Všeobecné údaje.

Dálnice jsou v Německu označovány jako "Autobahn", s následujícím číslem např. Autobahn 10 (zkráceně A10), nebo Bundesautobahn ("spolková dálnice"), např. Bundesautobahn 100 (zkráceně BAB100).

Rychlostní limit.

Otázka zavedení rychlostního limitu na německých dálnicích je stará několik desítek let a vyznačuje se velmi bouřlivou diskusí, kde na jedné straně stojí zastánci motta „Freie Fahrt für freie Bürger“ (přibližně: „volná / svobodná jízda pro svobodné občany“), na druhé straně pak mnoho expertů z oblastí úrazovosti, ochrany prostředí atd.  Německé dálnice jsou v tomto ohledu jistým unikátem: na přibližně jedné polovině délky není rychlost pro osobní vozy nikterak omezena, platí zde pouze všeobecné, avšak nezávazné doporučení, dodržovat dobrovolný limit 130 km/hod. Přibližně jedna třetina dálnic má pak trvající omezení rychlosti, zbytek se řídí hustotou dopravy a jinými faktory.

Mýto.

Dlouhé diskuse byly v Německu vedeny i o zavedení mýta (jinak v Evropě všeobecně zavedená zvyklost). Nakonec se částečně prosadily argumenty, podle kterých náklady na stavbu a údržbu dálnic musí být placeny dopravními subjekty. Tyto náklady jsou vysoké – podle všeobecně uznávaných názorů obnášejí 6 až 12 milionů € na kilometr, podle jiných pramenů pak dosahují 26 milionů € na kilometr. Situace je navíc bizarní i tím, že Německo je svou polohou tranzitní zemí, jejíž silnice jsou používány přepravními společnostmi mnoha zemí.  K 31. srpnu 2003 bylo proto zavedeno pro nákladní automobily (přes 12 tun) mýtné; vzhledem k technickým potížím provozovatelských firem je však přepracovaný systém v provozu až od 1. ledna 2005.

Dějiny německých dálnic.

Německé dálnice bývají obvykle spojovány s expanzivní politikou a militarizací Hitlerova Německa. To odpovídá ovšem jen v tom smyslu, že Hitler urychlenou výstavbu dálnic skutečně prosazoval. Myšlenka dálnic je však starší a její důvody jiné.  I když pojem "Autobahn" vznikl až roku 1929, jsou první dálnice staršího data: za první dálnici vůbec je považován závodní okruh AVUS v Berlíně z roku 1921 (dnes součást dálnice 115), první delší dálnice v Německu, která spojovala dvě města, byla uvedena do provozu 1932 mezi městy Kolín nad Rýnem a Bonn.  Až od roku 1933 dochází k zesílené výstavbě dálnic v Německu. Je však nutno poznamenat, že jejich plánování započalo již dlouho před Hitlerovým uchopením moci, že jejich výstavba byla prováděna s cílem vytvoření pracovních příležitostí, že např. původně plánované mosty nebyly schopny unést tíhu těžších tanků, a že Hitlerova strana NSDAP ještě v době Výmarské republiky jejich výstavbu znemožnila.

Organizace.

Dálnice v Německu spadají pod správu spolkové vlády. Jejich číslování odpovídá přibližně následujícímu principu:

Systém dálnic v Německu (německy Autobahn) patří k nejhustším dálničním sítím na světě a je svými 12 044 km délky (2007) čtvrtým nejdelším dálničním národním systémem – po Interstate Highway System v USA (77 017 km); National Trunk Highway System v Číně (45 400 km) a dálničním systémem ve Francii (12 956 km).

Deutsche Autobahnen sind frei von plangleichen Kreuzungen, haben getrennte Fahrbahnen für den Richtungsverkehr mit jeweils mehreren Fahrstreifen und sind mit besonderen Anschlussstellen für die Zu- und Ausfahrten ausgestattet.


Historie.

Po první světové válce byla oblast Palestiny a přilehlá oblast východně od řeky Jordán svěřena Společností národů jako mandátní území Velké Británie na Pařížské mírové konferenci z roku 1919.

Hranice.

Východní hranice Britského mandátu Palestina stejně jako hranice území Transjordánska byly stanoveny až poté, co vstoupil v platnost mandát. Hranice na východě země byly navrženy tak, aby pomohly při budování britského ropovodu z mandátu v Iráku prostřednictvím Zajordánska do námořních přístavů v mandátu Palestina.

Rozdělení mandátu na Transjordánsko a zbytkovou Palestinu.

