Historie.

Okolo roku 690 založil svatý Rupert na troskách římského města "Iuvavum" biskupství, roku 696 klášter svatého Petra (Stift Sankt Peter) a roku 714 i ženský klášter benediktinek na Nonnbergu (klášter Nonnberg). V roce 798 bylo biskupství povýšeno na arcibiskupství a stalo se tak církevním centrem Rakouska a části Bavor (tzv. Altbayern).  Arcibiskupu Eberhardovi II., důležitému spojenci Štaufů, se v letech 1200 až 1246 podařilo z dosavadních menších hrabství, fojtství a soudních okrsků vybudovat pevné arcibiskupské panství. S uznáním hranic bavorským velkovévodou roku 1275 začíná poslední fáze postupného osamostatnění Salcburska a vymanění se z bavorského vlivu. Roku 1328 bylo v Salcbursku vydáno vlastní zemské zřízení, čímž se země stala samostatným státem v rámci Svaté říše římské. Jako knížectví-arcibiskupství se Salcbursko vyvíjelo jako nárazníkový stát mezi Bavorskem a habsburskými zeměmi.  V roce 1462 a na přelomu let 1525 a 1526 došlo k selským povstáním. Kníže-arcibiskup Leopold Antonín Firmian donutil v letech 1731–1732 k emigraci asi 20 000 protestantů (tzv. salcburští exulanti – "Salzbuger Exulanten").  Pro hospodářství nebyl v 16. století rozhodující jen obchod se solí, ale i dobývání zlata v Gasteinertalu. Výnosy byly svého času největší v Evropě.  Roku 1803 bylo knížecí arcibiskupství sekularizováno. Jako sekularizované kurfiřtství připadlo Salcbursko Ferdinandu III. Toskánskému a v roce 1805 společně s Berchtesgadenem Rakouskému císařství. Roku 1810 Bavorsku a po Vídeňském kongresu (1816) bez Berchtesgadenu a Rupertiwinkelu opět Rakousku. Samotné arcibiskupství bylo roku 1807 omezeno na území vlastního Salcburska a východu Severního Tyrolska. Až dlouho po zániku Rakouska-Uherska, v roce 1951, arcibiskup Rohracher přestal užívat knížecí titul.

Arcidiecéze salcburská (latinsky "Archidioecesis Salisburgensis") je katolickým metropolitním sídlem v Rakousku, které je současně obsazeno františkánem Franzem Lacknerem. Arcidiecéze v současnosti spravuje kromě města Salzburg, také celou spolkovou zemi Salcbursko a severovýchod Tyrolska. Je metropolitní diecézí pro západ a jih Rakouska. Hlavním chrámem diecéze je katedrála svatého Ruperta a Virgila.

Die Erzdiözese Salzburg (lat.: "Archidioecesis Salisburgensis") ist eine Diözese der römisch-katholischen Kirche in Österreich. Sie umfasst die Stadt und das Land Salzburg sowie den Nordosten Tirols und ist heute nach dem Erzbistum Köln die älteste noch bestehende Erzdiözese im deutschen Sprachraum. Die Diözese entstand im Jahr 739 als "Bistum Salzburg", wurde 798 zu einem "Erzbistum" und in den Jahren nach 1328 zum "Fürsterzbistum Salzburg", das 1803 säkularisiert wurde, womit sich Seelsorge und politisches Territorium trennten. Als Metropolitandiözese schließt die "Kirchenprovinz Salzburg", die den Salzburger Erzbischöfen unterstellt ist, West- und Südösterreich (Diözesen Feldkirch, Graz-Seckau, Gurk und Innsbruck) mit ein.


Vítězové jednotlivých ročníků.

2016.

Nominace byly oznámeny 26. července 2016. Předávání se konalo 28. srpna 2016 v Madison Square Garden v New Yorku.

2015.

Nominace byly oznámeny 21. července 2015. Předávání se konalo 30. srpna 2015 ve Microsft Theater v Los Angeles v Kalifornii.

2014.

Nominace byly oznámeny 17. července 2014. Předávání se konalo 24. srpna 2014 ve The Forum v Inglewoodu v Kalifornii.

2013.

Nominace byly oznámeny 17. července 2013. Předávání se konalo 24. srpna 2014 v Barclays Center v Brooklynu v New York City.

2012.

Nominace byly oznámeny 31. července 2012. Předávání se konalo 6. září 2012 v Staples Center v Los Angeles v Kalifornii.

2011.

Nominace byly oznámeny 20. července 2011. Předávání se konalo 28. srpna 2011 v Nokia Theatre v Los Angeles v Kalifornii.

2010.

Předávání se konalo 12. září 2010 v Nokia Theatre v Los Angeles v Kalifornii.

2009.

Předávání se konalo 13. září 2009 v Radio City Music Hall v New York City.

2008.

Předávání se konalo 7. září 2008 v Paramount Pictures studiích v Los Angeles.

2007.

Předávání se konalo 9. září 2007 v The Palms v Las Vegas.

2006.

Předávání se konalo 31. srpna 2006 v Radio City Music Hall v New York City.

2005.

Předávání se konalo 28. srpna 2005 v American Airlines aréně v Miami na Floridě.

2004.

Předávání cen se konalo 29. srpna 2004 v American Airlines aréně v Miami na Floridě

2003.

Předávání cen se konalo 28. srpna 2003 v Radio City Hall v New York City.

2002.

Předávání cen se konalo 29. srpna 2002 v Radio City Hall v New York City.

2001.

Předávání cen se konalo 6. září 2001 v Metropolitan Opera House v New York City.

MTV Video Music Awards jsou hudební ceny vztahující se na videoklipy, které se stabilně udělují od roku 1984 na televizní stanici MTV. Původně měly konkurovat cenám Grammy Awards. Jsou vysílány na televizních kanálech MTV a kanadské CTV. V minulosti se udělovaly v New Yorku, Los Angeles nebo v Miami.

Die MTV Video Music Awards (VMA) werden seit 1984 vom US-amerikanischen MTV verliehen. International ist es zusammen mit den MTV Europe Music Awards (EMA) die wichtigste MTV-Preisverleihung. Die Veranstaltung dauert etwa drei Stunden und findet entweder Ende August oder Anfang September statt. Von 1984 bis 1998 wurden die Preisverleihungen in Los Angeles veranstaltet. Dann wechselte MTV den Schauplatz und fand von 1999 bis 2003 in New York abwechselnd in der Radio City Music Hall und der Metropolitan Opera statt. In den Jahren 2004 und 2005 wurden die VMAs in Miami abgehalten. Nach Kritik und Rückgang des Interesses entschied sich der Sender dafür die Preisverleihung wieder von ihrem angestammten Ort aus zu senden. Es gibt etwa 20 Kategorien und jedes Jahr ca. 15 Live-Auftritte von bekannten Stars.


Ve výtvarném umění.

Ve výtvarném umění se tento směr nemohl zcela rozvinout, neboť některé jeho myšlenky byly podobné, jako u populárnější secese. Výtvarné umění je reakcí nejen na naturalismus, ale především na impresionismus a někdy i na akademismus.

V literatuře.

V literatuře využívali báje, mýty a pohádky. Symbol měl umožnit čtenáři uhodnout tajemství ukryté v nitru věci. V literatuře tyto představy vyjadřují nepřímo (metaforou). Symbolismus zahájil prudký rozvoj básnické obraznosti, kladl velký důraz na hudebnost. Tyto prvky často vedly k nesrozumitelnosti a nepochopitelnosti jejich náznaků.  Významným prvkem jejich poezie byl volný verš, který používali pravděpodobně jako první.  V literatuře chce básník svým dílem především zapůsobit, nezáleží mu na plném pochopení. Používá se především volný verš, básníci se snaží o hudebnost verše.  V Čechách a na Moravě byl hlavním propagátorem symbolismu časopis "Moderní revue", kde byly odmítány téměř všechny dosavadní představy o literatuře. Zdůrazňoval se ideál svobodného, naprosto ničím nespoutaného jedince.

Hudba.

Také v hudbě měl symbolismus jistý vliv. Mnoho symbolistických spisovatelů bylo často hudebními nadšenci Richarda Wagnera,který důsledně uplatňoval leitmotivy, česky příznačný motiv. Symbolistická estetika měla hluboký dopad na tvorbu Clauda Debussyho, Erika Satie anebo Alexandra Nikolajeviče Skrjabina.

Film.

Mnoho starých filmů bylo ovlivněno symbolismem, z něhož jejich tvůrci převzali vizuální užívání metafor. Symbolistickým pojetím jsou ovlivněny především německé expresionistické filmy.  V americké kinomatografii se vliv symbolismu projevil především u němých filmů Davida Wark Griffitha.  Symbolistické užívání metafor žilo dál v hororech dánského režiséra Carla Theodora Dreyera (např. "Upír").

Symbolismus je umělecké hnutí, které vzniklo ve Francii roku 1886, největší rozmach byl na přelomu 19. a 20. století. Symbolismus byl reakcí na popisnost naturalismu a parnasismu (v Čechách Lumírovci). Toto hnutí částečně navazuje na romantismus. Jejich cílem bylo zobrazovat věci, které nelze racionálně popsat (nálady, emoce, myšlenky, city atd.), tj. zobrazit (nakreslit, popsat atp.) nezobrazitelné, snažili se proniknout k podstatě skutečnosti – usilovali o vnímání umění všemi pěti smysly. K tomu jim měl pomáhat symbol, který se měl stát prostředníkem mezi skutečným světem a „světem duše“ a měl v náznaku odkrývat tajemství ukryté v nitru věcí. Symbol nebyl přímým pojmenováním věci (problému, stavu atp.), ale pouhým náznakem, sugescí podstaty věci.

Der Symbolismus bezeichnet eine Kunstströmung der Malerei und Bildhauerei des ausgehenden 19. Jahrhunderts, in sehr unterschiedliche Stilrichtungen vertreten sind. Seine Hochphase fällt in die Zeit zwischen ca. 1880 und 1910.


Vydání a tisk.

Český král a moravský markrabě Ferdinand II. obě zemská zřízení oktrojoval, tj. vydal bez souhlasu sněmu, na základě vítězství nad stavy v občanské válce a teorie o propadlých právech. Na závěrečné redakci zřízení se podíleli olomoucký biskup František kardinál z Ditrichštejna a pražský arcibiskup Arnošt Vojtěch z Harrachu.  První vytištěné exempláře českého zemského zřízení byly k dispozici koncem května 1627. Byly vydány německy (autentické znění) pod názvem "Verneuerte Landesordnung des Erbkönigreichs Böhaimb". Ačkoliv oficiálně Obnovené zřízení zemské stanovilo rovnost češtiny s němčinou, fakticky došlo k určení podřadné role češtině, o čemž svědčilo nedokončené vydávání úředního překladu (tisk zastaven u folia 135, litery F 1). České vydání je evidováno v Knihopisu pod číslem K02447 a odlišná verze K02447a.  Znalost zemského zřízení byla pro státní úřady nezbytná, proto vydání bylo provedeno ve vysokém nákladu a vznikala také celá řada rukopisných opisů (např. jen z nedokončeného českého vydání, kterému ve své době nebyla věnována velká pozornost, se dodnes dochovalo na čtyřicet tisků).  Jeden z českých rukopisů daroval Česku ruský prezident Putin v listopadu 2017 v Soči do rukou prezidenta Zemana. Podle tvrzení ruské strany a mluvčího prezidenta se má jednat o cennější rukopis (údajně „...jde o jediné kompletní Obnovené zřízení zemské z roku 1627. Ve Strahovském klášteře je druhý exemplář, tomu ale chybí šest stran.“). Dle slov Hedviky Kuchařové z knihovny Strahovského kláštera je však zajímavý především svou historickou hodnotou Není možné vyloučit, že se jedná o jeden z mnoha českých opisů, které mají cenu ještě nižší. Není známá ani provenience rukopisu, podle sdělení mluvčího Ovčáčka ho Rusko získalo od německého sběratele.

Hlavní ustanovení.

Obnovené zřízení zemské obsahovalo ustanovení státního, soukromého a trestního práva, předpisy týkající se soudního a deskového řádu, připojena byla Svatováclavská smlouva z roku 1517 a Narovnání o hory a kovy z roku 1534 (a z roku 1575). V roce 1640 (1650 na Moravě) bylo doplněno Královskými deklaratorii a novelami, sbírkou královských rezolucí, vysvětlení a nových ustanovení. Obnovené zřízení zemské právně utvrzovalo podřízení českých zemí habsburskému absolutismu. Jedná se o důležitý pramen českého státního práva.  Ustanovení obnoveného zřízení zemského se udržela až do roku 1848 (snahy české šlechty o podstatnou revizi a zmírnění Obnoveného zřízení zemského během 1. poloviny 18. století se nezdařily).

Obnovené zřízení zemské (německy "Verneuerte Landesordnung", celým název "Verneuerte Landesordnung des Erbkönigreichs Böhaimb") je název pro historické zemské ústavy Čech (z 10. května 1627) a Moravy (z 10. května 1628).

Die Verneuerte Landesordnung "(tschech. Obnovené zřízení zemské)" war das am 10. Mai 1627 durch Ferdinand II. erlassene neue Grundgesetz für das Königreich Böhmen. Da der König darin sehr weitreichende Machtbefugnisse innehatte, spricht die traditionelle Geschichtswissenschaft von einem absolutistischen Dokument.


