce Mehdiho Ben Barky z roku 1965. Počátkem 60. let totiž Mosad spolupracoval s marockou tajnou službou, kterou dokonce pomáhal reformovat a cvičit její agenty. V roce 1965 požádal marocký ministr vnitra a šéf tajné služby Mohamed Oufkir Mosad, aby pomohl vypátrat Ben Barku, který plánoval svržení marockého monarchistického režimu. Do operace se zapojila i francouzská tajná služba SDECE. Ve spolupráci všech tří tajných služeb byl Ben Barka vypátrán a marockými a francouzskými agenty v říjnu 1965 unesen do Paříže. Následně byl po výslechu a mučení zabit. Poté, co se celá událost provalila, začalo ve Francii médii velmi sledované vyšetřování. Přestože se Francouzi o podílu Izraelců nezmínili, požadoval Har'el v Izraeli odvolání Amita či premiéra Levi Eškola a zodpovědnou osobu obvinil z porušení národního a mezinárodního práva. Amit však „účast izraelských agentů na únosu a zavraždění Ben Barky popřel a tvrdil, že Mosad v celém případě sehrál jen ‚okrajovou úlohu‘: Marokáncům pouze dodal ‚jeden pas‘ a ‚pronajal pro ně několik aut‘.“ Zároveň dodal, že premiér Eškol dal k operaci souhlas. Následně proběhlá dvě interní vyšetřování však žádný výsledek nepřinesla. Amitovi se nakonec podařilo celou událost přečkat a samotný skandál zůstal v tajnosti.  Amitovu působení v čele Mosadu je však připisováno ukončení rivality mezi tajnými službami, které se dlouhá léta potýkala s nejednoznačností pole působnosti. To bylo umožněno především jeho chápáním potřeby koordinace a spolupráce mezi jednotlivými službami. Za Amitova vedení došlo k řadě významných úspěchů zpravodajské služby a připisuje se mu i velká zásluha na rozšíření sítě agentů (tzv. HUMINT), zvláště v arabském světě. Jedním z jeho prvních rozhodnutí bylo v roce 1964 navázání spolupráce s iráckými Kurdy, které Mosad pomáhal cvičit a zbrojit. Kurdy v Iráku dokonce Amit několikrát tajně navštívil. Velkým úspěchem izraelských zpravodajských služeb byla infiltrace špiona Eliho Kohena (krycí jméno „Menaše“) do nejvyšších úrovní syrské politiky. Kohen byl v květnu 1960 naverbován do zvláštní jednotky vojenské rozvědky Aman a následně vyslán přes Argentinu, coby bohatý obchodník, v roce 1962 do Sýrie. V Sýrii vystupoval jako prosperující obchodník s nábytkem a postupně získal mnoho konexí ve vysokých finančních, vojenských a politických kruzích, včetně úzkých styků s nejvýznamnějšími představiteli strany Baas. Díky tomu se například se syrskými přáteli vypravil v červenci 1962 na výlet po syrských opevněních na Golanských výšinách a získané informace a pořízené fotografie pak Izraeli později pomohly při dobytí tohoto hornatého území v šestidenní válce v roce 1967. V roce 1964 byl Kohen převelen pod Mosad a nadále pokračoval ve své špionážní činnosti v Sýrii. Kohen však nepatřil mezi dokonalé špiony a jeho časté používání vysílačky, navíc na stejné frekvenci, nakonec vedlo k jeho odhalení syrskou kontrarozvědkou. V následném procesu byl odsouzen k trestu smrti a 19. května 1965 veřejně oběšen. Mezi nejvýznamnější úspěchy Mosadu pod Amitovým vedením však patřilo zorganizování únosu tehdy nejmodernějšího sovětského stíhacího letounu MiG-21F z výzbroje iráckého letectva v roce 1966. Celou operaci přitom iniciovala poznámka tehdejšího velitele letectva a pozdějšího prezidenta Ezera Weizmana, který v roce 1963 směrem k Amitovi prohlásil: „Když mi sem dopravíte Mig-21, odvedete dobrou práci.“ Operace dostala kódový název „Jahalom“, avšak Mosad při ní zprvu nebyl úspěšný. Nakonec se mu ale podařilo k dezerci přemluvit iráckého pilota, kapitána Munira Redfu, který pocházel z maronitské křesťanské rodiny. Výměnou za dezerci Redfa žádal, aby Mosad propašoval z Iráku jeho rodinu. Navíc byla dohodnuta finanční odměna ve výši více než milion dolarů. Celá operace nakonec proběhla 16. srpna 1966. Redfa letěl přes severní Jordánsko a krátce před izraelským vzdušným prostorem mu přiletěly naproti dva izraelské stíhací letouny. Díky získání letounu, který byl ve výzbroji všech nepřátelských států, se Izraeli podařilo zjistit letové a technické vlastnosti a parametry letounu, které se později ukázaly jako nedocenitelné při šestidenní válce v roce 1967. Plány letounu i letoun samotný Izrael rovněž zapůjčil americké straně (CIA a USAF), díky čemuž došlo k ještě většímu upevnění vzájemných vztahů.  Díky těmto agentům v egyptské armádě měla IOS během Šestidenní války v roce 1967 k dispozici klíčové informace pro izraelský preventivní úder proti egyptským leteckým základnám (operace Moked). Další detailní informace dodané Amitovým Mosadem pak posloužily při následné pozemní ofenzívě. Díky Amitovi, který přesvědčil tehdejšího amerického prezidenta Johnsona a šéfa CIA Helmse, se v šestidenní válce dostalo Izraeli na diplomatické půdě podpory Spojených států.

Politická kariéra.

Po svém odchodu z Mosadu dále pracoval pro vládu. V roce 1976 vystoupil ze Ma'arachu a pomáhal zakládat Demokratické hnutí za změnu (zkráceně Daš) Moše Dajana. Ve volbách v roce 1977 pak za tuto stranu kandidoval do Knesetu a stal se jeho poslancem. V roce 1977 byl jmenován ministrem dopravy a komunikací ve vládě Menachema Begina, čímž rozhněval své někdejší labouristické kolegy a přátele. V roce 1978 však vládu i Daš opustil a stal se členem opoziční liberální strany Šinuj a v roce 1980 se nakonec vrátil do Ma'arachu. Během funkčního období sedmého Knesetu byl členem výboru pro zahraniční věci a obranu. Po jednom funkčním období v Knesetu v roce 1982 ukončil svou politickou dráhu.

Po odchodu z politiky.

Po odchodu z politiky zastával řadu vysokých pozic v izraelských hi-tech společnostech. Stal se jedním z „otců“ výstavby první izraelské telekomunikační družice Amos. V roce 2003 mu byla udělena Izraelská cena za celoživotní přínos izraelské společnosti. V roce 2006 poskytl rozhovor, ve kterém zhodnotil boj s islámským terorismem. Na konflikt s ním se dívá jako na třetí světovou válku kvůli snahám rozšířit islám po celém světě. Zastává také názor, že by současný íránský prezident Mahmúd Ahmadínežád měl být odstraněn. Před svou smrtí byl předsedou izraelského Střediska pro zvláštní studia.  Izraelský prezident Šimon Peres o něm po jeho smrti prohlásil:

Me'ir Amit (: מאיר עמית, rodným jménem Me'ir Slucki, : מאיר סלוצקי; žil 17. března 1921 – 17. července 2009) byl izraelský politik, generálmajor Izraelských obranných sil (IOS), náčelník izraelské vojenské rozvědky Aman v letech 1962 až 1963 a ředitel izraelské rozvědné služby Mosad v letech 1963 až 1968. Je historicky jediným člověkem, který stál zároveň v čele obou těchto zpravodajských služeb.

Meir Amit (; * 17. März 1921 als "Meir Slutzki" in Tiberias, damals Palästina; † 17. Juli 2009 in Tel Aviv-Jaffa, Israel) war ein israelischer General ("Aluf") und von 1963 bis 1968 Direktor des israelischen Geheimdienstes Mossad.


Život.

Weinstein se narodil 19. března 1952 v New Yorkuv rodině Maxe Weinsteina (brusiče diamantů) a Miriam. Jeho rodina byla židovského původu a prarodiče byli polští imigranti. Vyrůstal v rodině spolu se svým bratrem Bobem Weinsteinem. Absolvoval střední školu John Bowne High School a univerzitu v Buffalo. Weinstein byl dvakrát ženatý. V roce 1987 se oženil se svou asistentkou Eve Chiltonovou, se kterou se rozvedl v roce 2004. Měli spolu 3 dcery - Remy (dříve Lily) se narodila v roce 1995, Emma v roce 1998 a Ruth v roce 2002. V roce 2007 si vzal anglickou designérku módy a herečku Georginu Chapmanovou. Měli spolu dceru Indii Pearl, která se narodila v roce 2010 a syna Dashiella, který se narodil v roce 2013. V říjnu 2017 Chapmanová prohlásila, že Weinsteina opustí kvůli aféře týkající se sexuálního obtěžování.