Na konferenci v San Remu (duben 1920) bylo dohodnuto, že se území mezi řekou Jordán a Středozemním mořem, včetně Jeruzaléma stane součástí židovské národní domoviny. Ani Britům ani Židům se však nepodařilo dosáhnout přesně takového uspořádání pro Palestinu, jaké by chtěli. Weizman a jeho sionističí kolegové požadovali od Nejvyšší rady Palestinu vymezenou na severu svahy libanonského pásu, horním tokem Jordánu a hřebenem Hermonu; na východě transjordánsko-mezopotámskou pouští a na jihu Akabským zálivem. Britové by s tímto rozsahem svého mandátu samozřejmě souhlasili, zvláště za situace, kdy generální štáb se snažil zabezpečit ochranu železničních tratí od Středozemního moře na severovýchodě Palestiny, a Balfour podporoval židovské snahy o získání kontroly nad vodními zdroji horního Jordánu a břehů Litani. Takovou úpravu Sykes-Picotovy dohody však Francouzi nebyli ochotni akceptovat. Toto rozhodnutí bylo potvrzeno v roce 1922 Společností národů, přijato Kongresem Spojených států amerických a stvrzeno podepsáním mezinárodního Britského memoranda o Palestině (tzv. Bílé knihy) z roku 1925.  Návštěva ministra pro kolonie Winstona Churchila na jaře 1921 v Palestině přinesla plán oddělení Transjordánska od zbytku Palestiny. Churchillova Bílá kniha z roku 1922 pak i formálně rozdělila Palestinu na dvě administrativní oblasti, omezovala židovskou národní domovinu pouze na území západně od řeky Jordán, vyhnula se formulaci o vytvoření predominantně židovského státu a omezila přistěhovalectví na „ekonomickou kapacitu země“. Tyto formulace byly pro Židy šokující a těm z nich, kteří upínali své naděje na spolupráci s Brity, přivodily kruté vystřízlivění. Židé ze strachu, aby neztratili britskou podporu Bílou knihu neochotně akceptovali, Arabové ji bez dalšího odmítli. Nově vytvořené mandátní území, jehož hlavním cílem měla být nápomoc provedení Balfourovy deklarace z 2. listopadu 1917, která měla zaručit "„zřízení národní domoviny pro židovský národ“", tak bylo záhy rozděleno podél řeky Jordán na 2 oblasti. První bylo tzv. Předjordánsko (Palestina), což byla ta území mezi řekou Jordán a středozemním mořem (tj. západně od řeky Jordán), která z původního mandátu zůstala. Druhou oblastí bylo tzv. Zajordánsko či "Transjordánsko", což byla všechna území původního mandátu východně od řeky Jordán. Toto rozdělení bylo provedeno především pro přání části Židů a sionistů, kteří nárokovali pro budoucí židovský stát i pruh území na východ od řeky Jordán. Technicky zůstaly obě části původního mandátu, jehož autonomní část tvořilo Zajordánsko, které tak zůstávalo bezesporu součástí palestinského mandátu, i když se obě části vyvíjely každá samostatně. Mandátní právní předpisy byly v Transjordánsku účinné, měna palestinského mandátu zde byla legálním platidlem. Židé v západní Palestině, stejně jako Arabové ve východní a západní Palestině, užívali pasy palestinského Mandátu. Tento stav však trval do roku 1946.  Roku 1921 byla na území Zajordánska ustanovena monarchie pod vládou Hášimovců jako britský protektorát a emirát Zajordánsko, nad nímž svěřily vládu hášimovskému vládci Abdalláhovi, který byl zvolen králem Iráku, ale byl připraven o vládu svým mladším bratrem Fajsalem, který se stal iráckým králem. Byl to právě Abdalláh koho měli Britové dosadit jako krále Iráku (Mezopotámie), jímž byl i zvolen. Abdalláha však vzápětí o trůn připravil jeho bratr Fajsal, který měl vládnout Velké Sýrii, ale tento plán zmařili Francouzi. Britové na odškodněnou svěřili Abdalláhovi vládu nad Jordánskem (což byla na rozdíl od Iráku málo významná země). Abdalláh se ujal vlády pod britským protektorátem jako emír Transjordánska. Abdalláh I. byl jediným emírem v celé existenci emirátu, ale vystřídali se zde dva britští zástupci, a to Alec Kirkbride (do 1923, v roce 1946 jmenován velvyslancem v Jordánsku) a Harry St. John Philby (od 1923). Praktickou autonomii získalo Transjordánsko v roce 1923.  Již jako emír Zajordánska se Abdalláh I. roku 1921 zúčastnil korunovace svého bratra Fajsala I. iráckým králem, sám však korunován nebyl a i na titul krále si musel na rozdíl od něj počkat do skončení britského mandátu. Abdalláh ustanovil v roce 1928 legislativní radu, ta však zůstala poradním orgánem a nechala Abdalláha, aby vládl jako samovládce.  Současně byla v roce 1928 podepsána první anglo-jordánská smlouva. Díky ní se Transjordánsko stalo nominálně nezávislé (na britské správě se téměř nic nezměnilo, vedlo k osamostatnování Zajordánska). Britové si hlavně pevně udrželi kontrolu na veškerými vojenskými, finančními a zahraničními záležitostmi. Nebyly tak uskutečněny jordánské požadavky na plně suverénní a nezávislý stát, to posléze vedlo k rozsáhlému odporu ke smlouvě mezi Jordánci. Na reálnou nezávislost na Británii si Jordánci museli počkat do března 1946, kdy ji získali tzv. londýnskou smlouvou.  Během druhé světové války byl Abdalláh věrným spojencem Britů, dodržoval pravidla mezi Brity jako protektorátní mocností a sebou jako vládcem Transjordánska. Jordánská arabská legie také pomáhala potlačit proněmecké povstání v Iráku v roce 1941.