Série tří obrazů.

Koncem 18. století japonský ukiyo-e umělec Kitagawa Utamaro (asi 1753 - 1806) namaloval tři závěsné svitky, či obrazy k zavěšení pro prominentního obchodníka Zenno Ihē. Náměty obrazů jsou měsíc, květiny a sníh. Nesou jméno "Měsíc v Šinagawě" (), "Květiny v Jošiwaře" () a "Sníh ve Fukagawě" ().  Obrazy mají pověst nejambicióznějších prací od tohoto umělce. Jsou neobvykle velké a byly provedeny ve vysoce kvalitních barevných pigmentech na dováženém čínském papíru Xuan. Utamaro pracoval na obrazech asi od roku 1788 do 1801 až 1804; není známo, proč to trvalo tak dlouho. V 80. letech 19. století se obrazy dostaly do evropských sbírek a brzy se rozdělily, dva jsou nyní v amerických sbírkách a třetí je v Japonsku. Po jejich prvním společném veřejném vystavení v roce 1879 nebyly do roku 2016 opět společně vystaveny.

"Měsíc v Šinagawě".

"Měsíc v Šinagawě" (), pozdní 18. století, je také známý jako "Cukimi no zašiki zu" (月見の座敷図.) Horizontální obraz je visící svitek provedený v inkoustu na dvou spojených listech Xuan papíru. Oba svitky spolu měří 147×321 centimetrů. Byl namalován kolem roku 1788 a věří se, že byl prvním ze série tří obrazů. Nyní v majetku Freer Gallery of Art, Washington, D.C.

"Květiny v Jošiwaře".

Obraz "Květiny v Jošiwaře" () vznikl kolem roku 1791–92. Pravděpodobně druhý ze série. Horizontální obraz je visící svitek z osmi spojených listů papíru Xuan. Společně měří 186,70 cm x 256,90 cm a je provedený technikou inkoustu. Od roku 1957 v majetku muzea Wadsworth Atheneum, Hartford, Connecticut.

"Sníh ve Fukagawě".

"Sníh ve Fukagawě" () zobrazuje noční podnik v okrese Fukagawa v Tokiu s tématem "sněhu". Horizontální obraz je visící svitek provedený v barevných pigmentech na osmi spojených listech papíru Xuan. Společně měří 198,80 x 341,10 cm. V majetku Okada Museum of Art, ve městě Hakone v Japonsku.  Utamaro i přes složitost malby dosahuje vysoké kompoziční rovnováhy. Ukazuje 27 postav v celé řadě budov, jako jsou čajovny a patrové restaurace. Hlavní budova se jeví jako dvoupatrová restaurace - čajovna; obraz se zaměřuje na atrium se zahradním dvorem uprostřed obklopeným zábradlím, který odhaluje zasněžené prostředí. S výjimkou mladého chlapce, který sahá pro kočku v levém dolním rohu, jsou všechny postavy ženy, i když v reálném životě by byli hosté domu potěšení muži.

Kitagawa Utamaro ( 喜多川 歌麿; 1753 Edo či Ósaka, Japonsko - 31. října 1806, Edo, Japonsko) byl japonský malíř a grafik, který vytvářel barevné dřevoryty, především na motivy ženské postavy. Byl to jeden z nejvýznamnějších umělců školy ukijo-e, žák Toriyamy Sekiena. V 80. letech 18. století našel vlastní styl, v němž usiloval o realistické zachycení zpodobovaného objektu. Je autorem knižních alb s náměty z drobné přírody a portrétista krásných žen, které zachycoval jednotlivě i ve skupinách, v celých postavách nebo v bustách (ókubie).

Kitagawa Utamaro (jap. ; * 1753; † 1806) war ein japanischer Künstler, der vor allem für seine Farbholzschnitte berühmt wurde.


Historie kláštera.

Začátky.

Jedenácté a dvanácté století bylo v západní Evropě dobou rozkvětu a zakládání nových klášterů. Roku 1120 založil kněz sv. Norbert v Prémontré nedaleko Soissons ve Francii klášter s novou řeholí sv. Augustina, schválenou roku 1126 papežem Honoriem II. – řád byl podle kláštera nazván premonstrátským a velmi rychle se šířil. Zároveň s ním vznikla i jeho druhá větev, řeholní kanovnice (lat. "cannonissae"), kterou založil rovněž sv. Norbert. Byl to přísný řád, jehož hlavní náplní byla kontemplace. Organizačně býval přičleněn k příslušné cirkárii premonstrátů. Řeholní domy zvané kanonie (lat. "canonia") řídila nejdříve magistra, později převorka (lat. "priorissa") nebo abatyše (lat. "abatissa"). Péči o duchovní správu vedl probošt, který sídlil na proboštství, kde mohli být i další řeholní kanovníci premonstrátského řádu, mající na starost například správu panství. Sestry se dělily na chórové a laické. Chórové sestry nosily bílý hábit s bílým závojem, laické nosily černý závoj. Již před rokem 1140 dal pražský biskup Jan I. († 1139) základ k založení prvního kláštera premonstrátů na Strahově z mateřské kanonie ve Steinfeldu (v tzv. "strahovské zakladací listině" se nachází formulace, že se "provádí darování bratřím a sestrám sloužícím Bohu, Panně Marii a sv. Augustinovi"), kteréžto založení uskutečnil hned po svém nastoupení na trůn (1140) český kníže Vladislav II. spolu s olomouckým biskupem Jindřichem Zdíkem.  Záhy po založení strahovského kláštera, nejpravděpodobněji v letech 1144–1145 (asi 1142), založil kníže Vladislav II. se svou chotí Gertrudou klášter premonstrátek v Doksanech, poblíž stávajícího knížecího dvorce. Doksanský klášter byl osazen řeholnicemi z porýnského kláštera sv. Mikuláše v Dünnwaldu (známá je jedna z prvních sester z porýnského kláštera, který přišly již roku 1143, jménem "Ida") a dcerami z předních domácích rodů. Zakladatelka kláštera Gertruda kanonii obdařila nejen četnými výsadami, ale také rozsáhlým majetkem. Později zde byla i pohřbena. Nový konvent vysvětil 18. září 1144 olomoucký biskup Jindřich Zdík, který asistoval pražskému biskupovi Otovi. Závěr doksanské baziliky byl dokončen v letech 1185–1186. V téže době bylo také dostavěno obvodové zdivo lodi až k západním věžím. Existenci chóru k polovině 80 let 12. století dokládá zpráva o pohřbu matky českého knížete a biskupa Jindřicha Břetislava, jehož sestry zde byly představenými (prelátkami). Podle Vincentiovy zprávy bylo tělo Jindřicha Břetislava uloženo v roce 1197 v doksanském chóru vedle hrobu jeho matky Markéty, manželky Jindřicha Přemyslovce, která zemřela před rokem 1186, a jejíž tělo, pokud nebylo později z místa provizorního pohřbu, muselo být uloženo již v dokončeném chóru (odtud datace stavebních prací). Přemyslovci, zvláště pak ženy tohoto královského rodu, se stali velkými příznivci Doksan. Na počátku 13. byla do doksanské kanonie dána na vychování také Anežka Přemyslovna, dcera českého krále Přemysla Otakara I., později uctívaná jako sv. Anežka Česká.  V letech 1175-1178 klášter vyměnil svůj hospodářský dvůr za jiný majetek poblíž obce Kravaře u Úštěku v jižní části Českolipska s Chřenem, synem mělnického probošta Juraty. Za doplatek 4 hřiven stříbra tak získal jak rozsáhlé území Újezd, které dosahovalo daleko na sever až k Ploučnici a také dvorec Radoušov (dnes Víska).

Období do konce třicetileté války.

Ze středověkých budov konventu se z 12. století do současnosti zachovala výjimečná románská konventní bazilika. Obdobím největšího rozkvětu prošel klášter ve 13 a 14. století. Konventní budovy byly umístěny na jih od baziliky. Dokládá to existence portálu v západní zdi jižního ramene transeptu, kterým se vstupovalo do ambitu. Jejich podoba není známa, pouze byla zaregistrována listina Přemysla Otakara I., ve které se k roku 1226 dosvědčuje dotace obnovy poničeného kláštera z královských důchodů. Nové škody utrpěl konvent v dramatických letech po smrti Přemysla Otakara II. Ty byly napraveny, podle listin, až v letech 1300–1315. Není však zřejmé čeho se tyto přestavby dotkly. V období husitství byl v létě 1421 při tažení pražanů do severozápadních Čech vypálen. Na počátku husitství musely řádové sestry Doksany opustit a nazpátek se vrátilo po pětiletém exilu v roce 1426 několik řeholnic, ale již roku 1436 bylo císařem Zikmundem potvrzeno zabrání některých jejich statků. Teprve Ladislav Pohrobek povolil roku 1456 zpětné získávání ztraceného majetku, který však opět dával do zástavy Vladislav II. Jagellonský. Větší opravy tak mohly proběhnout až na samém konci 15. a na počátku 16. století. Tyto zásahy však na dochované stavbě již nejsou patrné. Nejzávažnější byly zřejmě úpravy kostela, které předcházely jeho opětovnému vysvěcení v roce 1522. Znovu se v kostele pracovalo v 80. letech 16. století, kdy byl chrám prodloužen, a v roce 1604, kdy předělením postranních lodí byly vytvořeny boční kaple. Snad na počátku 17. století byl rozšířen areál o budovu na půdorysu písmene L, která byla postavena jižně od kostela.  Na začátku 17. století také došlo na klášterním panství několikrát k selským vzpourám. Vzbouřenci v roce 1604 obsadili klášter, v roce 1607 zapálili stodoly a v roce 1619 klášter dobyli a vyplenili.  Za třicetileté války když získal strahovský opat Kašpar z Questenberka v Magdeburku ostatky sv. Norberta, byly převezeny na podzim roku 1626 nejprve do Doksan a odtud v květnu následujícího roku 1627 na Strahov, kde jsou uloženy dodnes. Premonstrátky také dostaly roku 1626 zpět všechny statky zastavené Vladislavem II. Jagellonským libštejnským Kolovratům. V zahradě nalezený kámen s letopočtem 1628 rámcově určuje dobu, v níž byl prodloužen a nově zaklenut presbytář kostela.  Doksanská kanonie byla podřízena Strahovskému klášteru, který tu měl probošta. Ten získal od roku 1628 (1630?) infule od papeže Urbana VIII., který toto právo udělil doksanským proboštům. V roce 1738 pak obdržel doksanský probošt i titul opata. Nicméně v období třicetileté války byl pak klášter několikrát vypleněn. Nejprve Sasy v roce 1631 a několikrát Švédy i císařskými vojsky.

Barokní rozkvět.

Po třicetileté válce nastal nový rozkvět kláštera, který se projevil rozsáhlými stavebními úpravama v barokním slohu od konce 17. století. Patrně již v roku 1665, podle data na opěrácích, začala výstavba prelatury, která však byla dokončena až mnohem později, roku 1692, jak ukazují data na portálech. Ve dvoupatrové prelatuře je zajímavá freska "Klanění pastýřů" od "F.X. Palka". Další Palkovy fresky jsou v refektáři kláštera. Patrně již v roce 1667 byla v budově ve tvaru L upravena kapitulní síň. Přestože v počátcích nové výstavby areálu není doložen žádný architekt, nelze vyloučit vzhledem k velice úzkým vztahům strahovského a doksanského kláštera i určitý podíl Giovanniho Domenica Orsiho, který byl v 60. letech 17. století strahovským architektem. V roce 1674 byla zvýšena jedna ze západních věží a o čtyři roky později se znovu upravoval presbytář, který byl do roku 1682 barokizován i zevnitř za vedení Giulia Broggia (ovšem patrně jen jako stavitele) a vyzdoben štuky Giovanniho Maderny. K novému konventu byl položen základní kámen roku 1683, kdy se také bourala staré konventní budovy. Při úpravách kostela a tvorbě nových budov se zřejmě významně uplatnil další strahovský architekt, Jean Baptista Mathey. Stavba pak pokračovala, asi podle změněného projektu, až do roku 1697, jak ukazuje datum na konventním průčelí. Ve stejném roce jako konvent na 2. nádvoří byla postavena i hlavní vstupní brána do areálu "S. Carlonem". Architektonicky je ještě závažnější, protože stojí na začátku řady staveb radikálního baroka prvních desetiletí 18. století. Na stavbě jako polír tehdy působil Pietro Versa, později (od roku 1700) Pietro Nitolla, oba členové litoměřického zednického cechu. Již 15. září 1693 je však v Doksanech doložen další strahovský stavitel, "Silvestro Carlone ml." Nejpozoruhodnější architektura areálu premonstrátek nevznikala tedy zásluhou místních stavitelů, ale pražských umělců. Na Carloneho místo stavitele se roku 1697, po jeho smrti, hlásil Antonio Porta, ale nebyl přijat, protože podle kontraktu museli stavbu dokončit dědicové. Stavební činnost vyvrcholila v letech 1709–1730 za doksanského probošta a vicepřevora strahovského kláštera Josefa Miky (1669–1733). Z této doby pochází kostel Narození Panny Marie (1710–1720), provizoriát (1725–1730), připisovaný Octavio Broggimu, a další budovy. Sedmiletá válka (1756–1763) a válka o dědictví bavorské (1778) způsobily klášternímu majetku hodně škod přímými bojovými akcemi v místě a v blízkém sousedství. Před rokem 1774 byly interiéry konventu rokokově vybaveny.