Aféra sexuálního obtěžování.

V listopadu 2017 si Weinstein najal soukromé bezpečnostní služby, aby zajistily informace o ženách a novinářích, kteří se zabývají jeho případem. Dle několika desítek stran dokumentů a 7 lidí, kteří byli přímo zapojeni do nabídky, Weinstein najal firmu Kroll, jednu z největších soukromých špionážních agentur, a Black Cube (Černá kostka), kterou vede bývalý důstojník Mossadu. Společnost Black Cube měla zastavit zveřejnění aféry a obdržela za to 1,3 mil USD. Weinstein osobně dohlížel na zjištěné poznatky, které tyto agentury získaly. Další podrobné detaily např. o zapojení osoby Stella Penn Pechanecová alias Diana Filipová alias Ana ze smyšlené firmy Reuben Capital Partners ve prospěch Weinsteina viz zdroj.  Seznam konkrétních jmen žen, které Weinsteina obvinily a konkrétních činů viz. Kompletní listina s 87 publikovanými jmény žen viz  Na reportáži o Weinsteinovi spolupracoval také Rich Mc Hugh z NBC News. Tato stanice se rozhodla aféru Weinstein nepublikovat a rozhodnutí padlo z nejvyšších míst NBC.  V únoru 2018 spáchala sebevraždu Jill Mesicková, která mj. pracovala jako manažerka herečky Rose McGowanové (jedné z žen, která Weinsteina obvinila) a následně začala pracovat ve filmovém studiu Miramax pod vedením Harveyho Weinsteina.  Anthony Bourdain v červenci 2018 vyjádřil plnou podporu obětem Harvey Weinsteina. V posledním rozhovoru (byl publikován až po jeho smrti) se Anthony Bourdain vyjadřoval o Harveym Weinsteinovi. Jeho přítelkyní byla Asia Argentová, italská herečka, která obvinila Harvey Weinsteina jako jedna z prvních žen ze sexuálního obtěžování.  Na konci roku 2019 Weinstein dosáhl dohody s více než třiceti ženami, které ho obvinily, o vyplacení celkem 25 milionu dolarů (v danou dobu v přepočtu 570 milionů korun) za stažení jejich žalob. Dohodu ještě musí potvrdit soud. Sám Weinstein by podle dohody nic nezaplatil, vše by pokryly pojišťovny na základě smluv s Weinsteinovými firmami.

Harvey Weinstein (* 19. března 1952 New York) je americký filmový producent, který se svým bratrem Bobem založil filmovou společnost Miramax, jež produkovala filmy, Sex, lži a video, Zamilovaný Shakespeare a další filmy. Poté co Weinstein opustil Miramax, založil spolu se svým bratrem Bobem další společnost s názvem "The Weinstein Company", která funguje jako filmové studio. Spolu s Bobem byl předsedou této společnosti v letech 2005 až 2017. Tuto společnost byl nucen kvůli níže uvedenému skandálu opustit.

Harvey Weinstein, CBE ([]; * 19. März 1952 in Flushing, Queens, New York City) ist ein US-amerikanischer Filmproduzent. Im Oktober 2017 wurde Weinstein beschuldigt, eine große Anzahl Frauen sexuell belästigt zu haben, und im März 2020 wegen Vergewaltigung zu 23 Jahren Haft verurteilt. Die Vorwürfe weiteten sich zum Weinstein-Skandal aus, der zu seiner Entlassung aus der Weinstein Company und dem Ausschluss aus der Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS) führte, die die Oscars verleiht.


Mládí.

Zamora se narodil v londýnské části Barking, potom navštěvoval Essex Junior School a následně Barking Abbey Secodary School. Jako malý kluk hrál za fotbalový klub Senrab ve východním Londýně, spolu s Johnem Terrym, Ledley Kingem, Jlloydem Samuelem a Paulem Koncheskym. Jako celoživotní fanoušek West Hamu United začal hrát za tuto akademii, ale byl propuštěn, společně s Jlloydem Samuelem, Fritzem Hallem a Paulem Koncheskym. Právě s Koncheskym se později vrátil do West Hamu a následně i do Fulhamu.

Kariéra.

Bristol Rovers.

Zamora se připojil k Bristolu Rovers v srpnu 1999. Za klub nastoupil celkem v šesti zápasech. V roce 2000 byl poslán na hostování do Bath City, kde se v šesti zápasech ve všech soutěžích trefil osmkrát a do Brightonu, kde se trefil šestkrát v šesti zápasech.

Brighton & Hove Albion.

Zamora po vydařeném hostování přestoupil do Brightonu natrvalo za 100 tisíc liber. V klubu se rychle zapsal jako výborný střelec a začal hrát za národní tým Anglie do 21 let. Celkem zaznamenal za klub 136 zápasů a 83 gólů a pomohl klubu k dvěma postupům v řadě až do Championship. Fanoušci si ho velmi oblíbili a dokonce ho přirovnávali k Alanu Shearerovi nebo Andymu Coleovi. Zamora opustil Brighton jako šestý nejlepší střelec v historii klubu a dodnes zůstává jako jeden z jeho nejvíce uznávaných hráčů.

Tottenham Hotspur.

Poté co byl Zamora hodně sledován předními anglickými kluby, přestoupil za 1,5 milionu liber do Tottenhamu v červenci 2003. V Tottenhamu bojoval se silnou konkurencí a odehrál pouze 18 zápasů, z nichž 11 jako náhradník. Jediný gól vstřelil proti West Hamu v Carling Cupu a tím ho vyřadil.

West Ham United.

V lednu 2004 Zamora odešel do West Hamu jako výměna za Jermaina Defoa. V klubu se velmi dobře zapsal, ve svém debutu proti Bradfordu City vstřelil gól a také při svém domácím debutu vstřelil vítěznou branku proti Cardiffu. V sezoně 2004/05 Zamora vstřelil 13 gólů, včetně play-off, kde svými góly pomohl k postupu do Premier League. V sezoně 2005/06 odehrál celkem 42 ligových zápasů a vstřelil 10 gólů. West Ham skončil v horní polovině Premier League a dostal se až do finále FA Cupu, kde nezvládl penaltový rozstřel s Liverpoolem. Penalty tehdy netrefil právě Zamora, Anton Ferdinand a Paul Konchesky, o kterém již tu byla řeč. I tak byl Zamora odměněn za přínos pro tým čtyřletou smlouvou v lednu 2006. Sezonu 2006/07 začal výborně, když se v prvních čtyřech zápasech sezony trefil šestkrát. I tak West Ham bojoval celou sezonu o udržení a Zamora ukončil sezonu s 11 góly včetně kontroverzní branky proti Blackburnu a zároveň se stal prvním hráčem, který vstřelil vítězný gól na Emirates Stadium proti Arsenalu. V sezoně 2007/08 odehrál jen 14 zápasů kvůli pětiměsíčnímu zranění. Celkem za West Ham Zamora odehrál 152 zápasů a vstřelil 40 gólů.

Fulham.

V červenci 2008 Zamora a jeho týmový kolega John Painsil podepsali smlouvu ve Fulhamu za celkem 6,3 milionu liber. V jeho první sezoně ve Fulhamu se nemohl trefit do sítě, protože se v lize trefil jen dvakrát. Přestože se nemohl trefit, hrál důležitou roli v týmu, kterému nakonec pomohl k rekordnímu 7. místu. I tak po sezoně se již Fulham dohodl s Hullem City na přestupu za 5 milionů liber. Ale Zamora se rozhodl zůstat ve Fulhamu. Na začátku sezony 2009/10 v 3. předkole Evropské ligy proti Vetře Vilnius vstřelil gól a dva připravil. Také v prvním kole Premier League se trefil a zařídil výhru Fulhamu 1-0 proti Potsmouthu. Zamora dále skóroval v zápasech proti Hullu, Liverpoolu, Sunderlandu a Manchesteru United, když přispěl k nečekané výhře 3-0. Zamora přispěl také dvěma góly v Evropské lize proti Basileji a Fulham se dostal do vyřazovacích bojů. I na jaře si udržel výbornou formu, když skóroval v zápase proti Šachťaru Doněck, který skončil pro Fulham 2-1. Dále se vyznamenal v zápase proti Birminghamu, když se v 90. minutě trefil z volného kopu přímo do šibenice a zařídil vítězství 2-1. Ještě lépe bylo v domácím zápase proti Juventusu Turín, kdy Zamora skóroval dvakrát a přispěl ke konečné výhře 4-1 a i přes prohru venku 1-3 Fulham postoupil. Ve čtvrtfinále Evropské ligy proti Wolfsburgu znovu pomohl týmu vítězným gólem. V odvetě dokonce vstřelil jediný gól zápasu už v 19. sekundě. Tehdy se Zamorova cena na trhu odhadovala až na 40 milionů liber. Fulham přes Wolfsburg postoupil s celkovým skóre 3-1. Ani semifinále nebylo pro Fulham překážkou a ve finále, kde Zamora nastoupil do základní sestavy, 'Cottagers' prohráli 2-1 v prodloužení. V září 2010 Zamora podepsal novou smlouvu, která ho v londýnském klubu drží až do léta 2014. Následující sezonu odehrál mnohem méně zápasů, protože v utkání s Wolverhamptonem si zlomil nohu. Jeho absence byla znát a na konci sezony pomohl týmu k 8. místu, které mohlo být klidně lepší, kdyby se Zamora nezranil. Celkem tuto sezonu odehrál 14 zápasů, vstřelil 5 gólů a navíc si připsal mnoho asistencí.