Zrušení.

Za vlády Josefa II. byl, po více jak 600 letech řeholního života, 23. března 1782 kvetoucí doksanský klášter obsazený v té době 49 sestrami, zrušen. Při zrušení kláštera vznikaly nenapravidelné kulturní škody. Po roce 1782 byly některé chrámové památky a vybavení prelatury převezeny do kláštera premonstrátů na Strahov a jiné rozprodány v dražbě. Majetek kláštera připadl náboženskému fondu a areál kláštera nejprve krátce sloužil jako vojenský špitál a kasárny.  V roce 1790 náboženský fond pronajal na 10 let doksanské panství kněžně "Marii Terezii Poniatowské" (1740–1806), která byla dcerou "Leopolda Kinského" a provdala se za bratra posledního polského krále Stanislava Augusta Poniatowského (vládl 1764–1795) Ondřeje Poniatowského. Tato uměnímilovná a umělecky založená žena se často stýkala se soudobými osvícenci. Roku 1773 ovdověla a později se vrátila do Čech, kde pobývala nejčastěji u svého bratra Filipa Kinského (1742–1827). Terezie Poniatowská začala s přestavbou někdejší prelatury na zámecké sídlo, které je obklopené anglickým parkem a zahradami. a v blízkosti si dala postavit vlastní zámek Terespol, který zanikl v roce 1888. V roce 1797 koupil, i s okolími vlastníky půdy, doksanské panství velitel nedaleké tvrze a posádkového města Terezín plukovník císařské armády Jakub Wiemmer (něm. "Jakob Freiherr von Wimmer") († 1822), který ve stavebních pracích pokračoval. Ale už v roce 1804 prodal Doksany baronu a hraběti Janu Antonínu Lexovi z Aehrenthalu. V rodině Lexů z Aehrenthalu zůstalo panství až do 20. století. Dalšími majitelemi doksanského panství se tak stali: vrchní soudce v Čechách, na Moravě i ve Slezsku a pomolog Jan Křtitel Lexa z Aehrenthalu (něm. "Johann Baptist Freiherr Lexa von Aehrenthal") (1777–1845) i jeho vnuk Alois Lexa z Aehrenthalu (1854–1912) za něhož, jakožto promotora ovocného sadařství v Čechách se v Doksanech zvětšil park a sady. Za Lexů však nedocházelo zrovna k šetrným opravám architektury doksanského areálu. Snad nejzávažnější zásah do architektury uskutečnil v roce 1889 Achille Wolf v kryptě.  Při první pozemkové reformě po roce 1918 byl zámek s parkem propuštěn tehdejšímu majiteli Janu Aehrenthalovi ze záboru. Vrchnost sídlívala v budově někdejší prelatury na 1. nádvoří. Ostatní části zámku sloužily jako byty úředníků a pro kancelářské a hospodářské potřeby panství. V důsledku provozu zámku došlo v 19. století i k stavebním úpravám, které někde zasáhly znatelně i do jeho původního vzhledu. Při stavební obnově počátkem 20. století byl proveden soubor sádrových odlitků architektonické plastiky, uložený v Národním muzeu v Praze. Německá hraběcí rodina z Aehrenthalu byla po II. světové válce v roce 1945 vysídlena a zámek připadl československému státu. V období komunistické totality spravovalo doksanský zámek "Krajské středisko Státního ústavu památkové péče a ochrany přírody v Ústí nad Labem". Někdejší hospodářské příslušenství zámku sloužilo státnímu statku.

Obnova.

K obnově kláštera došlo, po skončení komunistické totality, zásluhou polských sester z kláštera na krakovském předměstí Zwierzyniec (polsky "Kościół św. Augustyna i św. Jana Chrzciciela w Krakowie"), který byl v letech 1162–1164 založen právě z doksanského kláštera. První snahy o obnovu kontemplativního života sester premonstrátek v Doksanech byly učiněny kolem začátku 20. století. Tehdy několik děvčat začalo svou řeholní formaci v klášteře v Krakově v Polsku, ale po návratu se ukázalo, že z církevních i státních důvodů není možné zahájit život v klauzuře. Tak vznikla v roce 1902 Kongregace sester premonstrátek na Svatém Kopečku, která se začala věnovat i vnějšímu apoštolátu. Po pádu komunistické totality v roce 1997 odkoupil strahovský klášter od českého státu severní část bývalého konventu a začala se plánovat její rekonstrukce. Strahovský opat Michael Pojezdný požádal krakovskou kanonii, aby poslala sestry k obnově svého mateřského kláštera. Z Kongregace sester premonstrátek se přihlásilo několik členek, které tímto kontemplativním způsobem života chtěly žít. S požehnáním strahovského opata, převorky krakovského kláštera M. Pauly Torczyňské a generální představené Kongregace M. Bohuslavy Macekové zahájily 31. ledna 1998 společný život čtyři sestry (dvě z Polska a dvě z Čech), prozatímně v budově doksanské fary. Kontemplativní komunita sester se pak začala postupně rozrůstat a formovat. Od prosince 1998 do prosince 2002 probíhaly základní práce v zakoupené části objektu a bylo dokončeno západní křídlo kláštera, které již mohlo sloužit životu sester. V lednu 2003 se do této části komunita mohla nastěhovat a 31. ledna 2003 proběhlo slavnostní posvěcení prostor.  Řeholní sestry kromě modlitby, nutného zajištění denního provozu kláštera navíc šijí liturgické oděvy, pěstují léčivé byliny, vyrábí čajové směsi a dva typy bylinných likérů podle starobylých klášterních receptur s názvy Beatrix a Adelaida.  Doksany se ve 21. století díky sestrám staly oblíbeným poutním místem. Hlavní pouť se koná v neděli po prvním záříjovém pátku a populární i jsou každý první pátek v měsíci od 20 hodin pouti za duchovní povolání spolu se světelným průvodem ve vnějších prostorách kláštera. Části kláštera s barokním interiérem a románská krypta jsou otevřeny pro veřejnost. Přístupná je i zahrada s barokními stavbami v anglickém parku u kláštera.

Klášter ve filmu.

Již v období komunistické totality se v doksanském klášteře a kostele točily záběry pro několik filmů (mj. epizody seriálů "30 případů majora Zemana", díl 11., "Křížová cesta" a "Dobrodružství kriminalistiky", díl 9., "Písmo"). Po roce 2010 se venkovní prostory a nádvořím staly opět oblíbeným místem filmařů. Ti postavili filmové kulisy s gotickou a renesančních architekturou a točili zde filmy s mušketýrskou tematikou. Na počátku roku 2016 byla většina kulis odstraněna.  Filmové kulisy v exteriérech kláštera

Architektura.

Celkový popis.

Rozlehlý komplex budov, v současné podobě barokní ze 17.-18. století, je přibližně čtvercového půdorysu. Uprostřed areálu je kostel, na jižní straně tři nádvoří a na severní straně veliký hospodářský dvůr. Ve východním čele je vstupní brána, bývalá fara a hospodářské budovy. Na 1. nádvoří je mariánský morový sloup, budova provisoriátu a příčné křídlo bývalé prelatury. Na 2. nádvoří je sousoší Panny Marie, refektář, konvent a kostel. Na 3. a 4. nádvoří jsou další části, konventu, vchod do západní krypty po kostelem a hospodářské objekty. Na jižní straně za refektářem je arkádový pavilón a terasovitá zahrada nad ramenem řeky Ohře, která tudy protéká. Na jeho druhém břehu a západě za konventem až k hlavnímu řečišti Ohře je rozsáhlý anglický park s dalším pavilónem.

Hlavní brána.

Vstupní či hlavní brána, stojící při litoměřické silnici, je barokní z roku 1697. Jejím autorem je "Silvestro Carlone ml.". Jedná se o mohutnou architekturu z kamenných kvádrů s dvoudílným průčelím. Její konvexně vystupující čelo, rámované dvojicí korintských pilastrů, je konkávně prohloubeno, a tím dostává průčelí výrazný dynamický rytmus. Na spodní části skupiny vysokých podložených pilastrů je osový portál sklenutý půlkruhem v edikule se segmentovou římsou. Nad portálem je zdvojené okno. V horní části brány hlavní brány je proláklý štítový nástavec se segmentovými vrcholem. Je doplněný velmi bohatou reliéfní štukovou plastikou. Uprostřed jsou dva velké, z pískovce tesané znaky – proboštův a novější konventní. Nad nimi drží mohutný orel s rozpjatými křídly a dva andělé naturalistické festony. Nahoře se nachází ověnčený nápis (mariánský Fortunátův hymnus z premonstrátského breviáře): TV NOS IVVANDO RESPICE ET NOS AB HOSTE PROTEGE PESTEM FAMEQVE REMOVE HORAQVE MORTIS SVSCIPE. Nad štítem jsou tři sochy: Panny Marie, která stojí na vrcholu, a kterou po stranách v nižší úrovni provázejí postavy sv. Augustina a hlavního premonstrátského světce sv. Norberta.  Pozdně barokní hospodářské budovy po stranách brány pocházejí až z doby kolem roku 1772. Farní budova stojící vlevo od hlavní brány je až z období po zrušení kláštera z roku 1792.

Provizoriát.

Jihovýchodně od kostela je situováno křídlo zvané provizoriát. Jedná se o barokní stavbu přistavěnou někdy v letech 1725–1730 patrně podle projektu "T. Haffeneckera". Je to podélná patrová stavba s mělkým osovým rizalitem a nízkým trojúhelným štítem v atice s vázami a plastikou ve štítu i při oknech s vysokými klenáky. Má obdélný portál s konzolovou supraportou a vzdutou římsou.

Prelatura.

K provizoriátu je kolmo disponovaná stavba prelatury. Barokní prelatura z roku 1692 má dvoupatrové křídlo rytmizované vysokým pilastrovým řádem, obdélnými okny sdruženými po dvou, a dvěma klenutými průjezdy označenými letopočtem 1692. Na jižní straně jsou opěrné pilíře s letopočtem 1665, na západním průčelí v přízemí je otevřený arkádový ochoz. Uvnitř ve 2. patře se nachází štukový rokokový strop a pozdně barokní nástropní freska "Klanění pastýřů" od Františka Xavera Palka z období let 1750–1760.

Refektář.

Jedná se o pozdně barokní patrovou budovu ze 3. čtvrtiny 18. století s pilastrovým průčelím. Uvnitř budovy refektáře se nachází větší sál s freskovými malbami. Na západní straně je ve fresce veliká kompozice "Založení doksanského kláštera" od "Josefa Redelmayera" z období kolem roku 1760. Na stěnách se nacházejí portréty dobrodinců kláštera mezi architektonickými motivy a na stropě je starozákonní výjev "Nalezení číše v pytli Benjaminově" od "F.X. Palka".

Konvent.

Barokní konvent z roku 1697 stojí na 2. nádvoří a do prelatury se obrací výběhem křídla. Je patrový s větším kamenným kulisovým pětiosým průčelím, které je členěno vysokými podloženými pilastry a završený trojúhelníkovým štítem se sochami Panny Marie, sv. Augustina a sv. Norberta, shodně jako je tomu u hlavní brány, která ostatně pochází ze stejné doby (1697). Konvent má obdélný portálek s půlkruhovou supraportou na konzolách. Okna v 1. patře jsou sklenutá segmentem. Ve 2. patře jsou po stranách slepé okenní edikuly s reliéfy andílků, haluzí a květů. Ve třech středních osách jsou edikuly se sochami sv. Vavřince, sv. Materny a sv. Kandida ve výklencích se segmentovými frontony. Ve vlysu pod hlavní římsou a v ploše štítu je bohatý kamenný reliéfový ornament akantových motivů a kartuší s andílkem. Další křídla konventu jsou na 3. nádvoří a hospodářském dvoře. Tato barokní křídla pocházejí z konce 17. a počátku 18. století. Oproti ostatním částem konventu jsou daleko architektonicky jednodušší a mají lizénové fasády.

Program záchrany architektonického dědictví.

V rámci Programu záchrany architektonického dědictví bylo v letech 1995-2014 na opravu konventu čerpáno 6 680 000 Kč.

Terasa a pavilóny.

Jižně za refektářem u ramena Ohře se nachází "Zahradní terasa". Je pozdně barokní z období kolem roku 1756 s kašnou a balustrovým zábradlím, které bylo původně osazeno četnými plastkami. "Arkádový pavilón" je pozdně barokní z roku 1756. Má pět otevřených oblouků. Uvnitř má plackové klenby s freskovými malbami: novozákonní výjev "Kristus jako zahradník" ("Noli me tangere") a "Alegorie čtvera ročních období". Na můstku přes rameno Ohře a před ním v balustrádě se nacházejí dvoje skvostné kované mřížové dveře z roku 1759, které mají motivy akantů, pásek, rokajů a mřížek. V rozsáhlém anglickém parku je ještě další "arkádový pavilón". Jedná se o klasicistní stavbu z konce 18. století v dórském slohu s pilastry a kladím s triglyfy, který byl původně doplněný plastikami.  Galerie fresek v arkádovém pavilónu

Sochy a klášterní zahrada.