Mezinárodní kariéra.

Zamora byl povolán v roce 2002 do týmu Anglie do 21 let na přátelský zápas s Portugalskem. Potom byl také nominován na mistrovství Evropy téhož roku. Celkem nahrál ya mládežnickou reprezentaci 6 zápasů.  V srpnu 2005 Leo Beenhakker, trenér Trinidadu a Tobaga nabídl Zamorovi místo pro Mistrovství světa 2006 v Německu. Zamora nabídku však odmítnul se slovy, že sice jeho otec je z této země, ale že se raději bude soustředit na West Ham. V srpnu 2009 dostal Zamora společně s obráncem Boltonu Jlloydem Samuelem znovu nabídku na reprezentování Trinidanu, jenže Zamora se při tréninku zranil a za reprezentaci nemohl hrát. Po sezoně 2009/10 však upoutal pozornost trenéra Anglie Fabia Capella, kterou už přijal a odehrál přátelské utkání proti Maďarsku. Málem se dostal i na Mistrovství světa 2010 v Jižní Africe, ale těsně se nevešel do soupisky pro 30 hráčů. V listopadu 2011 se dostal do základní sestavy v přátelském utkání proti Švédsku, které Anglie vyhrála 1-0.

Robert Lester "Bobby" Zamora (* 16. ledna 1981, Londýn, Spojené království) je anglický fotbalista, který momentálně hraje za QPR. Zamora zahájil svoji kariéru v klubu Bristol Rovers, ale brzy odešel do Brightonu, kde vstřelil 77 gólů ve třech sezonách a pomohl svému klubu ke dvěma postupům v řadě.

Robert Lester „Bobby“ Zamora (* 16. Januar 1981 in Barking, London) ist ein englischer Fußballspieler, auf der Position des Stürmers. Er ist seit 2015 bei Brighton & Hove Albion unter Vertrag.


Historie.

Harryho bar otevřel v roce 1931 barman Giuseppe Cipriani. Podle podnikových záznamů začal celý příběh o rok dříve v baru elitního hotelu Europa. Denním hostem tam tehdy byl mladý Američan Harry Pickering se svými přáteli. Asi po dvou měsících začal Harry navštěvovat bar stále méně často. Při jedné z jeho čím dál tím řidších návštěv se ho barman – právě Giuseppe Cipriani – zeptal, co se děje. Dozvěděl se, že Harryho jeho společnost opustila a zanechala mu jen kopu nezaplacených účtů. Ciprianimu se mladíka zželelo a půjčil mu svoje úspory – 10 000 lir, což je dnes téměř 8000 amerických dolarů. Harry Pickering poděkoval, zaplatil dluhy a odjel do USA. Po několika měsících se však vrátil, vyrovnal svůj dluh a navrch přidal ještě 30 000 lir. Za tyto peníze si pak spolu otevřeli bar, o kterém Cipriani celá léta snil. Pojmenovali jej Harryho bar.  Díky Ciprianimu se Harryho bar začal záhy proslavovat. Mezi jeho slavné hosty patří mimo jiné Ernest Hemingway, William Somerset Maugham, baron Philippe de Rothschild, Arturo Toscanini, Orson Welles, Aristoteles Onassis, Maria Callasová, Truman Capote, Peggy Guggenheimová, Charlie Chaplin, Barbara Huttonová či Woody Allen. K nejznámějším výtvorům, jež zde spatřily světlo světa, patří světoznámé carpaccio, které tu Cipriani poprvé připravil v roce 1950, a koktejl Bellini, jehož recept Cipriani vymyslel již ve 30. letech 20. století.  Poté co v roce 1980 Giuseppe Cipriani zemřel, převzal vedení baru jeho syn Arrigo, což je italsky Harry, a pokračoval v otcových šlépějích.

Harryho bar a kultura.

Italské ministerstvo pro kulturní dědictví a turistiku prohlásilo v roce 2001 Harryho bar za národní historickou památku.  Zmínka o baru se také objevila v druhém a následujících vydáních románu Evelyn Waugha "Návrat na Brideshead" (původně "Nečekaný návrat – vzpomínky kapitána Charlese Rydera"), když v prvním vydání figuroval jen jako "bar".

Zajímavost.

Harry's Bar je také vyhlášený svými koktejly Martini. Zdejší martini je velmi suché, neboť se míchá z 10 dílů ginu a jednoho dílu suchého vermutu. Jedná se o uzpůsobený koktail Montgomery Martini pojmenovaný po britském polním maršálovi Bernardu Montgomerym, který se míchá z 15 dílů ginu a 1 dílu suchého vermutu.

Harry's Bar neboli Harryho bar je legendární benátský restaurant, jenž se nachází ve slepé uličce Calle Vallaresso poblíž náměstíčka (piazetty) Svatého Marka, které je prodloužením Náměstí Svatého Marka, jež vede k přístavnímu molu. Vlastníkem podniku je společnost Cipriani S.A.

Harry’s Bar ist eine Bar in Venedig. Sie liegt westlich vom Markusplatz in der Calle Vallaresso 1323. Harry’s Bar wurde am 31. Mai 1931 von dem Italiener Giuseppe Arrigo Cipriani und seinem US-amerikanischen Freund und Geldgeber Harry Pickering eröffnet, der auch Namensgeber war.


Rozšíření.

Euroasijský druh rozšířený téměř v celé Evropě (na jihu světadílu je ale vzácný) a v severní části Asie až po oblasti na západní Sibiři, roste tam až k polárnímu kruhu. Jako okrasná rostlina byl zavlečen do Severní Ameriky. V České republice se vyskytuje sice řídce, ale není považován za ohrožený. Roste především v teplejších oblastech, ve vyšších polohách nad 1000 m n. m. se vyskytuje jen ojediněle.

Ekologie.

Nenáročná rostlina vyžadující pro spolehlivé kvetení dostatek slunce a lehkou, propustnou zeminu. Roste na písečných až kamenitých půdách, na lesních mýtinách a okrajích světlých lesů, na pastvinách, mezích, železničních náspech i v opuštěných ruinách. Dobře snáší letní sucho i lehké přistínění. Ve středoevropském podnebí je plně mrazuvzdorná.

Popis.

Vytrvalá, trsnatá bylina s jednou nebo více přímými lodyhami, vysokými 30 až 70 cm. Z vícehlavého, málo rozvětveného hlavního kořene vyrůstá větší počet sterilních výhonků vytvářející zdánlivé přízemní růžice. Květná lodyha je lysá, často hnědočervená a mimo květenství není větvená. Je téměř celá výrazně lepkavá, to má zabránit lezoucímu hmyzu dostat se k nektaru v květech. Přízemní listy s křídlatými řapíky jsou úzce kopinaté, 8 až 13 cm dlouhé a 0,5 až 1 cm široké. Lodyžní křižmostojné listy jsou přisedlé, vyrůstají z nafouklých kolének, mají obdobný tvar jako listy přízemní a směrem k vrcholu se zmenšují.  Květy jsou oboupohlavné, červenofialové, vzácně i růžové či bílé a mají krátké stopky nebo jsou přisedlé. Vytvářejí husté latnaté květenství, jehož postranní osy vyrůstají z paždí hořejších listů, vřeteno květenství je lepkavé. Listeny pětičetných květů jsou trojúhelníkovité, hnědavé až červenavé a mají bílý blanitý lem. Trubkovitý kalich s krátkými zuby bývá zbarven purpurově a mívá okolo deseti žilek. Obvejčité korunní lístky s nehtem jsou 5 až 10 mm dlouhé, celokrajné nebo dvoulaločné, někdy až téměř dvoudílné a mají tupé výrůstky pakorunky. V květu je deset dlouhých tyčinek a pětidílný semeník s pěti čnělkami postavených proti kališním lístkům. Rozkvétají v květnu a červnu, opylovány jsou létajícím hmyzem. Pro znesnadnění samoopylení dozrávají blizny, až se prašníky téhož květu vypýlily. Ploidie druhu je 2n = 24.