U silnice před doksanským zámkem je pozdně barokní socha "Krista trpitele" (Ecce homo) s chronogramem 1775. Na soklíku sochy a vysokém podstavci jsou hlavičky andílků, rokajové motivy a volutová křídla. Na návsi se nachází pozdně barokní křížek z roku 1770. Na jeho podstavci s volutovými křídly je reliéf Panny Marie s mečem v prsou (Panna Maria Sedmibolestná). Ve vsi je také bývalá klášterní zahrada. Je obdélná a obehnaná zdí. V jejím západní čele se nachází osová klenutá brána s vysokým klenákem, vzdutou římsou a volutovými křídly. V rozích má souměrně postavené přízemní barokní pavilóny z 18. století s mansardovými střechami.

Klášter a zámek Doksany ( "Doxan"; snad z řeckého δόξα, "doxa" – sláva) starším názvem: "Doksany – Panenský klášter řádu praemonstrátského"), je ženský premonstrátský klášter (bývalé opatství premonstrátek u kostela Narození Panny Marie) v Doksanech v okrese Litoměřice, nejstarší této řehole v zemích Koruny české. Jedná se o rozsáhlý komplex s kostelem Narození Panny Marie. Klášter se nachází na břehu Ohře v místech dávného důležitého brodu přes řeku v původně močálovité krajině. Klášter založila kolem roku 1144 česká kněžna Gertuda Babenberská, která byla dcerou rakouského markraběte Leopolda III. a manželkou pozdějšího druhého českého krále Vladislava II. V roce 1200 klášter vyhořel, ale vzápětí byl obnoven. Znovu vyhořel ve 13. století i za husitských bouří. Škody utrpěl také ve třicetileté válce. Od konce 17. století zaznamenal značný rozvoj, který je spojen s výstavbou nových objektů. Došlo také k barokizaci původního románského kostela. Období rozvoje trvalo až do 2. poloviny 18. století. V roce 1782 byl klášter za josefinských reforem zrušen. Dále pak sloužil jako zámek s přilehlým hospodářským dvorem. Východně před hlavní branou kláštera podél pražské cesty a kolem zámecké zahrady vznikla vesnice. Severně od kláštera se za objektem cukrovaru nachází hřbitov s kostelem sv. Petra a Pavla. Celý komplex doksanského kláštera je od roku 1964 chráněn jako kulturní památka. Klášter vlastní Královská kanonie premonstrátů na Strahově a stát; zámeckou část spravuje Národní památkový ústav.

Das Kloster Doksany (deutsch "Doxan") ist ein ehemaliges Prämonstratenserinnen-Stift im westlichen Teil des Dorfes Doksany an einem Arm des Flusses Ohře "(Eger)" im Mündungsgebiet in die Elbe in Tschechien.


Katedrála Nanebevzetí Panny Marie (Hildesheim)

Dějiny.

Po založení biskupství v roce 815 v Hildesheimu vznikla mariánská kaple v místě v dnešní apsidy pod kryptou. Později dal biskup Guntar z Hildesheimu jižně od kaple postavit baziliku zasvěcenou svaté Cecilii se dvěma okrouhlými věžemi, která sloužila jako pohřebiště prvních čtyř biskupů. Z obou staveb se dochovaly jen zbytky základů, biskupská hrobka, fragmenty pozdějších staveb a 800 středověkých hrobů.  Současnou katedrálu začal v roce 872 postavit biskup Altfrid jako trojlodní baziliku na křížovém půdorysu s dvoustupňovým westwerkem. V roce 1046 ji těžce poškodil požár. Biskup Azelin plánoval vybudovat novou stavbu západně od poškozené katedrály. Jeho nástupce Hezilo z Hildesheimu od tohoto plánu ustoupil a pokračoval ve výstavbě existující katedrály s přilehlou kapitulou. Do 14. století pokračovaly další významné stavební úpravy, ale při zachování původního Altfridova půdorysu. Z období gotiky pocházejí boční kaple na severní a jižní straně. Křížení je barokní. V 19. století byl původní westwerk nahrazen novorománskou dvojitou věží, která byla zničena v roce 1945.  Během druhé světové války byla stavba v podstatě úplně zničena, zůstaly stát jen novorománské ostění západní strany, vnější obvodové zdi, část jižní boční lodi s kaplí sv. Vavřince a krypta. V letech 1950 až 1957 byla ve zjednodušené formě znovu postavena a zvýšeno niveau podlah.  Po dlouholetých přípravách a začal v roce 2009 archeologický průzkum a následovala komplexní rekonstrukce stavby, pro niž byla 10. ledna 2010 katedrála uzavřena. Během stavebních prací místo dómu sloužil, tak jako po druhé světové válce, biskupský kostel Bazilika svatého Gotharda. Slavnostní znovuotevření katedrály se uskutečnilo 15. srpna 2014 a zahájilo oslavy 1200 let existence biskupství, které se uskutečnily roku 2015. V jejich rámci bylo otevřeno rozšířené Dómské muzeum.

Interiér.

Významné umělecké památky

Reference.

(doplněný a opravený)

Katedrála Panny Marie ( v Hildesheimu je katedrála vystavěná po etapách od 9. století v otonském slohu, od poloviny 11. do 12. století v románském slohu; dostavěná a rekonstruovaná v letech 1950-1957 a 2010-2014. Je to největší chrámová stavba v Německu.

Der Hildesheimer Dom, auch "Hoher Dom zu Hildesheim" oder "Mariendom zu Hildesheim" (offizielle Bezeichnung "Hohe Domkirche St. Mariä Himmelfahrt"), ist die Kathedrale des römisch-katholischen Bistums Hildesheim in Hildesheim. Er gehört zu den bedeutendsten Bauwerken der Vorromanik in Niedersachsen und ist eine der ältesten Bischofskirchen in Deutschland.


Život.

Narodil se v městě Paterswaldu ve Východním Prusku (dnes Bolšaja Poljana v Kaliningradské oblasti) jako syn luteránského pastora. V roce 1894 začal navštěvovat vojenskou kadetní školu.  Účastnil se bojů v první světové válce na východní i západní frontě, nejprve jako velitel roty a praporu, později jako štábní důstojník. Po skončení války zůstal v době Výmarské republiky příslušníkem Reichswehru. Velel dále praporu, později pluku. Následně zastával funkce náčelníka štábu pěší divize, a až do dubna 1935 byl inspektorem vojenského školství. Necelý rok poté působil jako velitel pěší divize a následně byl jmenován do funkce velitele II. armádního sboru.  Během nacistické invaze do ČSR 15. března 1939 se stal Blaskowitz vrchním velitelem okupačních vojsk a na vývěsních tabulích po celé republice se objevil proslulý Erlaß (výnos) psaný lámanou češtinou, v jehož další verzi byla opravena česká část:  ""Rozkas pro Obyvatele!" "Na rozkas Votze (míněno Vůdce) a neivršiho Prezidenta německé Armady převzal sem v zemi česke s nešnim dnem celou moc. "Hlavni-Quartier Praha, dne 15. Brězna 1939" "Vrchni Komandant Armadni-Odil 3, Blaskowitz, General Pjechoty""  V předvečer druhé světové války se v srpnu 1939 stal velitelem 8. armády Skupiny armád Jih, která se zúčastnila útoku na Polsko, kde její jednotky zničily v době bojů na Bzure polské armády Poznaň a Pomořansko. Dne 20. října byl Blaskowitz pověřen velením okupační armády v Polsku v rámci Hlavního velitelství Východ. V této funkci protestoval proti jednání jednotek Waffen-SS a Einsatzgruppen na polském území, za což musel snášet kritiku od Hanse Franka, jakož i nařčení z přílišné měkkosti. Dne 14. května 1940 byl z této funkce odvolán a přeložen k 9. armádě, která bojovala ve Francii. Od července byl vojenským gubernátorem severní Francie. Od října 1940 až do 2. května 1944 velel 1. armádě dislokované celou dobu ve Francii. Následně byl jmenován velitelem Skupiny armád G, která se nacházela v jižní Francii. Koncem ledna 1945 byl pověřen velením Skupiny armád H, avšak už v dubnu byl pověřen velením německých vojsk v Holandsku. Zde pak mezi 5. a 6. květnem 1945 v hotelu de Wereld (město?) odevzdal do rukou generála Charlese Foulkese kapitulaci německých sil v zemi.  Po válce byl souzen za válečné zločiny v procesu s vrchním velením. Před vynesením rozsudku spáchal 5. února 1948 sebevraždu. Vytrhl se strážím a z ochozu skočil do dvorany soudní budovy.

Johannes Albrecht Blaskowitz (10. června 1883, Paterswalde, Německé císařství – 5. února 1948, Norimberk, Německo) byl vysoce vyznamenaný veterán první světové války a německý generál v době druhé světové války v hodnosti Generaloberst ("Generálplukovník"). Mimo jiné byl i držitelem rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi a meči nebo Německého kříže ve stříbře.

Johannes Albrecht Blaskowitz (* 10. Juli 1883 in Paterswalde, Landkreis Wehlau (Ostpreußen); † 5. Februar 1948 in Nürnberg) war ein deutscher Heeresoffizier (ab 1939 Generaloberst). Im Zweiten Weltkrieg war er zunächst Armee-Oberbefehlshaber in Polen, dann beim Westfeldzug Frankreich sowie auch Befehlshaber der Besatzungstruppen. Er war Verfasser mehrerer Denkschriften gegen Gräueltaten der Einsatzgruppen. Später war er Oberbefehlshaber verschiedener Heeresgruppen. Nach Kriegsende wurde er im „Prozess Oberkommando der Wehrmacht“ angeklagt; er beging am ersten Verhandlungstag Suizid.


Dětství.

Vince McMahon se narodil 24. srpna 1945 v Pinehurstu v Severní Karolíně. Jeho otec, Vincent James McMahon, opustil jejich rodinu, když byl Vince ještě dítě. Poté ho nepotkal až do věku 12 let. Vince strávil většinu svého dětství se svou matkou a několika nevlastními otci. Podle rozhovoru s magazínem "Playboy", navštěvoval a v roce 1964 dokončil Fishburnskou vojenskou školu ve Waynesboru ve Virginii. Vince tvrdí, že jeden z jeho nevlastních otců, Leo Lupton, jeho matku mlátil a snažil se na ní zaútočit a tak se jí Vince snažil ochránit. On řekl, "Je to smůla, že stihl zemřít dříve, než jsem ho stihl zabít. Moc bych si to užil." Ve svém dětství Vince také prošel dyslexií.

Obchodní kariéra.

World Wide Wrestling Federation: 1971–79.

Vince se nejdříve setkal se zakladatelem Capitol Wrestling Corporation, svým otcem Vincentem J. McMahonem. Díky tomu se začal zajímat o to samé jako jeho otec a následoval jeho kroky v profesionálním wrestlingu a poté ho i doprovázel na cestách do Madison Square Garden. Vince chtěl být také wrestlerem, ale jeho otec mu to nechtěl dovolit slovy, že zakladatelé na show nevystupují a musí se držet dále od svých wrestlerů.  V roce 1968 dokončil univerzitu ve Východní Karolíně s obchodním titulem a po nepopsatelné kariéře jako cestující obchodník toužil převzít manažerskou roli v organizaci svého otce, World Wide Wrestling Federation (i přesto, že jeho otec nebyl nadšený nápadem, že se jeho syn bude zajímat o obchod). V roce 1969 udělal svůj debut jako ringový hlasatel pro show od WWWF, "All-Star Wrestling". V roce 1971 byl přesunut malého střediska ve státu Maine, kde založil svůj první card (seznam zápasů). Později se stal hlasatelem pro televizní zápasy nahrazením Raye Morgana v roce 1971, tato role mu trvala až do prosince 1997.  Po celou dobu 70. let se stal prominentní sílou pro společnost jeho otce, a následující desetiletí pomáhal svému otci v ztrojnásobení TV syndikace. Stál za názorem přejmenování společnosti na World Wrestling Federation (WWF), a také se mu to povedlo. Díky němu se právě odehrál v roce 1976 zápas mezi Muhammadem Ali a Antoniem Inokim. V roce 1979 pronajal arénu Cape Cod Coliseum kde zařizoval hokej a koncerty s profesionálním wrestlingem a začal dokazovat, že bude schopný vést WWF po odchodu svého otce. V roce 1980 se McMahon stal předsedou společnosti a začlenil i Titan Sports; v roce 1982, 37letý McMahon vedl přínos Titan z Capitol Wrestling Co. od svého nemocného otce (který zemřel v květnu 1984) a jeho žena Linda převzala kontrolu nad World Wrestling Federation.

World Wrestling Federation/Entertainment: 1982–současnost.

80. léta - wrestlingový boom.

V době vedení WWF, byl profesionální wrestling vedený z regionálních kanceláří. Různí podporovatelé sdíleli své porozumění že nebudou navzájem útočit na svá střediska, a tato praxe platila po celá desetiletí. Vince měl jiný pohled na to, jak to s průmyslem bude pokračovat. V roce 1963 se WWF oddělila od National Wrestling Alliance, což byl správní orgán pro všechny regionální střediska po celé zemi až do Japonska.  Začal tedy společnost rozšiřovat po celých USA pomocí arén a podepsanými kontrakty s talenty z jiných společností, jako American Wrestling Association (AWA). V roce 1984 rekrutoval Hulka Hogana jako novou megastar WWF a tito dva si rychle zkreslili zlobu průmyslu a vrstevníků a společnost začala konkurovat jiným společnostem. Nicméně, Vince (který stále byl ve WWF babyface hlasatelem) vytvořil "The Rock 'n' Wrestling Connection" tím, že do wrestlingových storyline zapojil popové hvězdy. Jako výsledek WWF získala základnu fanoušků a národní publikum a byla uvedena do programu MTV. 31. března 1985 se konala zcela první akce "WrestleMania" na Madison Square Garden, vysílala se v uzavřeném TV okruhu v USA a sklidila nepochybný úspěch. Hulk Hogan se tak stal pop-kulturní ikonou a idolem dětí.  Později, v 80. letech, zformoval WWF pod značku unikátní sportovní zábavy a tím si získal do publika celé rodiny a fanoušky, kteří by nikdy předtím nezaplatili za vstup na profesionální wrestlingovou akci. Tím, že zařizoval děje a vysoce modernizované cardy zařadil WWF do multi-miliónové říše. V roce 1987 údajně načerpal 93,173 fanoušků do Pontiac Silverdome (což bylo nazýváno jako "největší publikum ve sportovně zábavní historii") na "WrestleManii III", kde byla událost večera Hulk Hogan versus André the Giant.

90. léta - Attitude Era.

Po několik let bojování Teda Turnera o World Championship Wrestling, Vince stmelil jeho místo jako odvětví prominentní organizace a to v druhé polovině roku 1990, když zahájil zcela novou značku kterou musel nakonec stejně dát WWF. Společnost nasbírala více publika a cynickou základnu fanoušků, když McMahon přesměroval děj pro více dospělé diváky. Koncept je známý jako "WWF Attitude" a Vince tuto novou éru propagoval tím, že vzal WWF šampionát na "Survivor Series" pryč od Breta Harta. Do té doby byl Vince, který léta bagatelizoval jeho vlastnictví organizace WWF, známý jako pouhý vlídný hlasatel a komentátor, zapojil se tedy do děje WWF jako zlý "Mr. McMahon" a začal feud se Stone Cold Stevem Austinem, který pošpiňoval autoritu svého šéfa. Výsledkem toho, se WWF dostala zpět mezi národní pop-kultury a získala si miliony diváků pro svoje týdenní vysílaní "Monday Night Raw", což je nejsledovanější show na kabelové televizi.

Profesionální wrestling.

Mr. McMahon je televizní charakter Vince McMahona s gimmickem často sobeckého a potměšilého šéfa. Charakter se otírá o jeho reálný život a mnoho wrestlingových fanoušků nenávidělo Vince pro jeho "Montreal Screwjob" na Survivor Series v roce 1997.  I několik dalších gimmicků se stalo nedílnou součástí McMahonova televizního charakteru, jako jeho hrdelní výkřik "Máš padáka!" (v originále "You're fired!"), a jeho "energická chůze"-přehnaný nástup do ringu s mávání rukama a houpaní hlavou ze strany na stranu povýšeným způsobem. Podle Jima Cornette je jeho energická chůze inspirována jedním z McMahonových oblíbených wrestlerů z dětství, Dr. Jerry Graham. Fabulous Moolah ve své autobiografii napsala, že inspirací je na rozdíl "Nature Boy" Buddy Rogers. Vince se příležitostně svého charakteru upustil a to při různých životních událostech ovlivňujících WWE, jako smrt Owena Harta na "Over the Edge" v roce 1999.

Ostatní media.

V roce 2001 poskytl rozhovor pro magazín "Playboy" i se svým synem Shanem. V březnu 2006 (ve věku 60 let) se objevil na titulní stránce magazínu "Muscle & Fitness". 22. srpna 2006 bylo vydáno DVD o jeho kariéře. DVD je pojmenováno jednoduše "McMahon".

Osobní život.

Rodina.

Vince se oženil s Lindou McMahonovou 26. srpna 1966 v New Bern v Severní Karolíně. Poprvé se setkali v kostele když Lindě bylo 13 let a Vinceovi 16. V té době byl Vince známý jako Vince Lupton, protože používal jméno svého nevlastního otce. Navzájem byli představeni Vincovou matkou, Vicky H. Luptonovou (nyní Vicky Askewová). Mají spolu dvě děti, Shane a Stephanii, oba dva strávili nějaký čas na televizních obrazovkách WWF/E. Shane opustil společnost 1. ledna 2010; zatímco Stephanie pokračuje v aktivní zákulisní roli.  Vince má šest vnoučat: Declana Jamese a Keynona Jesse McMahon a vnuka narozeného v roce 2010 ( děti Shana a jeho manželky Marissy ); a Auroru, Murphy Claire a Vaughn Evelyn Levesqueovou, což jsou dcery Stephanie a jejího manžela Paula "Triple H" Levesque.

Bohatství.

Vince vlastní dům za 12 miliónů dolarů na Manhattanu, panské sídlo za 40 miliónů dolarů v Greenwichi v Connecticutu, rekreační dům na 20 miliónů dolarů a 47 stop velkou sportovní jachtu pojmenovanou "Sexy Bitch". Magazín "Forbes" zaznamenal jeho bohatství na 1,1 miliardy dolarů a se zálohováním WWE je miliardář roku 2001.

Obvinění z obtěžování.

Rita Chattertonová (ringové jméno: "Rita Marie") byla bývalá rozhodčí která je známa pro svoje působení ve WWF v 80. letech. Byla to první ženská rozhodčí ve WWF, zřejmě v celé historii profesionálního wrestlingu. Vede spory o sexuálním harašení proti Vincovi. 3. dubna 1992 Chattertonová vystupovala v televizní show Geralda Rivery jménem "Now It Can Be Told" a tam řekla, že 16. července 1986 se ji snažil přinutit vykonávat s ním orální sex v jeho limuzíně a po jejím odmítnutí se ji pokusil znásilnit.  1. února 2006 byl obviněn ze sexuálního obtěžování barové pracovnice v Boca Raton na Floridě. Jeho žena Linda McMahonová byla v té době v Miami kvůli Royal Rumble 2006. Později bylo upřesněno, že údajný incident byl nahlášen policii ještě v ten den, ale ve skutečnosti se vše odehrálo den předtím. 27. března Floridská televizní stanice podala hlášení že proti němu nebyly v důsledku vyšetření podány žádné důkazy.

Vincent Kennedy "Vince" McMahon (* 24. srpna 1945) je americký profesionální wrestlingový zakladatel, hlasatel, komentátor, filmový producent, herec a bývalý příležitostný profesionální wrestler. Je zakladatelem profesionální wrestlingové organizace World Wrestling Entertainment (známé jako WWE) sídlící ve Stamfordu v Connecticutu. Zastává funkci CEO a předseda výkonného výboru. Po získání World Championship Wrestling (WCW) a Extreme Championship Wrestling (ECW), se stal jediným zbývajícím vlastníkem profesionálních wrestlingových organizací (do založení Total Nonstop Action Wrestling a Ring of Honor).

Vincent Kennedy McMahon (* 24. August 1945 in Pinehurst, North Carolina) ist ein US-amerikanischer Unternehmer, Mehrheitseigner, Vorsitzender und Chief Executive Officer des Medienunternehmens WWE. Er tritt gelegentlich auch als Wrestler, in der Rolle einer Autoritätsperson auf.


Historie.

Port Sudan založili v roce 1905 Britové jako přístav z něhož byla vedena železnice do zemědělských oblastí v povodí súdánského Nilu. Po této železnici byla do přístavu a dále na světový trh dopravována bavlna, sezam nebo čirok. Díky hloubce vyhovoval tento nový přístav mnohem lépe pro větší lodě proplouvající Suezským průplavem, nežli do té doby využívaný Suakin (cca 30 km jižněji).  Původní architektura města je tvořena jednopatrovými budovami se širokými balkony a terasami, které měly za úkol co nejvíce chránit obyvatele proti vysokým teplotám a vlhkosti, jež jsou zde běžné.  Súdánské pobřeží má délku 853 km podél Rudého moře. Pobřežní vody jsou bohaté na podmořský život s četnými korálovými útesy. Jacques-Yves Cousteau zde dokonce uskutečnil v roce 1963 na útesu Ša ́ab Rumí experiment s podmořskou základnou a výzkumem možného života člověka pod vodou.

Doprava.

Port Súdán má denní letecké spojení s Chartúmem. Několik autobusových společností zajišťuje přepravu do Chartůmu trvající cca 12 hodin ze Sůqu Aš-ša ́bí, další destinace obsluhované z této stanice jsou Atbara, Kassala aj. Železniční spojení do vnitrozemí znamená v současné době (rok 2008) jeden spoj týdně ve středu. Cesta do Atbary trvá 24 hod, vlak poté pokračuje do Chartúmu.

Podnebí.

Je horké, tropické, a připomíná klima jižních letovisek v Egyptě, přičemž se pyšní především teplejšími zimami, kdy ani v tomto období teplota neklesá pod 20 °C, a v průměru dosahuje hodnot Italských lét (23-27 °C den i noc).  Léta, resp. období od dubna do listopadu jsou velmi horká, s extrémním UV slunečním faktorem, a průměrnými teplotami nad 30 °C (den i noc). V období od června do října teploty pak prakticky neklesají ani v noci pod 30 °C, a v denních maximech často překračují 40 °C, přesto nejsou tak extrémní, jako pouštní oblasti.  Srážky se zde vyskytují velmi sporadicky, přesto o něco více, než např v Marsá Alam, v severně položeném Egyptském letovisku.

Port Sudan, česky Port Súdán (arabsky: بورتسودان - "Būr Sūdān") je nejvýznamnějším súdánským přístavem, který se nachází se na severovýchodě země, na pobřeží Rudého moře. Město je správním střediskem spolkového státu Rudé moře a žije zde asi 475 000 obyvatel.

Bur Sudan (; Alternativschreibung Port Sudan, ) ist die Hauptstadt des sudanesischen Bundesstaates al-Bahr al-ahmar am Roten Meer. Sie ist die wichtigste Hafenstadt des Landes und die größte Stadt außerhalb der Hauptstadtregion. Port Sudan liegt im Nordosten des Sudan rund 680 Kilometer von Khartum entfernt.


Historie.

Hokejovou síň slávy založil v roce 1943 bývalý prezident Kanadské amatérské hokejové asociace (CAHA), James T. Sutherland. V domnění že Kingston je rodištěm hokeje, usiloval o založení síně slávy právě tam. V roce 1943 se tedy CAHA s NHL dohodly na Kingstonu. Původně zvaná Mezinárodní hokejová síň slávy se soustředila na oceňování legendárních hráčů a také na charitativní činnost. Na konci dubna 1945 bylo vybráno prvních jedenáct členů i přes fakt, že se v Kingstonu musela často stěhovat. Po smrti Sutherlanda v roce 1955 ztratil Kingston hlavního bojovníka a nemohl se ubránit NHL, která chtěla síň slávy v Torontu. A protože se do roku 1958 nepodařilo vybrat dostatečnou částku peněz na postavení permanentní budovy pro síň slávy v Kingstonu, prezident NHL Clarence Campbell ztratil trpělivost a podporu, kterou dříve liga Kingstonu nabídla, stáhl. Ještě ve stejný rok se NHL dohodla s CNE, vlastníkem torontského Exhibition Place a síň slávy byla tak přesunuta do Síně slávy kanadského sportu, která je právě tam umístěna. Hokejová síň slávy fungovala jako část Síně slávy kanadského sportu a při každoročně konaném festivalu Canadian National Exhibition, v roce 1958, ji navštívilo 350 tisíc lidí. Díky tomuto úspěchu se NHL a CNE dohodly na tom, že Hokejová síň slávy bude mít svou vlastní permanentní budovu na Exhibiton Place, jejíž výstavbu bude NHL plně dotovat. První permanentní budova se začala stavět v roce 1960 a o rok později už byla otevřena. Ve svém prvním roce přilákala 750 tisíc lidí. Až do roku 1980, kdy byla síň slávy rozšířena, bylo vstupné dobrovolné. V roce 1986 už začínalo scházet místo a vedení síně slávy začalo hledat nové místo. Budova na Exhibition Place byla v roce 1992 uzavřena a krátce poté začalo stěhování do bývalé budovy Bank of Montreal. Budova, která je nyní částí Brookfield Place, byla oficiálně otevřena jako Hokejová síň slávy 18. června 1993 a je sedmkrát větší než budova na Exhibition Place. Síň slávy navštíví ročně 300 tisíc lidí.

Expozice.