Rozmnožování.

Plod je elipsoidní, okolo 6 mm dlouhá, mnohosemenná tobolka, která je pětidílná a otvírá se pěti zuby. Obsahuje tmavohnědá, ledvinovitá, nepatrně drsná semena.  Ve volné přírodě se rostlina na větší vzdálenosti rozšiřuje semeny, do blízkého okolí rozrůstáním trsů. Vyšlechtěné kultivary se v zahradnických podnicích množí výhradně vegetativně, jen tak je záruka přenosu všech požadovaných vlastností na nové rostliny.

Význam.

Občas se smolnička obecná vysazuje v zahradách jako okrasná rostlina. Především se pěstují formy plnokvěté nebo s bílým květem. Původní botanický druh se vysévá ve směsích při zakládání sadovnických prvků jako jsou květnaté trávníky, bylinné směsi pro rekultivaci nebo vyseté jako protierozní opatření na svazích a náspech. Druh lze mimo slunná volná prostranství použít i pro světlé a suché okraje vyšších porostů apod.  Plnokvěté odrůdy se také používají do trvalkových záhonů nebo na lemy a obruby, ale lze je použít k výsadbě do nádob nebo na střešní zahrady s dostatečnou vrstvou půdy. Nižší odrůdy vysoké asi 30 cm, se vysazují i do skalek, kde nepotřebují téměř žádnou péči. Jsou vyšlechtěné mnohé kultivary, např. jednoduchý bílý 'Alba', plný bílý 'Schnee', růžový 'Rosea', svítivě růžový 'Plena', tmavě růžový 'Zulu' a další.  Kvetoucí stonky řezaných květin se používají jako dekorace při aranžování květin.  Podle dostupných výsledků z výzkumů obsahují rostliny a výtažky z nich fytohormony (brassinosteroidy) podporující růst rostlin.

Pěstování.

Je velmi nenáročná. Preferuje spíše chráněné polohy plné slunce, ale snáší polostín. Půda by měla být propustná, přiměřeně vlhká, snáší široký rozsah pH půdy. Není vhodná vyšší vlhkost půdy (mokro, zamokřená půda) během zimy. Půda může být kyselá, neutrální nebo alkalická, s obsahem vápníku nebo písčitá, není úplně vhodná vyloženě jílovitá půda. Než doroste do optimální velikosti trsu, trvá i 2-5 let, ale poté je možné množit rostlinu dělením. Mimo množení semeny a dělením trsů se množí ovšem i řízkováním brzy na jaře. Může být poškozována slimáky a mšicemi. Mšice působí deformace a omezení růstu, slimáci mohou způsobit úhyn rostliny. Květiny jsou během květu atraktivní pro motýly.  Kvete brzy na začátku léta (květen - červen) a během léta (červenec - srpen). Při přípravě na zazimování zahrady lze suché trsy smolničky sestřihnout, ale nezbytnost takové úpravy závisí na kompozici zahrady. V přírodní zahradě mohou být přirozeně i během chladné poloviny roku ojíněnou zimní dekorací.

Externí odkazy.

Smolnička obecná ("Lychnis viscaria") je vytrvalá, okrasná rostlina pěstována pro červenofialové květenství na vrcholu lepkavé lodyhy. Tento druh je podle neujasněných názorů odborníků systematiků řazen do různých rodů. Podle patří do rodu "Lychnis", podle je přeřazena do rodu "Silene", kdežto podle do rodu "Viscaria". Pro druh je používáno synonymum "Viscaria vulgaris".

Die Gewöhnliche Pechnelke ("Silene viscaria") ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Leimkräuter ("Silene") innerhalb der Familie der Nelkengewächse (Caryophyllaceae). Sie ist in Europa weitverbreitet.


Výstavba.

Slavnostní akt položení základního kamene se uskutečnil 19. června 2006 za účasti předsedů vlád Norska, Švédska, Finska, Dánska a Islandu. Špicberské globální úložiště semen bylo oficiálně otevřeno 26. února 2008. Zařízení má být mj. bezpečné útočiště semen v případě velkých regionálních či globálních krizí. Výstavba tohoto zařízení byla zcela financována norskou vládou a stála 45 milionů norských korun.  Úložiště je umístěno v pískovcovém masivu poblíž longyearbyenského letiště v nadmořské výšce 130 metrů. Mezi hlavní výhody umístění právě zde patří: tektonická stabilita a tedy žádné nebezpečí zemětřesení, nadmořská výška zajišťující, že úložiště nebude zatopeno, ani kdyby všechen sníh na pólech roztál, snadná dopravní dostupnost (fjord Adventfjorden díky Golfskému proudu nikdy nezamrzá) a především stabilní teplota podloží -3 °C. Semena jsou chlazena pomocí generátorů fungujících na uhlí (které je těžené na ostrovech). I pokud by generátory vypadly, potrvá několik týdnů, než se teplota zvýší na původní -3 °C.

Využití.

Skladování semen je zprostředkováváno zdarma. V obřích ledových halách jsou uchovávána semena v černých krabicích zmražených na teplotu mezi -10 až -20 °C, což by mělo zajistit perfektní stav semen nejméně stovky let. Počítá se s maximální kapacitou 2,25 miliardy semen.  K 11. červenci 2010 zde bylo uloženo 716 523 vzorků semen patřících ke 4 205 druhům. V roce 2017 úložiště obsahovalo již 930 000 vzorků semen z celého světa. V únoru 2018 množství vzorků již přesáhlo jeden milión.

Důsledky globálního oteplování.

Ani špicberskému úložišti semen se nevyhnuly důsledky globálního oteplování. Kvůli stoupajícím teplotám, tání ledovců a permafrostu na Špicberkách začala do přístupové chodby úložiště prosakovat voda a bylo nutno urychleně provést rekonstrukci.

Špicberské globální úložiště semen (, ) je zabezpečené úložiště semen, které bylo vybudováno za polárním kruhem na norském souostroví Špicberky poblíž správního střediska Longyearbyen.Toto zařízení bylo založeno pro zachování široké rozmanitosti semen rostlin z míst po celém světě v podzemní jeskyni.

Das Svalbard Global Seed Vault, zu deutsch "Weltweiter Saatgut-Tresor auf Svalbard", ist ein Projekt des Welttreuhandfonds für Kulturpflanzenvielfalt (englisch "Global Crop Diversity Trust", GCDT) zur langfristigen Einlagerung von Saatgut zum Erhalt und dem Schutz der Arten- und Varietäten-Diversität von Nutzpflanzen. Es befindet sich am "Platåberget "(dt. "Plateauberg") in der Nähe der norwegischen Stadt Longyearbyen auf der zur Inselgruppe Svalbard gehörenden Insel Spitzbergen.


Základní charakteristika.

Hráč si vytvoří vlastní postavu – charakter, s níž se pohybuje v prostředí virtuálního světa Aden a Elmore ve středověkém až fantasy stylu. Může si vybrat z šesti ras: člověk, elf, temný elf, ork, trpaslík a Kamael (kombinace lidí a andělů vybavená jedním křídlem). Postavě také vybere povolání v rozmezí od bojovníka po čaroděje. Výjimkou je trpaslík a Kamael, který můžu mít pouze povolání typu bojovníka. Avšak trpaslík má jiné výhody oproti ostatním (získávání – spoil věcí, a craft – jejich výroba). Hráč může se svým hrdinou prozkoumávat svět Aden, bojovat s různými monstry, dobývat pevnosti a plnit úkoly. Tyto činnosti může provádět sám nebo ve spolupráci s jinými hráči, tato spolupráce může být někdy nutná k porážce obzvláště silných nepřátel (tzv. raid bossové). Při tom všem hrdina získává nové schopnosti, zkušenostní body a různé předměty, rovněž je mu umožněn přístup do dalších lokací hry. Také po dosáhnutí další úrovně (levelu) dostává hráč různé nové schopnosti (skills). Pro hráče je důležité si vybrat povolání, to se vybírá pomocí přestupových questů (ukolů), jež dostane po dosáhnutí 20., 40. a 76. úrovně.  Mimo získávání zkušeností (exp) a skill points (sp) zabíjením monster je podstatnou součástí hry PvP (player vs. player) a PK (player kill/er) systém a clan wars. Jde tedy o soupeření mezi hráči o hrady, pevnosti (v Interlude) a také o preciznost, respekt a další...

Enhancements/vylepšování.

Hráč může díky svitkům, elementálním kamenům, soul crystalům, life stonům či díky famu(slávě) vylepšovat své zbraně nebo brnění.

Verzování a rozšiřování.