V Hokejové síni slávy je 15 expozicí na celkové ploše 5 300 m2. Návštěvníci zde mohou spatřit trofeje, sběratelské věci nebo věci použité v zápasech NHL. MCI Great Hall, známá také jako „hokejová katedrála“ obsahuje fotky a životopisy všech oceněných členů. Hlavní částí je bezesporu Stanley Cup. Ten je, stejně jako ostatní trofeje, zobrazen v trezoru ve výklenku Great Hall. Když je Stanley Cup jinde, jako například na finále nebo na cestách s hráči, kteří ho vyhráli, je zde vystavena replika. V Great Hall se taky pořádá každoroční uváděcí ceremoniál.  NHL Zone je velký prostor o NHL. Současné týmy a současní hráči jsou soustředěni v sekci NHL Today, zatímco sekce NHL Retro nabízí sběratelské věci a informace o každém bývalém i současném týmu NHL. Sekce NHL Legends obsahuje rotující expozice soustřeďující se na všechny oceněné členy, sekce NHL Milestones se soustředí na všechny významné rekordy. The Stanley Cup Dynasties je sekce, která se soustředí na devět týmů, kterým se říká „dynastie“, protože dlouhou dobu vládly v kuse. Je zde také replika šatny Montreal Canadiens, ještě z haly Montreal Forum. Panasonic Hometown Hockey je sekce zaměřující se na nepříliš významné ligy v Severní Americe včetně ženského hokeje a již zaniklých lig. V roce 2000 zde také existovala expozice se sběratelskými věcmi na tematiku Wayna Gretzkyho.  Interaktivní obrazovky jsou používány v zóně NHLPA Be A Player Zone. V sekci Source For Sports Shoot Out střílejí návštěvníci opravdové puky na počítačovou simulaci brankáře Eda Belfoura. V sekci Lay's Shut Out zase chytají střely od dvou hokejových legend v počítačové simulaci, Wayna Gretzkyho a Marka Messiera. TSN/RDS Broadcast Zone zase poskytuje možnost podívat se jak to chodí s hokejovými komentátory a umožňuje i hostům něco okomentovat a nahrát a později to zobrazit na webové stránce síně slávy nebo ve vysílaní jedné z televizí, které jsou sponzory.  Je tu také hodně expozicí o hokeji mimo Severní Ameriku. V roce 1998 byla otevřena World Of Hockey Zone věnovaná mezinárodnímu hokeji, mistrovství světa a Olympijským hrám. Každá členská země IIHF pak má zde svůj vlastní profil.

Hokejová síň slávy (NHL), ležící v Torontu, v kanadské provincii Ontario, je muzeum a síň slávy věnovaná historii ledního hokeje. Nachází se zde výstavy o hráčích, týmech, rekordech a trofejích NHL včetně Stanley Cupu. Síň slávy byla založena Jamesem T. Sutherlandem původně v Kingstonu. První skupina významných osobností do ní byla uvedena v roce 1945. V roce 1958 se pak musela stěhovat do Toronta, protože ji NHL odmítla podporovat, kdyby zůstala v Kingstonu. V roce 1961 našla své první permanentní prostory v torontském Exhibition Place. V roce 1993 byla přemístěna do bývalé budovy Bank of Montreal na Yonge Street, kde setrvává dodnes.

Die internationale Hockey Hall of Fame "(HHOF)" ist ein Gebäude und eine Ruhmeshalle in Toronto, Ontario, Kanada und wurde 1943 gegründet, um die besten Eishockeyspieler zu ehren. Bisher wurden 411 Persönlichkeiten in die Hall of Fame aufgenommen. Zudem fungiert sie als Eishockeymuseum, das Ausstellungsstücke zu berühmten Spielern und Teams enthält. Des Weiteren erinnert es an die Geschichte der National Hockey League und stellt die zu vergebenen NHL Awards inklusive des Stanley Cups aus.


William Wellesley, 3. hrabě z Morningtonu

Životopis.

Pocházel ze šlechtického rodu Wellesleyů, narodil se na hlavním sídle "Dangan Castle" v Irsku jako druhorozený syn 1. hraběte z Morningtonu. Studoval v Etonu, v letech 1776–1782 sloužil u královského námořnictva, v roce 1779 se zúčastnil bitvy u Grenady. V letech 1783–1790 byl poslancem irského parlamentu, poté vstoupil jako poslanec do Dolní sněmovny (1790–1795 a 1801–1821). Do parlamentu a později i ke státním úřadům se dostal díky přátelství svého staršího bratra Richarda s premiérem Williamem Pittem. V letech 1802–1806 a 1807 působil v úřadu generálního polního zbrojmistra, poté byl prvním tajemníkem admirality (1807–1809). V roce 1809 byl jmenován členem Tajné rady v Anglii a Irsku a v letech 1809–1812 byl v Percevalově vládě státním sekretářem pro Irsko (starší bratr Richard byl tehdy ministrem zahraničí) V letech 1811–1812 byl souběžně kancléřem pokladu v Irsku a v roce 1812 krátce lordem pokladu na ministerstvu financí. V letech 1814–1823 zastával nižší post nejvyššího mincmistra ("Master of the Mint"). V roce 1821 získal titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů. U dvora zastával funkci nejvyššího lovčího ("Master of the Horse", 1823–1830) a v roce obdržel hannoverský Řád Guelfů. Nakonec byl v první Peelově vládě generálním poštmistrem (1834–1835; v této vládě byl jeho mladší bratr Arthur ministrem zahraničí). V roce 1842 po bratru Richardovi zdědil titul hraběte z Morningtonu (hraběcí titul platil pouze pro Irsko, takže v Horní sněmovně zasedal nadále s titulem barona Maryborougha, který získal již v roce 1821.

Rodina.

V roce 1781 po svém bratranci Siru Williamovi Pole zdědil statky v Irsku a usadil se na zámku "Ballyfin House", současně přijal příjmení Pole (uváděn různě jako Wellesley–Pole nebo Pole–Wellesley). Zámek Ballyfin House prodal v roce 1813. V roce 1784 se oženil s Catherine Forbes (1760–1851), dcerou admirála Johna Forbese. Měli spolu čtyři děti:

William Wellesley–Pole, 3. hrabě z Morningtonu ("William Wellesley–Pole, 3rd Earl of Mornington, 3rd Viscount Wellesley, 4th Baron Mornington, 1st Baron Maryborough") (20. května 1763, Dangan Castle, Irsko – 22. února 1845, Londýn, Anglie) byl britský politik, starší bratr maršála Wellingtona. Byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a zastával řadu státních úřadů ve správě Irska. Později byl i členem britské vlády a zastával vysoké hodnosti u dvora. V roce 1821 s titulem barona vstoupil do Sněmovny lordů, později po starším bratru Richardovi zdědil titul hraběte z Morningtonu.

William Wellesley-Pole, 3. Earl of Mornington GCH PC (* 20. Mai 1763 in Dangan Castle, County Meath, Irland; † 22. Februar 1845 in London) war ein irisch-britischer Marineoffizier und Politiker, Münzmeister der Royal Mint von 1814 bis 1823 und Generalpostmeister von 1834 bis 1835.


Umělecká činnost.

Od osmi let navštěvoval hudební školu ve Vladikavkazu v Severní Osetii-Alanii (nyní Hudební akademie Valerije Gergijeva). Na konzervatoř Rimského-Korsakova v tehdejším Leningradě nastoupil v 19 letech (rok 1972-76/77) do dirigentské třídy profesora Ilji Musina. Ještě během studií vyhrál ve věku 23 let soutěž Herberta von Karajana v Berlíně a v témže roce 1977 byl angažován jako asistent dirigenta Těmirkanova v tehdejším Kirovově divadle v Leningradě. V letech 1981 až 1985 působil jako šéfdirigent Arménského státního orchestru. V roce 1988 byl ve věku 35 let hudebníky zvolen uměleckým ředitelem opery Kirovova divadla, dnešního Mariinského divadla v Petrohradě. V roce 1996 jej ruská vláda jmenovala generálním a uměleckým ředitelem všech součástí tohoto divadla (orchestr, opera, balet). Kromě umělecké činnosti zde pomáhá získávat finanční prostředky pro různé projekty, např. pro nedávnou výstavbu Mariinské koncertní síně. Byl také jedním z iniciátorů mezitím již dokončené kompletní renovace Mariinského divadla, původně plánované do roku 2010.  Gergijevova sestra Larisa Gergijeva je uměleckou ředitelkou Mariinské akademie pro mladé zpěváky, založené roku 1998.  V roce 1988 se stal hostujícím dirigentem Rotterdamského filharmonického orchestru ("Rotterdams Philharmonisch Orkest"), ve kterém v letech 1995 až 2008 působil jako hudební ředitel a nyní je jejím čestným dirigentem. Ve spolupráci s tímto orchestrem založil v roce 1996 "Gergiev Festival", který se od té doby koná v Rotterdamu každoročně. Během jeho 10. ročníku v roce 2005 byl královnou Beatrix jmenován rytířem Řádu nizozemského lva. V roce 1993 se poprvé představil v Metropolitní opeře v New Yorku, a to uvedením opery Giuseppa Verdiho "Othello". Zde byl po čtyřech letech působení, v roce 1997, jmenován hlavním hostujícím dirigentem.  Od ledna roku 2007 stojí Gergijev jako hlavní dirigent v čele Londýnského symfonického orchestru. Spolupracuje s mnoha významnými světovými orchestry, jako jsou New York Philharmonic, Vídeňští filharmonikové, Berlínští filharmonikové, Boston Symphony Orchestra, Chicago Symphony Orchestra, Cleveland Orchestra, Los Angeles Symphony Orchestra, Royal Concertgebouw Orchestra v Amsterdamu a další.  Dne 17. září 2015 zahájil Valerij Gergijev oficiálně své působení v bavorském Mnichově jako nový šéfdirigent Mnichovské filharmonie. Pro svůj nástupní koncert zvolil slavnou "Symfonii č. 2 c moll" (zvanou též "Vzkříšení") rakouského skladatele Gustava Mahlera. Spoluúčinkoval Filharmonický sbor Mnichov, sólistkami byly pěvkyně Anne Schwanewilms (soprán) a Olga Borodina (alt). Koncert, který sklidil bouřlivé ovace obecenstva, byl vysílán v přímém přenosu televizní stanicí 3sat.

Hlavní působiště.

Umělecký ředitel festivalů:

Valerij Abisalovič Gergijev (* 2. května 1953, Moskva) je ruský dirigent, který působí jako umělecký ředitel Mariinského divadla v Petrohradě, kde je také uměleckým ředitelem festivalu Bílé noci. Jeho rodina pocházela ze Severní Osetie-Alanie, jedné z republik dnešní Ruské federace.

Waleri Abissalowitsch Gergijew (, wiss. Transliteration "", ; * 2. Mai 1953 in Moskau) ist ein russischer Dirigent und Intendant. Er stammt aus einer Familie aus der damaligen Nordossetischen Autonomen Sozialistischen Sowjetrepublik, der heutigen Kaukasus-Republik Nordossetien-Alanien. Seit 2015 ist er Chefdirigent der Münchner Philharmoniker.


Soukromý život.

Narodila se a vyrůstala v Krasnodaru, městě na jihozápadě dnešní Ruské federace; tam se začala zajímat o hudbu a zpěv. Její matka Larisa Netrebko, která již nežije, byla inženýrkou. Otec Jurij Netrebko je povoláním geolog.  Po určitou dobu, až do roku 2007, měla Anna Netrebko známost s italským barytonistou Simonem Alberghinim. Koncem roku 2007 se poznala s uruguayským pěvcem (rovněž barytonistou) Erwinem Schrottem. Podle některých zdrojů oznámila Netrebko v dubnu 2008, že ona a Schrott uzavřeli sňatek. Podle jiných zpráv Netrebko a Schrott nebyli manželé. 5. září roku 2008 se jim narodil syn Tiago Aruã Schrott. Druhé jméno "Aruã" je odvozeno z řeči indiánského kmene Charrúa, který žije v Uruguayi, a znamená "cenný" nebo "pokojný".  Po dobu trvání svého partnerství v soukromém životě vystupovali Netrebko a Schrott spolu pravidelně na koncertech, a to zvláště v Německu. Lze jmenovat mj. koncert v Berlíně, kde zpívali společně s německým tenoristou Jonasem Kaufmannem, a koncert pod otevřeným nebem dne 9. června 2012 ve Wiesbadenu.  V listopadu 2013 oznámila Anna Netrebko v ruské televizní show "Pusť govorjat", že ona a Erwin Schrott žijí odděleně. Jako důvod uvedla, že se následkem početných pěveckých angažmá na rozdílných místech světa vzájemně odcizili. Zároveň poprvé otevřeně promluvila o zdravotních problémech jejich společného syna. Tiago trpí lehkou formou poruchy autistického spektra.  V únoru 2014 se Netrebko při zkouškách před uvedením Pucciniho opery "Manon Lescaut" v Římě seznámila s ázerbájdžánským tenoristou Yusifem Eyvazovem. Oba byli obsazeni do hlavních rolí (Manon Lescaut a Chevalier des Grieux). Pět měsíců poté oba na Facebooku ohlásili své zasnoubení. Eyvazov se narodil 2. května 1977 v Baku a žil posléze nějakou dobu v Alžíru (Alžírsko), kde jeho otec, který byl univerzitním profesorem, pracoval. Svatba obou operních pěvců se konala dne 29. prosince 2015 v paláci Coburg ve Vídni, kde byli přítomni otec nevěsty Jurij Netrebko, její sestra Natalja a tenoři Plácido Domingo a Piotr Beczała. Anna Netrebko byla oděna v bílých svatebních šatech a na hlavě měla zlatou čelenku posetou diamanty v hodnotě jednoho milionu eur. Po obřadu byli svatebčané odvezeni v 16 bílých kočárech do paláce Liechtenstein na Fürstengasse v Rossau v 9. vídeňském okrese (Alsergrund), u kterého se na počest novomanželů konal ohňostroj. Oslava s tancem v Herkulesově sále paláce trvala až do pozdní noci.  Netrebko žila dříve v Petrohradě a později v New Yorku. Její oficiální bydliště je nyní ve Vídni. K ruskému občanství jí bylo uděleno také občanství rakouské, které obdržela v Salzburgu dne 1. srpna 2006.