Hra je postupně rozšiřována a upravována pomocí souhrnných updatů, jejichž názvy jsou odvozeny od scénáře, kterým se herní svět ubírá. Prvním byla beta verze nazvaná "The Chaotic Chronicle: Prelude". Aktuální verzí potom je "Lineage 2 Goddess of Destruction'. Všechny tyto updaty jsou hráčům dostupné zdarma v podobě updatování jejich herního klienta.  Obvyklou náplní jednotlivých updatů je rozšiřování světa, nové předměty, schopnosti postav, nepřátelé či dokonce rasy herních postav a jejich povolání.

Servery.

Hra Lineage II se hraje na řadě serverů. Na základě zeměpisné polohy jsou pro nás určené oficiální servery L2NA (USA a EU), avšak hraní na nich není blokováno na základě původu IP, což je praxe jinde ve světě. Dále existuje celá řada neoficiálních tzv. private-serverů. Na některých z těchto serverů jsou upravené tzv. raty, což je násobitel počtu získaných zkušeností (EXP), zkušenostních bodů (SP), šance na DROP (vypadnutí ze zabitého monstra) celých předmětů a množství získaných aden (měna ve světě L2). Zatímco na oficiálních serverech jsou raty na začátku nastaveny na 1×, na private-serverech se pohybují od 1× až do nekonečna.  Jelikož je už Lineage II Zdarma na oficiálních serverech, tak většina private-serverů je bez hráčů.

Lineage II: The Chaotic Chronicle je počítačová fantasy hromadná online hra na hrdiny (MMORPG) vytvořená korejskou obchodní společností NCsoft. Jedná se o pokračování počítačové hry Lineage.

Lineage II ist ein Fantasy-MMORPG. Es ist nach seiner Veröffentlichung am 1. Oktober 2003 sehr populär geworden und hat knapp eine Million Abonnenten weltweit. Es hat sich über 18 Millionen Mal verkauft. Seit dem 22. Dezember 2015 ist es dank einer Petition wieder möglich Chronicle 1 mit modernen Lineage 2-Teilen auf offiziellen Servern in Europa im Abonnement unter dem Namen Lineage 2 Classic zu spielen.


Erichthonios z Athén.

Byl syn boha ohně a kovářství Héfaista, stal se druhým athénským králem. Bývá také nazýván Erechtheus a toto jméno také nese jeho syn a nástupník na athénském královském trůnu.  Kolem původu Erichthonia je mnoho dohadů a nesrovnalostí, asi nejrozšířenější verze je tato: když si bohyně Athéna nechala u Héfaista dělat vlastní zbroj, kovář bohů nechtěl za práci peníze, ale její přízeň. Pokusil se ji znásilnit, ale Athéna se mu vytrhla, jeho sémě dopadlo na zem a oplodnilo matku Zemi. Nikdo si očekávané dítě nechtěl vzít na starost a odpovídat za jeho výchovu.  Athéna se ho však nakonec ujala a chlapec byl pojmenován Erichthonios. Dítě ukryla do posvátného košíku, ten svěřila Aglauře, nejstarší dceři athénského krále Kekropa, a nařídila jí, aby dítě přísně střežila. Kekrops byl synem matky země a narodil se jako napůl člověk, napůl had a stejně tak vypadal Erichthonios, takže se předpokládalo, že Kekrops je jeho otcem. Když Aglauros a její sestry Hersé a Pandrosos už nedokázaly zkrotit svou zvědavost a košík otevřely, uviděly dítě s hadím ocasem místo nohou a vedle něj leží obrovský had, v panické hrůze se vrhly z athénské Akropole do propasti.  Když Erichthonios dospěl, stal se později zakladatelem Athén a jejich králem. Do mýtů se zapsal prý zejména třemi činy:  Po smrti byl prý přenesen na nebe, bohové ho proměnili v souhvězdí Vozataje čili Boóta.

Erichthonios z Dardanie.

Byl syn dardanského krále Dardana a vnukem samotného nejvyššího boha Dia. Jeho manželkou byla Astyocha, která mu dala syna Tróa, jehož syn Ílos byl zakladatelem Tróje.  Píše se o něm, že byl velmi bohatý, mimo jiné vlastnil na tři tisíce klisen. Prý sám Boreás v podobě černého hřebce jich dvanáct oplodnil a narození hřebci prý dokázali běžet po lánu zralého obilí jako po hřebenech vln, aniž by se jediný klas ohnul.

Erichthonios (latinsky "Erichthonius", řecky Ἐριχθόνιος, někdy psáno Erichthonios) je v řecké mytologii jméno nejméně dvou postav – Erichthonia z Athén a Erichthonioa z Dardanie.

Erichthonios (), auch Erechtheus I., ist eine Gestalt der griechischen Mythologie. Der Sohn des Hephaistos und der Gaia war König von Attika. Nach der "Bibliotheke des Apollodor" war nicht Gaia, sondern Atthis, die Tochter des Kranaos, seine Mutter. Homer nennt ihn in der Ilias "Erechtheus", weshalb er auch als "Erechtheus I." (im Gegensatz zu Erechtheus) bezeichnet wird. Herodot nennt ihn den erdgeborenen (Sohn der "Gaia") Erechtheus. Ovid nennt ihn "prolem sine matre creatam", also „ohne Mutter gezeugten Nachwuchs“.


Klubová kariéra.

Příchod do Evropy.

Deco přijel do Evropy ve dvaceti letech v roce 1997 z brazilského klubu SC Corinthians Paulista. Začal působit v Benfice Lisabon a navzdory dobrým výkonům v trénincích rozhodli se v Benfice poslat Deca na hostování do dalšího portugalského klubu de Honra, (později známým pod jménem Alverca) kde hrál celou sezónu. Deco se v klubu dobře předvedl a tak se znovu obnovil kontrakt s Benfikou, kde se připojil k týmu.  Nicméně znovu se neprobojoval do základní sestavy, proto se se svým manažerem dohodl na odchodu. Z Portugalska ale neodešel, jeho další budoucnost se měla odvíjet v klubu FC Porto, kde zůstal nakonec šest let.

FC Porto.

Přes jeho mládí v Portu ukázal, že je velmi talentovaný a že je velmi dobrým tvůrcem hry, proto si ihned u fanoušků vysloužil přezdívku "„Magico“".  V Portu obdržel i dres s velmi ceněným číslem 10, přestože se od něj čekala více ofenzivní činnost, jeho doménou se stala obranná funkce a tvorba hry. A kvůli svému úsilí nahrát spoluhráči na gól si hodněkrát vypomohl faulem, takže často viděl červenou nebo žlutou kartu. Nicméně právě on byl největší osobností Porta v tříletém pohárovém půstu na začátku roku 2000. Po úspěších v Portu si jej vyhlédla pro další působení FC Barcelona.  Pod vedením portugalského trenéra Josého Mourinha Deco svou pozici vylepšil a z Porta se stal velmi ambiciózní tým. V sezóně 2002/03 vsítil v třiceti utkáních deset gólů, ale zase obdržel sedmnáct žlutých a jednu červenou kartu. A stal se i klíčovým hráčem při vítězství v Poháru UEFA.  Následující rok získalo Porto opět národní titul a překvapivě se dostalo až do finále Ligy mistrů, kde vyhrálo 3:0 nad AS Monacem. Ve finále LM vsítil do sítě Monaca druhý gól ze tří a právem byl zvolen nejlepším záložníkem tohoto ročníku Ligy mistrů.

FC Barcelona.

V červnu 2004 to vypadalo, že Deco bude následovat portugalského kouče Mourinha do Chelsea. V jednom rozhlasovém vstupu dokonce prohlásil, že smlouva s Chelsea je téměř před dokončením, zbývalo se zúčastnit jen fyzických testů.  Na konci června však Deco šokoval svým prohlášením o přestupu do Barcelony. Barcelona zaplatila za Deca 15 milionů eur. Některými odborníky je považován lepším hráčem než Ronaldinho, ačkoli ten je útočníkem. V roce 2004 skončil druhý v anketě Zlatý míč hned za Ukrajincem Andrijem Ševčenkem. Jeho největším úspěchem v Barceloně je dvojnásobný ligový titul a vítězství v Lize mistrů.

Chelsea FC.

V roce 2008 si Deca přivedl do Londýna nový trenér Luiz Felipe Scolari. Barcelona za přestup vyinkasovala 10 milionů eur. První trefu v dresu londýnského velkoklubu dal v prvním utkání proti Porsmouthu. Druhou přidal proti Wiganu.

Fluminense FC.

Deco chtěl zakončit kariéru v rodné Brazílii, a tak z Chelsea přestoupil do Fluminense, kde hrál až do roku 2013. 26. srpna 2013 ukončil kvůli vleklým zdravotním problémům profesionální kariéru.

Reprezentační kariéra.

Deco je rodilý Brazilec, ovšem sám vytušil, že nemá moc možností probojovat se od sestavy Brazílie. Proto v roce 2002 zažádal o portugalské občanství. Navzdory mnoha odpůrcům, kteří Deca odmítali, občanství získal a svůj debut v Portugalské reprezentaci absolvoval 29. března 2003 paradoxně proti své rodné zemi. Nastoupil od první minuty a podařilo se mu vstřelit gól z přímého volného kopu, Brazílie tehdy podlehla Portugalsku 1:2. Bylo to první vítězství Portugalska nad Brazílií od roku 1966. Od tohoto gólu se stal v Portugalsku regulérním hráčem národního týmu, ačkoli spoluhráč Luís Figo nijak netajil své počáteční rozhořčení nad zařazením Deca do reprezentace.  Během sezóny 2003/04 se stal Deco hráčem, který obdržel nejvíce individuálních i týmových trofejí a ocenění. Tento trend pokračoval i v sezóně 2005/06, kdy získal více trofejí než superstar Luis Figo.  Během mistrovství světa ve fotbale 2006 skóroval Deco první gól Portugalců v základní skupině v zápase proti Íránu. V osmifinále obdržel Deco dvě žluté karty (po faulu na Heitingu a za zdržování) a nemohl se tak zúčastnit čtvrtfinále proti Anglii. Nakonec portugalské mužstvo skončilo na mistrovství čtvrté. Hrál i na Euru 2008.

Anderson Luiz de Sousa (* 27. srpna 1977, San Bernardo de Campo, Brazílie) známý jako Deco je bývalý portugalský fotbalový záložník brazilského původu, který ukončil kariéru v brazilském klubu Fluminense FC.

Deco [] (* 27. August 1977 in São Bernardo do Campo, Brasilien; eigentlich "Anderson Luiz de Souza") ist ein ehemaliger aus Brasilien stammender portugiesischer Fußballspieler, der 2013 seine Karriere beendete. Er gewann mit dem FC Porto 2003 den UEFA-Pokal und 2004 die Champions League. 2006 gewann er mit dem FC Barcelona erneut die Champions League. 2010 wechselte er nach Rio de Janeiro zu Fluminense Rio de Janeiro, mit dem er seither zweimal die Landesmeisterschaft gewann. Mit der Nationalmannschaft Portugals wurde er 2004 Vizeeuropameister und Vierter bei der Weltmeisterschaft 2006.


Obecná charakteristika.

Podle teorie mentálního modelu veškeré vnímané podněty a pozorování ukládáme do paměti ve formě modelu, který je vytvářen na základě smyslových informací a je kombinován s dosud uloženými informacemi.  Prof. Jay W. Forrester definoval mentální model jako: ""Obraz světa okolo nás, který nosíme v hlavě je pouhým modelem. Nikdo nemá v hlavě obraz celého světa, vlády či země. Má pouze vybrané pojmy a vztahy mezi nimi a ty používá k reprezentaci reálného systému.""

Charakteristické vlastnosti.

Mentální model je zpravidla:

Vyjádření mentálních modelů.

K vyjádření se používají 3 prostředky:

Mentální model ve vztahu k....

..systémovému myšlení a systémové dynamice.

Zjednodušení reality, která si vytváříme proto, abychom byli v realitě schopni nalézt smysl, se snaží překonat systémové myšlení a systémová dynamika. Tyto dvě disciplíny nám pomáhají konstruovat s realitou lépe sladěné mentální modely a simulovat je přesněji. Zvyšuje se tak pravděpodobnost, že důsledky toho jak se budeme rozhodovat a jednat bude v souladu s tím, jak jsme zamýšleli.

Učení se v jednoduché a dvojité smyčce.

Po analyzování základních vlastností, je nutné si přiblížit proces změny mentálních modelů, neboli proces "učení se". Učení se je zpětnovazebný proces a lze znázornit jako:

učení se v jednoduché smyčce.

"(angl. single-loop learning)" Naše mentální modely ovlivňují to, jakým způsobem pracujeme s informacemi a určují tak výsledná rozhodnutí. Rozhodnutí jako taková se mění, ale mentální modely zůstávají stále stejné. Tento způsob učení převládá, jelikož je velmi výhodný. Jednou vytvořený mentální model se zafixuje, takže další rozhodování je velice rychlé.

učení se ve dvojité smyčce.

"(angl. double-loop learning)" Využíváme ve chvíli, kdy je třeba změnit mentální model od kterého se odvíjí naše rozhodnutí. Na rozdíl od jednoduché smyčky se v tomto modelu snažíme o posun v chápání od statického k dynamickému, širšímu, takovému co bere v úvahu změny v okolí a nutnost projevu změn v mentálních modelech.

Historie.

Termín "mentální model" se poprvé objevil v roce 1943 v knize Kennetha Craika (1914 – 1945) ""The Nature of Explanation"". Craik by jistě ve svých tezích pokračoval, ale v roce 1945 měl vážnou nehodu na kole a předčasně tak ve svých 31 letech zemřel.  Nutno zmínit i neméně slavného prof. Jay Wright Forrestera, jež byl zakladatelem systémové dynamiky a je autorem mnoha článků týkající se této problematiky ze 40. až 80. let 20.století.  Více teoretizovat o mentálních modelech se začalo krátce po zrození "kognitivních věd" v 80.letech.  V roce 1983 se objevily hned dvě knihy se stejným názvem "Mentální modely", ovšem obě pojem "mentální model" používaly trochu odlišně.  Od té doby proběhlo nespočet diskuzí na téma mentální modely a jejich použitelnosti ve vztahu člověk vs. počítač, užitečnost pro lidi, kterou se zabýval Donald Norman a Steve Krug v knize ""Nenuťte uživatele přemýšlet"" (v orig. ""Don't Make Me Think"").

Jazyk pro vyjádření systémového myšlení.

Pro popis struktury se využívá obecně srozumitelné univerzální grafické symboly, díky nimž lze popsat strukturu vytvářející chování jakéhokoliv systému v čase. Jsou-li jednotlivé prvky správně definovány, je možné na počítači v příslušném software model simulovat a interpretovat výsledky (např. formou grafů).

Odkazy.

Reference.

Sedláková Miluše (2004). Vybrané kapitoly z kognitivní psychologie: Mentální reprezentace a mentální modely. Praha. Grada.

Mentální model v kognitivní psychologii, neurovědě a kognitivní vědě je hypotetický vnitřní kognitivní symbol, jako reprezentace vnější reality světa. Jedná se o veškeré naše představy, které se týkají konkrétního problému. Je to reprezentace okolního světa, vztahů mezi jeho různými částmi a intuitivní představa o následcích našich činů. To vše dohromady spoluurčuje naše chování.[1]

Ein mentales Modell ist die Repräsentation eines Gegenstandes oder eines Prozesses im Bewusstsein eines Lebewesens. Da die in der Welt vorhandenen Informationen bereits von den Sinnesorganen und auch vom Gehirn massiv gefiltert und verändert werden, ist ein mentales Modell immer nur ein Ausschnitt, ein „verkleinertes“ Abbild eines Teils der Wirklichkeit. Dennoch bleiben bei „guten“ mentalen Modellen die relevanten Aspekte der Wirklichkeit erhalten, insbesondere ihre Struktur, dann handelt es sich um Homomorphismen.


Životopis.

Vzdělání a raná klavírní dráha.

Katia a Marielle Labèquovy se narodily v příhraničním městě Bayonne, ležícím v baskickém regionu na jihozápadním pobřeží Francie. Otec byl lékař a ragbista, který zpíval ve sboru opery v Bordeaux. Italská matka Ada Cecchiová, bývalá žačka pianistky Marguerite Longové, se stala první učitelkou klavíru obou sester v jejich třech a pěti letech. Po absolutoriu na pařížské konzertvatoři v roce 1968 začaly účinkovat s repertoárem pro klavír pro čtyři ruce a skladbami pro dva klavíry. Debutové album "Les Visions de l'Amen" od skladatele Oliviera Messiaena nahrály pod jeho uměleckým vedením. Následně se věnovaly soudobé vážné hudbě s přednesem děl Luciana Berii, Pierra Bouleze, Philippa Boesmanse, Györgyho Ligetiho a Oliviera Messiaena.

Mezinárodní kariéra.