Operní dráha.

Již v Krasnodaru se projevilo její výrazné pěvecké nadání. Byla sólistkou sboru «Кубанская пионерия» (Kubánští pionýři) při Paláci pionýrů a žáků Krasnodarského kraje. V mládí se věnovala také gymnastice a basketbalu. Její první profesorkou zpěvu byla Tamara Novičenková na konzervatoři v Petrohradě, kde však studium nedokončila. Dodnes se zdokonaluje v hlasové technice u slavné italské sopranistky Renaty Scotto.  Aby se obeznámila s divadelním prostředím, pracovala nejdříve jako uklízečka v Mariinském divadle v Petrohradu. V roce 1993 vyhrála pěvecký konkurs M. I. Glinky a byla dirigentem a uměleckým ředitelem divadla Valerijem Gergijevem angažována jako sólistka. Zde poté ovládla obšírný repertoár. Již ve svých 23 letech zpívala titulní ženskou roli v Glinkově opeře "Ruslan a Ludmila". V roce 1994 debutovala v Petrohradě jako Zuzana v opeře Wolfganga Amadea Mozarta "Figarova svatba", v tomtéž roce pak v Rize zpívala Královnu noci v Mozartově "Kouzelné flétně".  V roce 1995 debutovala v San Francisku rolí Ludmily v opeře "Ruslan a Ludmila". I na ostatních světových operních scénách se stala známou jako skvělá interpretka ruských operních postav, vedle Ludmily např. jako Nataša z Prokofjevovy "Vojny a míru".  Brzy velmi úspěšná byla především jako představitelka rolí ve stylu belcanto, a to jako Gilda ve Verdiho stěžejním díle "Rigoletto", Mimì (nejprve Musette) v Pucciniho "Bohémě" a Julie v Gounodově opeře "Romeo a Julie".  V roce 2002 debutovala Netrebko na scéně Metropolitní opery v New Yorku (jako Nataša v opeře "Vojna a mír") a od té doby je v tomto divadle stálou veličinou. Jedním z předpokladů její další velké kariéry byl také neobyčejný úspěch, který sklidila v roli Donny Anny v Mozartově opeře "Don Giovanni" v rámci hudebního Salcburského festivalu roku 2002. Tutéž roli zpívala na scéně Královské opery v Covent Garden v Londýně v roce 2003. Ve stejném roce vytvořila i titulní roli opery Gaetana Donizettiho "Lucie z Lammermooru" v Los Angeles a Violettu ve Verdiho opeře "La traviata". Její album "Opera Arias", které v roce 2003 vyšlo, patřilo k nejprodávanějším albům klasické hudby.  Po poměrně krátké přestávce v důsledku mateřství (2008) se Anna Netrebko vrátila do světového operního dění. Velký ohlas získala především její interpretace dramatické hlavní role v Donizettiho opeře "Anna Bolena" na scéně Vídeňské státní opery. Spolu s ní zde vystoupila její přítelkyně, lotyšská mezzosopranistka Elīna Garanča v roli Giovanny Seymour. Následně byla tato inscenace uvedena také v Metropolitní opeře v New Yorku.  V prosinci 2015 vystupovala Netrebko v hlavní roli Verdiho opery "Giovanna d'Arco" (Johanka z Arku) na scéně divadla La Scala v Miláně. Tato opera složená v roce 1845 je hrána poměrně velmi málo, ve Scale byla dávána naposledy před 150 lety. O to pozoruhodnější byl „triumfální úspěch“ Anny Netrebko již při slavnostní premiéře opery 7. prosince 2015, který byl zaznamenán světovým tiskem. Premiérové představení bylo přenášeno mnoha televizními stanicemi včetně ČT art.  6. srpna 2017 se Netrebko poprvé představila v titulní roli opery Giuseppe Verdiho "Aida", a to v rámci Salcburského festivalu. V této souvislosti (avšak nikoliv poprvé) byl zaznamenán posun hlasových schopností Anny Netrebko směrem k rolím pro dramatický soprán. Německý hudební kritik S. Martens přitom vysoce ocenil její muzikalitu, „luxusní“ střední a vysokou hlasovou polohu i její tzv. piani.

Ocenění.

Anna Netrebko je nositelkou řady cen a titulů. V roce 2008 ji prezident Vladimir Putin jmenoval národní umělkyní Ruské federace. Bylo to u příležitosti oslav 225. výročí založení Mariinského divadla, kterých se Netrebko zúčastnila.

Anna Jurjevna Netrebko (rusky "Анна Юрьевна Нетребко"; * 18. září 1971, Krasnodar, Sovětský svaz) je ruská operní pěvkyně, sopranistka. Je považována za jednu z nejvýznamnějších operních hvězd současnosti. Již v roce 2007 zařadil americký časopis Time Annu Netrebko na třetí místo mezi 100 nejvýraznějšími lidmi z oblasti umění a zábavy. Zdůvodnil to jejím velkým ohlasem v médiích, která neúnavně zaznamenávají její zálibu v módě ("haute couture"), ale především ohromující plností a sílou jejího hlasu a jejími hereckými schopnostmi. S poukazem na nádheru hlasu ("vocal splendor") a dramatickou intenzitu pěveckého výrazu přirovnal autor článku Christopher Porterfield Annu Netrebko ke slavné pěvkyni Marii Callas.

Anna Jurjewna Netrebko (, allgemein nur als Anna Netrebko bekannt, * 18. September 1971 in Krasnodar, Russische SFSR, Sowjetunion) ist eine russisch-österreichische Opernsängerin in der Stimmlage Sopran. Im Jahr 2006 erhielt sie, neben der russischen, auch die österreichische Staatsbürgerschaft.


Vzhled.

Jednodušší skleničky mají tvar válcovité nádoby. Stěny a dno uvnitř jsou hladké. Plášť (stěny) může být různě tvarován (vydutý, kónický, zvlněný), opatřen plastickou dekorací (žebrování, zrnění) nebo také ouškem pro uchopení.

Duritka.

Duritka je typ stolní sklenky, který zavedla Sklárna a rafinerie Josef Inwald v Praze na Zlíchově. Pochází také ze skláren Rudolfova huť v Dubí. Značkové Duritky se vyráběly v letech 1914-1940, neznačkové státní až do roku 1996. Její hlavní předností byla vysoká pevnost, která byla dána způsobem výroby. Jde o předpjaté sklo. Běžné sklenice se vyfoukly nebo vylisovaly a potom pomalu ochlazovaly, aby nedošlo k jejich popraskání. Předpjaté sklo se však po vytavení a vylisování zchladilo prudce (kalení skla). V Rudolfově huti používali k chlazení olej (nikoliv vodu). Přívlastek „nerozbitná“ je na místě jen do určité míry. K rozbití může dojít tlakem, nárazem na horní hranu, pádem na kamennou podlahu. Střepy se tříští na tisíce kousků; nebývají ostrohranné.

Hořčičák.

Hořčičák je hovorové označení pro skleničku od hořčice. Sklenice pro výrobce hořčice vyrábějí sklárny v celém světě od konce 19. století. V Čechách byly tradičními výrobci sklářské závody Rudolfova huť v Dubí nebo Sklárny Moravia n.p. Objem sklenic byl 0,2 litru a vyskytovaly se čiré i tónované (např. namodralé) a v několika tvarových variantách. Po naplnění hořčicí se sklenička uzavírala papírovým a později plastovým víčkem opatřeným potiskem. V současnosti jsou na českém trhu hořčičné sklenice designových tvarů, často z Francie nebo z Nizozemí.  Velký výskyt a cenová dostupnost hořčičných sklenic vedla k masovému rozšíření v domácnostech, nejen k pití, ale i v kuchyni. Používají se jako odměrky v kuchyňských receptech.

Sklenice (též zdrobněle sklenička, jinak sklenka, sklinka, sklínka nebo jen sklo) je nádoba používaná při stolování k servírování a pití nápojů, k jídle pochutin nebo k jejich uchovávání. Vyrábí se většinou foukáním nebo lisováním z průhledného nebo průsvitného skla o různé tloušťce, v závislosti na druhu nápoje, pro který je určena. Sklo umožňuje pohled na konzumovaný nápoj.

Das Trinkglas ist ein Trinkgefäß aus Glas, in das Getränke eingefüllt werden und aus dem Menschen unmittelbar trinken. Es existiert in sehr verschiedenen Formen und wird im Alltag häufig zum Verzehr von Getränken verwendet.


Průběh demonstrací.

Demonstranti požadovali demokratizaci společnosti, stejně jako se tomu dělo ve stejné době ve východní Evropě. Události začaly v polovině dubna 1989, kdy se konalo uctění památky zemřelého bývalého generálního tajemníka Čínské komunistické strany Chu Jao-panga, který byl považován za hospodářského reformátora a v roce 1987 byl z tohoto důvodu zbaven moci. Pietní shromáždění, kterého se zúčastnilo kolem 100 000 lidí, se změnilo v manifestaci za demokratické změny v Číně. Protesty proti čínské vládě se během května rozšířily do dalších měst a konaly se také studentské stávky. Studenti Akademie vytvořili několikametrovou sochu "Bohyně demokracie" a vztyčili ji přímo proti centrálnímu Památníku Lidových hrdinů. V průběhu protestů byl na oficiální návštěvě Číny Michail Gorbačov a do Pekingu přijelo množství novinářů z hlavních světových médií, z nichž někteří zůstali v Pekingu a zachytili násilné potlačení protestů. Za svobodu slova demonstrovali spolu se studenty také čínští novináři.  Dne 20. května vyhlásila čínská vláda stanné právo a v čínském hlavním městě byl vyhlášen výjimečný stav. Nasazeno bylo až 200 000 vojáků. Od 2. června 1989 zabrali demonstranti náměstí a začali blokovat i další ulice v centru města. Demonstrací, které trvaly šest týdnů, se celkem zúčastnilo více než milion lidí.  Odpoledne 3. června armáda obsadila studia čínské státní televize (CCTV) i redakci hlavního deníku People’s Daily. Televizní hlasatelé, kteří oznámili že vláda ČLR nařizuje demonstrantům vyklidit náměstí, vystoupili v černém oblečení a zakončili své vystoupení varováním: "Pamatujte si tento černý den". V noci 3. června a ranních hodinách 4. června začala armáda jednat. Na náměstí Nebeského klidu byly vyslány obrněné transportéry, tanky a pěchota s ostrým střelivem a protesty násilně ukončily. Oficiální údaje o počtech obětí při potlačování povstání se různí. Podle Čínské komunistické strany se mělo jednat o 200–300 obětí, mezi nimiž bylo jen 23 studentů, jiné zprávy ale mluví o vyšších počtech mrtvých. Podle americké tajné služby CIA zemřelo 400–900 lidí, podle Čínského červeného kříže a zástupců studentské organizace to bylo 2 000–3 000 osob, podle odtajněných britských dokumentů zemřelo více než 10 000 lidí. Čínská vláda dala všechna těla mrtvých spálit a nařídila nemocnicím zlikvidovat veškeré záznamy. Kromě usmrcených bylo několik tisíc zraněných a odhadem 10 000 zatčených. Po zásahu byl ze země vyhoštěn zahraniční tisk a domácí tisk byl pod pečlivou kontrolou a cenzurou, takže o krvavém potlačení protestu se čínský lid dozvídal jen velmi obtížně.  Mezi některými historiky je událost označována jako Pekingský masakr. Protestující na náměstí pocházeli z nejrůznějších sociálních vrstev (intelektuálové, dělníci atd.). Potlačené povstání obsahovalo mnoho socialistických elementů, demonstranti například zpívali "Internacionálu". Někteří z nich, jako např. Wang Chuej, dále aktivně rozvíjejí kritiku vlády zleva v tzv. čínské Nové levici.  Po 30 letech od Tiananmenského masakru je toto téma v Číně i v čínské diaspoře v zahraničí nejvíce cenzurovaným pojmem a otevřenou ranou. Bylo vymazáno z historických publikací, je blokováno na sociálních sítích a lidé, kteří si výročí chtějí připomenout, jsou zatýkáni.

Světový politický a kulturní ohlas.

Evropské státy na masakr zareagovaly vyhlášením embarga na vývoz zbraní do Číny. Původní úplný zákaz však postupně nahradila regulace vývozu; lze exportovat jen určité druhy zbraní a každý jednotlivý obchod podléhá schválení vlády příslušné země. Například vláda České republiky v roce 2008 udělila souhlas s prodejem součástek pro letadla L-39 v ceně 190 tisíc eur; nejvyššího rozsahu v tom roce dosáhl vývoz z Francie (227 miliónů eur).  V roce 2010 se menšina evropských států (Francie, Španělsko, Malta, Belgie) stavěla za zrušení embarga. O otázce se mělo jednat na vrcholném setkání představitelů Evropské unie a Číny v prosinci 2010, kde ale embargo zrušeno nebylo.  Záběry z demonstrací byly použity v klipu k písni "Power to the People" od Johna Lennona či "Wind of Change" od skupiny Scorpions. Protest je také zmíněn v textu písně "Hypnotize" od System of a Down. Dne 12. června 2007 byla ve Washingtonu představena bronzová socha napodobující sochu Bohyně demokracie, která se objevila na záznamech z revolty krátce před potlačením.  Čínská vláda označuje protesty za kontrarevoluční povstání, odmítá jejich medializaci i zodpovědnost za vojenský zásah.

Masakr na náměstí Nebeského klidu (název náměstí, český přepis Tchien-an-men Kuang-čchang) bylo násilné potlačení demonstrací konaných v čínském hlavním městě Pekingu mezi 15. dubnem a 4. červnem 1989. K hlavnímu zásahu armády proti lidovému povstání došlo v noci ze 3. na 4. června 1989.

Als Tian’anmen-Massaker wird die gewaltsame Niederschlagung einer Protestbewegung bezeichnet, bei dem der Tian’anmen-Platz (, deutsch: "Platz am Tor des Himmlischen Friedens") in Peking durch eine ursprünglich studentische Demokratiebewegung besetzt wurde. Im chinesischen Sprachraum wird die Bezeichnung „Zwischenfall vom 4. Juni“ (), kurz „4. Juni“ (), verwendet.


Základní charakteristika.

Architektonická soutěž je od podstaty odlišná od ostatních typů veřejných soutěží nebo zadání:  Pojem (pojmenování) architektonická soutěž nenáleží jiným typům veřejných soutěží jako např.: „tendr“ (výběrové řízení), nákup architektonických studií, konkurs, nabídkové řízení.  Architektonická soutěž (jako princip je známa již po staletí) těží z touhy mnoha architektů získat zajímavý úkol.  Prospívá z efektů, které tato velmi silná motivace má pro mobilizaci a rozvoj jejich individuálních schopností. Nepřetržitou tradici stálého zdokonalování pak provází tento typ soutěžení přibližně posledních sto šedesát let. Ve vyspělých demokratických zemích je brána za jeden z nejproduktivnějších a zároveň nejspravedlivějších způsobů jak najít autora veřejné stavby.  Důvodem k takové soutěži je, že jejímu vypisovateli přináší ničím nenahraditelný zisk v podobě propracování úkolu z mnoha pohledů a také ovšem hospodárné nakládání s veřejnými penězi. Skýtá značnou naději směnit vynaložené finance za co největší protihodnotu. Je to efektivní konání mířící k nejlepšímu zhodnocení cenných veřejných prostor nebo pozemků. To sice nemusí nutně platit v každém jednotlivém případu, ve statistickém souhrnu o platnosti takového předpokladu se ale většinou nepochybuje.  Architektonická soutěž je s počátkem v předem přesně určeném čase (v trvání obvykle 2–3 dny) vyhodnocována s užitím dlouhodobě kultivovaných a mezinárodně sdílených způsobů početnou porotou skládající se ze zástupců vypisovatele (investora), a nezávislých odborníků (architektů, urbanistů, dopravních specialistů (expertů), a dalších specialistů - např. odborníků na památkové otázky).  Architektonické soutěže vypisují příležitostně i soukromí vypisovatelé. V některých případech je pobídkou veřejný zájem (to když sdílejí nebo užívají cenný prostor – centra měst), jsou však i případy zcela dobrovolného uspořádání, které mají původ ve vnitřní vyspělé kultuře takových subjektů.  Cílem architektonické soutěže je co nejvíce zhodnotit nebo dostihnout veřejný zájem. Nalézt či vyzískat invenční, kreativní, vynalézavé a inovativní řešení. Přinášet krásnou architekturu. V posledních přibližně 30 letech je stále více a silněji dbáno na vyváženou a harmonickou skladbu všech důležitých vlastností architektury a navrhované stavby. Služebnost, hospodárnost, trvanlivost, realita, technická bezvadnost a ohleduplnost jsou stejně důležitá kriteria, od kterých se očekává, že budou zastoupena v harmonické skladbě.  Některé soutěže upadly v podezření, že byly příčinou enormních nákladů – opera v Sydney, muzeum v Bilbau nebo nový trojský most v Praze. Příčinou překračování nákladů není soutěž sama, ale okolnosti a neexistující požadavek na finanční limit již před soutěží. Výsledky jiných soutěží přinesly naopak značně úsporné stavby – např. soutěž firmy Baťa v roce 1935. Enormní náklady jsou spojeny s trendem ikonických staveb, nikoliv se soutěžním nástrojem jako takovým. Má-li stavba dosáhnout také vyrovnané nákladové bilance, musí být takový požadavek přítomen již v záměru a poté vtělen do podmínek soutěže. Soutěže mohou být jak úsporné, tak zacílené na architektonický efekt a vznik stavby, která vejde do dějin. To podle toho, jaký výsledek je hledán a jak jsou soutěže moderovány. V případě Sydney i Bilbaa, se zvýšené náklady mnohonásobně vrátily a vyplatily v jinak nezískatelných benefitech pro daná města, státy a dokonce i kontinenty (dříve „ztracená“ Austrálie).

Historie.

Soutěžení bylo architektuře vlastní již ve starověku. Existují náznaky, že první formalizované soutěže byly uspořádány již tehdy (klasické Řecko). První historicky dobře označené soutěže vznikly za úsvitu moderní, „kapitalistické“ a liberální společnosti ve Florencii: na dveře baptisteria (spíše sochařská) a na kopuli dómu Santa Maria del Fiore, ve které zvítězil do té doby neznámý tvůrce Filippo Brunelleschi a svět získal jedno z největších děl historie architektury (1418). Je známa soutěž na proslulý barokní chrám ve Vídni sv. Karla Boromejského od Johanna Bernarda Fischera z Erlachu (1713).  Od poloviny 19. století se soutěže zdomácněly v hlavních evropských metropolích. Byly vnímány nejen jako dobrá cesta ke vzniku znamenitých děl ale i jako nástroj spravedlivého rozdělování úkolů. Také jako způsob jak objevit nové talentované tvůrce. Pařížská opera nebo parlament v Londýně vzešly ze soutěže a jejich architekti se stali známými a uznávanými tvůrci. V českých zemích se první soutěže objevily ve stejnou dobu, tedy v 50. letech 19. století. První dobře doloženou je urbanisticko architektonická soutěž na Okružní třídu v Brně (1861). Také návrh Národního divadla pochází ze soutěže, kterou bychom však dle dnešních měřítek nepovažovali za soutěž vzornou. Josef Zítek byl vybrán, ze tří možných tvůrců autory vídeňské opery E. van der Nüllem a A. Sicardsburgem.

Zásadní vlastnosti architektonických soutěží.

Nevýhdou architektonických soutěží je rozhodování o velmi složitých, a komplikovaných věcech z velké části subjektivní podstaty. Aspekty podléhají vkusu, ideologii, generačním názorům. V roli porotců vystupují omylní lidé z „masa a kostí“, byť je vždy zájem angažovat nejlepší z nejlepších a nejrespektovanější osobnosti. Při trvalé a soustředěné pozornosti se daří většinu nedokonalostí odstraňovat.

Právní rámec.

Právní meze pro pořádání architektonických soutěží poskytují v České republice jak psané právní normy: Soutěžní řád České komory architektů (ČKA), jež v detailu jako podzákonná norma vymezují podrobné podmínky soutěží, tak zákon o zadávání veřejných zakázek č. 137/2006 Sb., který v části čtvrté, § 102 - § 109 upravuje způsoby, jakými může být případným vítězům architektonické soutěže zadána veřejná zakázka na projekční dílo. Chod soutěží upravují i nepsané způsoby (ustálená pravidla) sdílené tradičně a mezinárodně.  Pro vypsání řádné architektonické soutěže je nutno dbát ustanovení Soutěžního řádu ČKA, který je podzákonnou a neprávní normou závaznou (jen) pro vymezený okruh osob (autorizované osoby, ze kterých se ovšem může rekrutovat rozhodná část skupiny soutěžících). Respekt k řádu nezbytný, aby soutěž byla shledána regulérní a legální. Česká komora architektů je k vydání takového předpisu pověřena zákonem, stejně jako k ověření regulérnosti.  Aby byly splněny podmínky vypsání regulérní veřejné soutěže je nutné dbát právního řádu jako ústrojného celku. Zejména v případě soutěže projektové při které se počítá s následným zadáním veřejné zakázky je na místě bedlivá pozornost jak zákonu tak i soutěžnímu řádu ČKA.  V mezinárodním kontextu je znám vzorový soutěžní řád UIA, mezinárodní organizace architektů, přidružené organizace UNESCO. Tento řád je však jenom vzorem. Není multilaterálně platným normativem. Ve většině zemí EU a v rozvinutých zemích platí téměř shodné právní předpisy upravující pořádání soutěží. Jejich užití je víceméně kompatibilní a mezinárodně dobře srozumitelné.  Námitky proti průběhu soutěže jsou možné výlučně proti procesnímu postupu. Námitka proti rozhodnutí in merito z povahy i logiky věci není možná. Proti rozhodnutím o věci samé namítat nelze.  Případné spory řeší primárně vypisovatel. Pochybení účastných osob, které jsou autorizovanými osobami (většinou porotci) jsou povolány řešit orgány ČKA, případně ČKAIT, které jsou povolány provádět disciplinární řízení. Dále připadají jako další rozhodci speciální rozhodci a v závažnějších případech a pokročilém stadiu soudy činné ve správním soudnictví, případně obecné soudy v občanské řízení podle charakteru případného sporu.

Typy a druhy soutěží.

V zásadně jsou rozpoznávány dva typy soutěží:  Ideová soutěž slouží vypisovateli pro úvodní seznámení s problémem. Její výsledky mohou být podle očekávání spíše podkladem k důkladnému vypracování stavebních programů, rozvoji záměru nebo naopak jeho opuštění pro nereálnost. Mohou být podkladem pro vypracování podmínek pozdější „projektové“ soutěže, pro další úvahy o tématu.  U některých úkolů je vhodné využít soutěže dvoukolové spojené ve druhém kole s důkladným pohovorem s užším okruhem účastníků. V tomto případě nastává ztráta anonymity ale vyvažuje ji dobrá výhoda dialogu před početnou porotou a během transparentního procesu.  Projektová soutěž obvykle míří (nebo má mířit) k získání konkrétního návrhu jednoho autora (spoluautorů), jež by měl být východiskem pro další dopracování studie či spíše celého projektového díla. Na výsledek takové soutěže by v ideálním případě mělo navázat zadávací řízení dle již zmíněných § 102-109 ZVZ, resp. „jednací řízení bez uveřejnění“ § 34 a násl. ZVZ.  Soutěže jsou také děleny na soutěže:  Postupem času se v souvislosti s transparencí a rovným přístupem od vyzvaných soutěží pomalu upouští. Ospravedlnitelné jsou výlučně u specifických úkolů, kde je nezbytná specifická erudice (např. nemocnice) nebo zkušenost. Mají opodstatnění u malých úkolů s ohledem na místně usazené autory a znalost místních poměrů.  není soutěží v pravém smyslu slova ale jej její cvičnou formou. U této soutěže není naděje na zadání veřejné zakázky. Postup při soutěži ale učí mladou generaci soutěžním postupům. Také ceny a odměny jsou stejné jako u běžných architektonických soutěží.

Příklady.

Příklady děl, která vznikla jako přímý následek architektonických soutěží, a která byla spolehlivě ověřena dějinami architektury jako významná.  Architektonické soutěže jsou jedním z nejpokročilejších způsobů jak spravedlivě rozdělovat veřejné statky (veřejné zakázky) a těžit z pozitivních efektů soutěživosti. Operují se spektrem spolehlivých nástrojů a způsobů jak udržet „ducha spravedlivé soutěže“ a omezovat diskriminaci a klientelismus. Jsou dobrým východiskem jak pro veřejný sektor vydobýt co nejlepší výsledek.

Architektonická soutěž je pojem vyhrazený pro specifický a osvědčený typ soutěže formovaný dlouhou tradicí. Cílem architektonické soutěže je získat co nejlepší návrh (řešení) domu, jiné stavby (most, nábřeží, nádraží, park, železniční uzel, přístav) nebo části města. Soutěžící předkládají konkrétní návrhy a kvalifikovaná porota z nich vybírá nejlepší řešení pro daný úkol.

Im Bereich der Architektur, des Städtebaus und der Landschaftsarchitektur werden Wettbewerbe (auch "Architekturwettbewerbe" oder allgemein "Planungswettbewerbe") veranstaltet, wenn für eine anstehende konkrete Planungsaufgabe oder für eine generelle Ideenfindung der optimale Entwurf gefunden werden soll. Da es trotz teils präziser Vorgaben, z. B. durch ein (Raumprogramm) und städtebauliche Vorgaben, immer noch viele verschiedene Möglichkeiten gibt, ein Bauwerk zu strukturieren, zu konstruieren und zu gestalten bzw. eine städtebauliche Planung zu entwickeln, versucht man durch die Planung von Alternativen die beste Lösung zu finden. Architekturwettbewerbe sind somit eines der besten qualitäts- und projektorientierten Mittel zur Ermittlung der besten Lösung hinsichtlich Städtebau, Funktion, Ökonomie und Sozialverträglichkeit für ein bestimmtes Projekt – und damit für alle Kriterien der Nachhaltigkeit.