Gershwinovy náhravky "Rapsodie v modrém" pro dva klavíry z roku 1980 v jejich provedení se prodalo přes půl milionu kopií. Vedle klasického repertoáru vystupovaly s díly napříč žánry a styly, jakými jsou jazz, ragtime, flamenco, minimalismus, barokní hudba v provedení na dobové nástroje, stejně tak se podílely na skladbách pop music a experimentálního rocku.  S italským fagotistou Marcem Postinghelem realizovaly interpretaci barokní hudby na fortepiana objednaná v roce 1998. S těmito nástroji pak koncertovaly společně s italskou skupinou Il Giardino Armonico pod taktovkou Giovanniho Antoniniho. V roce 2000 vystoupily k bachovskému jubileu s německou Musica Antiqua Köln vedenou Reinhardem Goebelem. Účinkovaly také s komorním orchestrem English Baroque Soloists řízeným sirem Johnem Eliotem Gardinerem, benátským barokním orchestrem dirigovaným Andreou Marconim, či londýnským Orchestra of the Age of Enlightenment pod taktovkou sira Simona Rattla.  V berlínském amfiteátru Waldbühne zahrály v roce 2005 před 33 tisíci diváky na závěrečném koncertu sezóny Berlínských filharmoniků.  Některá díla byla zkomponována přímo pro sesterské duo, včetně skladby „Linea“ od Luciana Berii pro dva klavíry a bicí nástroje, díla „Water Dances“ pro dva klavíry od Michaela Nymana, skladby „Battlefield“ pro dva klavíry a orchestr od Richarda Dubugnona, „Nazareno“ pro dva klavíry, bicí a orchestr od autorů Osvalda Golijova a Gonzala Graua, „The Hague Hacking“ pro dva klavíry a orchestr skladatele Louise Andriessena, nebo dílo „Capriccio“ od Philippa Boesmansa.  Umělkyně se ujaly také instrumentální verze "West Side Story" pro dva klavíry a bicí upravené Irwinem Kostalem a zahrály Ravelovo "Bolero" v zápisu pro dva klavíry a baskické bubny s triem Kalakan. Ve Francii, Anglii, Itálii a na Kubě uvedly premiéru skladby „Four Movements“ pro dva klavíry od skladatele Philipa Glasse. V listopadu 2011 představily v londýnském Kings Place projekt "50 Years of Minimalism" (50 let minimalismu) s díly autorů Johna Cage, Davida Chalmina, Williama Duckwortha, Arva Pärta, Michaela Nymana, Terryho Rileye, Steva Reicha, Howarda Skemptona, Nicoly Tescariho a dalších.

Nahrávání.

V období 1970–1997 klavírní duo nahrálo alba pro vydavatelství Erato (Warner Classics), Philips Records, EMI Classics, Sony Music Entertainment, a Decca Records. Následovala desetiletá přestávka než v roce 2007 sestry založily vlastní italský label KML Recordings, zaměřený nejen na klasickou hudbu. Vedle vlastního repertoáru produkují díla mladých umělců, včetně experimentálního rocku (B for Bang DimensionX, Dream House, Red Velvet) a lidové hudby (Mayte Martinová, Kalakan).  Roku 2005 založily v Římě nadaci „Fondazione Katia e Marielle Labèque“ s cílem prohloubení vztahu mezi hudbou a jejím dopadem, uváděním nových děl pro dva klavíry do života i podporou experimentálních skupin.  V roce 2012 zřídily nahravácí studio „Studio KML“ v Římě, jakožto místo střetnutí hudebníků podporovaných jejich nadací a členy zázemí vydavetelství KML Recordings. První nahrávkou vzešlou ze studia se stala skladba „Minimalist Dream House“.

Soukromý život.

Partnerem Katii Labèqueové je o 30 let mladší francouzský skladatel, producent a kytarista David Chalmin ze skupiny Triple Sun. Krátce vdaná byla za anglického kytaristu Johna McLaughlina, v jehož kapele účinkovala na počátku 80. let dvacátého století. Manželem Marielle Labèqueové je dirigent Semjon Byčkov, s nímž žije v Paříži. Sestry bydlely společně v několika evropských městech. V roce 1987 se přestěhovaly do Londýna a o šest let později do paláce v italské Florencii. Od roku 2005 jim patří část zrekonstruovaného paláce v Římě ze 17. století, kde sídlí jejich vydavatelství.

Katia Labèque (* 11. března 1950 Bayonne) a Marielle Labèque (* 6. března 1952 Bayonne) jsou francouzské klavíristky, které tvoří sesterské klavírní duo.

Die Schwestern Katia (* 11. März ("nach anderen Angaben:" 3. März) 1950 in Bayonne) und Marielle Labèque (* 6. März 1952 in Bayonne) sind ein bekanntes französisches Klavierduo der Gegenwart.


Historie.

Blitz začal 24. srpna 1940, když se skupina německých nočních bombardérů mířících na letiště RAF odchýlila od kurzu a náhodou zničila několik londýnských domů, přičemž došlo i k obětem na lidských životech. Jako odvetnou akci nařídil britský ministerský předseda Winston Churchill bombardovat následující noci Berlín.  Situace se rychle vyostřila. Počínaje 7. zářím bombardovala Luftwaffe Londýn po dobu 75 po sobě jdoucích nocí.  Do konce května 1941 bylo zničeno nebo poškozeno přes milion domů a zabito přes 40 000 civilistů. Téměř polovina z tohoto počtu se vztahuje na Londýn.  Luftwaffe útočila také na přístavy a průmyslová centra mimo Londýn. Těžké nálety, jež postihly hlavní přístav na Atlantiku Liverpool, si během války vyžádaly v oblasti Merseyside na 4000 životů. Severomořský přístav Kingston upon Hull, který se stal snadným náhradním cílem v případě, že piloti bombardovacích letadel nedokázali najít svůj prvotní cíl, prodělal během války celkem 86 náletů, přičemž bylo zabito asi 1200 civilistů a zničeno či poškozeno 95 % obytných domů. Ostatní přístavy včetně Bristolu, Cardiffu, Portsmouthu, Plymouthu, Southamptonu a Swansea se staly cílem náletů stejně jako průmyslová centra Birmingham, Belfast, Coventry, Glasgow, Manchester a Sheffield. Obzvlášť těžké nálety směřovaly na Birmingham a Coventry, protože v Birminghamu byla továrna na tanky a Spitfiry a v Coventry několik muničních továren. Centrum Coventry bylo téměř kompletně srovnáno se zemí.  Bombardování však nesplnilo svůj cíl demoralizovat Brity natolik, aby se vzdali, anebo vážně poškodit britské hospodářství. Během osmiměsíčního bombardování se Němcům nepodařilo vážně narušit výrobu ve Spojeném království, jehož válečný průmysl výrobu naopak zvyšoval. Blitz neusnadnil uskutečnění plánované Operace Seelöwe, což byl plán nacistického Německa na invazi do Velké Británie. Do konce května 1941 nebezpečí německé invaze pominulo a Hitler zaměřil svoji pozornost na východ, na Operaci Barbarossa. Při srovnání se spojeneckými nálety na Německo byl počet obětí následkem Blitzu poměrně malý. Jen samotné bombardování Hamburku v červenci 1943 si vyžádalo 42 000 civilních obětí, což je zhruba tolik, kolik jich zemřelo během celého Blitzu.  Neúspěch německé vzdušné ofenzivy měl zřejmě několik důvodů. Velení Luftwaffe (OKL) se nepodařilo vypracovat účinnou dlouhodobou strategii pro ničení britského zbrojního průmyslu. Letecké útoky se zaměřovaly střídavě na různá odvětví průmyslu, aniž se na jakékoli z nich patřičně soustředily a vyvinuly na ně potřebný tlak. Luftwaffe také nebyla vybavena na dlouhodobé strategické letecké tažení. Mimo jiné jí chyběly těžké čtyřmotorové bombardéry. Také německé znalosti o britském průmyslu a jeho schopnostech byly nedostatečné. Díky všem těmto faktorům nedokázala Luftwaffe vmanévrovat Británii tam, kde si ji německé velení přálo mít.

Blitz ( "Blesk", zkráceno z německého "Blitzkrieg", blesková válka) bylo označení pro trvalé bombardování britských měst německou Luftwaffe v době druhé světové války.

Als werden im englischen Sprachgebrauch die Angriffe der deutschen Luftwaffe auf Großbritannien während der Luftschlacht um England bezeichnet, insbesondere die auf London zwischen dem 7. September 1940 und dem 16. Mai 1941, die die britische Regierung zur Aufgabe bewegen sollten.


Vznik nálepek.

První sirky vynalezl Angličan Walker v roce 1827. První nálepka na nich vznikla roku 1829, byl to návod k použití. V českých zemích byla výroba zápalek zahájena v Sušici roku 1838, v roce 1840 bylo v Čechách 40 sirkáren. Výrobci využívali nálepek na krabičkách pro svou reklamu, někdy se objevily náměty vlastenecké.

Sběratelské hnutí.

Počátky.

Sběratelům nálepek se zpočátku říkalo labelisté, nálepkáři. Pojmenování filumenista se rozšířilo po 2.světové válce. Sběratelé plochých zápalek mají označení "filiperumenisté" a sběratelé zápalkových krabiček "kumyxafisté"  První sběratelské kluby vznikaly ve světě na konci 19.století. V Československu hlavní impuls k rozvoji tohoto sběratelského oboru přišel z podniku SOLO Sušice v roce 1953, kdy u příležitosti tamní první výstavy zápalkových nálepek vydali pamětní aršík. Začaly vznikat první sběratelské kroužky (např.při ZV ROH), byly vydávány první katalogy. Masivnější rozvoj sběratelství v tomto oboru nastal díky iniciativě n. p. Sběrné suroviny v roce 1956, kdy při odevzdání starého papíru byly rozdávány čisté nálepky těm, kteří byli členy nějakého filumenistického kroužku.

Novější informace.

Vznikl i nový obor - kumyxafie - sběratelé celých (plných) krabiček se zápalkami. Výstavy nálepek se zápalek jsou organizovány i nyní. Existují i sběratelé historie a to nejenom pamětních aršíků (první vydaný po r.1945 byl u příležitosti I.výstavy ZN v Sušici - květnu 1953). Tyto vydávaly kluby, kroužky sběratelů a právě jejich historie se sbírá.

Český filumenistický svaz.

Český filumenistický svaz (ČFS) vznikal postupně v letech 1964-1968. V roce 1967 vznikl celostátní zpravodaj, který se roku 1969 přejmenoval na zpravodaj Filumenie. Dne 15. listopadu 1968 Ministerstvo vnitra schválilo organizační řád ČFS a měsíc poté se v Praze konala ustavující konference tohoto sběratelského svazu. V lednu 1969 došlo k rozdělení svazu na českou a slovenskou část. ČFS pak měl každoročně členské konference, organizoval anketu o nejhezčí nálepku roku. V roce 1971 měl 4630 registrovaných, platících členů. Předsedou byl v letech 1962 - 1975 let MUDr. Vlastimil Sovina, od roku 1976 Ing. Miloslav Vošta, od roku 1980 do roku 1992 Jiří Šperk.  Svaz měl uzavřenou patronátní dohodu s podnikem Sólo Sušice. V letech 1992-1993 došlo k odchodu mnoha členů z výkonného výboru, členská základna se začala snižovat, v roce 1994 na 2841 členů. Novým předsedou organizace se stal Zdeněk Coufal. V dalších letech se vytváří sběratelské oblasti, úbytek členů a zájmu veřejnosti o tento sběratelský obor trvale klesal. Pak došlo k nahrazení trojstupňového systému řízení na dvoustupňový (ústředí a kluby). V roce 2001 se konala 12. konference svazu, novým předsedou patnáctičlenného výboru se stal Josef Lux. Rok 2002 – stav členské základny jen 890 členů. V roce 2008 došlo k uzavření sirkárny Sušice, konference bylo rozhodnuto svolávat jednou za čtyři roky. Časopis Filumenie nadále vychází.

Muzeum sirek.

Na náměstí Svobody v Sušici je budova Muzeum Šumavy. V ní je od roku 1935 rozsáhlá expozice sušického sirkařství.

Katalogy Československých nálepek.

1918 - 1945  Šperk Jiří, Československé zápalkové nálepky 1918 - 1958, Praha 1960  Volf Jan, Šmíd Havel, Československé balíčkové, balíkové a bednové zápalkové nálepky pro vývoz 1918 -1945, Praha 1979  Ceník českých zápalkových nálepek 1945 -1982  od roku 1945  Šperk Jiří, Československé zápalkové nálepky 1945 - 1958, Praha 1963  Šperk Jiří, Československé zápalkové nálepky 1945 - 1958, Praha 1981  Hloušek Jiří a kol., Československé zápalkové nálepky pro vývoz 1945 - 1983 (1. až 3. část), Praha 1992  Šperk Jiří, Československé zápalkové nálepky 1959 -1960 (Praha 1969), 1961 - 1970 (jednotlivé ročníky), 1971 - 1972, 1973, 1974 - 1975, 1976 - 1988,1989 -1992 (Praha 1992)  Borský Josef, Hloušek Jiří, Procházka Rudolf, Československé zápalkové nálepky pro vývoz 1970 -1975  Hloušek Jiří a kol., Československé zápalkové nálepky pro vývoz 1945 -1983 (balíčkové, balíkové a bednové) 1. část, 2. část  Holeček František, Soukup František, Československé a České přířezy a balíčkové nálepky pro vývoz (Sušice) 1984 -1993  Dušek Vlastimil, Katalog upomínkových aršíků 1953 - 1975  Holeček František, Soukup František, Katalog přířezů a nálepk Solo Sušice pro domácí trh i vývoz 1996  pomůcky pro filumenisty  Jindra Jaromír, Průvodce začínajícího filumenisty, Praha 1989  Jindra Jaromír, Abecední rejstřík textů Československých zápalkových nálepek pro domácí trh 1918 - 1992, Praha 2005  Ceník slovenských zápalkových nálepek 1945 - 1970  Cenník prírezov 1970 -1981

Filumenie je sběratelský obor, věnovaný hlavně sbírání zápalkových nálepek, ale také související dokumentace, stojánků na zápalky a dalších předmětů týkajících se zápalek. Filumenista (filumenistka) je sběratel oboru filumenie.

Die Phillumenie, von griechisch „philos“ (Freund) und lateinisch „lumen“ (Licht), bezeichnet das Sammeln von Streichholzschachteln und insbesondere deren Etiketten. Sie beschäftigt sich mit dem systematischen Sammeln von Streichholzschachteln oder deren Etiketten sowie der historischen Erforschung der Herstellung, Vermarktung und des Einsatzes von Streichhölzern und Streichholzverpackungen.


Historie.

Muzeum bylo založeno roku 1857 Bennetem Woodcroftem ze sbírek "Royal Society of Arts" a zbylých exponátů z "Great Exhibition". Původně bylo částí " South Kensington Museum" ale roku 1858 se osamostatnilo a bylo pojmenováno "Museum of Patents" a později roku 1863 "Patent Office Museum". Toto muzeum obsahovalo sbírky, jejíž hlavní exponáty jsou nyní součástí Science Museum. Roku 1863 byly sbírky "Science Collections" vyčleněny do nově zřízeného Science Museum. "Patent Office Museum" bylo začleněno do Science Museum roku 1909.

Sbírky.

Sbírky muzea obsahují více než 300 000 předmětů včetně tak známých exponátů jako je Stephensonova první parní lokomotiva, "Puffing Billy" (jiná historická lokomotiva) první tryskový motor, první model DNA, dochované historické parní stroje, funkční exponát diferenčního počítače a první prototyp hodin "Clock of the Long Now". Od 1. prosince 2001 je vstup volný, bez poplatku.  Kolekce muzea také obsahuje sbírky Henryho Wellcoma zaměřené na medicínu. Tyto exponáty jsou vystavovány na 4. a 5. poschodí muzea. V rámci muzea se také nachází vědecká knihovna a od roku 1960 i "Britain's National Library for Science, Medicine and Technology".

Dana Centre.

V listopadu 2003 Science Museum otevřelo Dana Centre. Jedná se o bar a kavárnu připojené k muzeu, které jsou vyhrazeným místem pro diskusi o kontroverzních vědeckých tématech.

Výstavní sály.

Science Museum obsahuje mnoho výstavních sálů v nichž existují stálé expozice nebo jsou v nich pořádány specializované výstavní akce.

Power: The East Hall.

East Hall se nachází nejblíže ke vstupu do muzea. Na přízemí jsou umístěny známé parní stroje různých typů. Pod stropem je zavěšen mohutný kovový kruh, který je pokryt LED diodami zobrazujćími text, který návštěvníci mohou napsat v kiosku. V této hale se také nachází kavárna a knihkupectví.

Space.

Space je historický výstavní sál vyplněný raketami (například raketa Black Arrow a model první britské družice Prospero X-3) a dalšími exponáty zaměřenými na dobývání vesmíru a přínosy, které tyto činnosti přinesly lidstvu (například telekomunikace).

Making the Modern World.

Making the Modern World je relativně nová expozice muzea, ve které jsou umístěny nejznámější exponáty muzea – Stephensonova parní lokomotiva, přistávací modul kosmické lodi Apollo – chronologicky zobrazující úspěchy technologického vývoje.

Flight.

Flight je jednou ze starších expozicí situovanou v západním křídle na čtvrtém patře. Obsahuje velké množství rozměrných exponátů letadel, vrtulníků, motorů letadel a příčný průřez letadlem Boeing 747. Vše ve skutečném měřítku.

Science Museum se nachází na "Exhibition Road" v Londýnském obvodu Kensington a Chelsea a je součástí "National Museum of Science and Industry".

Das Science Museum (deutsch "Wissenschaftsmuseum") ist ein Museum in London, Stadtteil South Kensington, Cromwell Road, bei dem die Darstellung der Entwicklung von Forschung und Technik im Mittelpunkt steht. Es ist Teil des Nationalen Museums für Wissenschaft und Industrie "(National Museum of Science and Industry)". Das Museum ist eine Londoner Touristenattraktion, der Eintritt ist frei.