Nezávislost Transjordánska.

Skutečnou nezávislost získalo území v roce 1946 (potvrzeno v březnu 1946 Brity v londýnské smlouvě), kdy bylo 25. květen 1946 transjordánským parlamentem vyhlášeno Transjordánské hášimovské království. To se ihned zúčastnilo války s nově vzniklým Izraelem v letech 1948-1949. Válkou získalo území za řekou Jordán (tzv. západní břeh Jordánu) a přejmenovalo se na Jordánsko.

Emirát Transjordánsko (arabsky إمارة شرق الأردن, "ʾImārat Sharq al-ʾUrdun"; anglicky "Emirate of Transjordan") nebo Emirát Zajordánsko byl britský protektorát (na území současného Jordánska) v letech 1921 až 1946, který byl součástí Britského mandátu Palestina.

Transjordanien, Ostjordanland (), oder auch Kerak, bezeichnet das Gebiet östlich des Jordans und war bis 1950 offizielle Staatsbezeichnung Jordaniens. Transjordanien war am 22. März 1945 Gründungsmitglied der Arabischen Liga.


Průběh toku.

Řeka vzniká na východních svazích Skalnatých hor ve státě Montana na území Yellowstonského národního parku soutokem hlavní zdrojnice Jeffersonu a vedlejší Madisonu (řeka). Hlavní část horního toku vede Skalnatými horami, kde teče v soutěskách a vytváří peřeje, z nichž největší jsou Great Falls s převýšením 187 m v délce 16 km. Z počátečního severního směru se stáčí velkým obloukem jihovýchodu a na středním toku protíná planinu Missouri v hluboké dolině s prudkými úbočími. Voda je velmi kalná a má blátovou, hlinitou barvu. Tok je přerušen hrázemi, které řeku rozdělují na řadu dlouhých členitých přehradních nádrží. Na dolním toku protéká Centrálními planinami v členitém a nestálém korytě. Široký úval je chráněn hrázemi před povodněmi. Severně od St. Louis se vlévá zprava do řeky Mississippi jako její vůbec největší přítok a vytváří s ní říční systém Mississippi-Missouri-Jefferson, který je s délkou 6275 km a plochou povodí 2 980 000 km2 největším v Severní Americe.

Vodní stav.

Zdrojem vody jsou na horním toku převážně sněhové srážky a na středním a dolním toku převážně dešťové srážky. Průtok je značně proměnlivý. Na jaře dochází na dolním toku ke zvednutí úrovně hladiny o 8 až 12 m při maximálním průtoku 19 000 m3/s. V létě průtok klesá na 150 až 170 m3/s. Průměrný průtok v ústí činí přibližně 2250 m3/s. Nezřídka se vyskytují katastrofální povodně, naposledy 1952. Řeka unáší mnoho pevných částic, v průměru až 220 Mt za rok.

Využití.

Vodní doprava velkých lodí je možná do Sioux City a malých lodí při vyšší hladině až do Fort Bentonu. Systém velkých přehradních nádrží komplexního využití na řece (Fort Peck, Sakakawea, Oahe) i jejich přítocích slouží k regulaci průtoku, zavlažování, výrobě elektrické energie a pro zlepšení vodní dopravy. Na řece leží velká města Sioux City, Omaha, Saint Joseph, Kansas City.

Missouri (, v jazyce místních indiánů znamená „Blátivá řeka“) je řeka v USA ve státech Montana, Severní Dakota, Jižní Dakota, Nebraska, Iowa, Kansas a Missouri. Je dlouhá 3767 km. Povodí řeky zaujímá plochu 1 371 010 km2, z čehož je přibližně 10 000 km2 v Kanadě.

Der Missouri River [], der wegen seines hohen Schlammanteils auch den Spitznamen „Big Muddy“ trägt, ist mit 4087 Kilometer der längste Nebenfluss des Mississippi River und der längste Fluss der USA, denn er ist länger als der Strom, in den er mündet.


Biografie.

Mládí.

Narodil se 31. října 1961 v Pukerua Bay, pobřežním městě poblíž Wellingtonu na Novém Zélandu. Oba jeho rodiče byli imigranti z Anglie. Jako dítě byl velký filmový fanoušek. Když dal známý jeho rodičům 8 mm filmovou kameru, začal natáčet krátké filmy se svými kamarády.  V 17 letech zanechal školy a nechal se zaměstnat v jako pomocná síla ve fotolaboratoři. Když si za úspory koupil 16 mm kameru, začal natáčet sci-fi komedii, z které brzy v roce 1987 vznikl film "Bad Taste – Vesmírní kanibalové". Jackson se pod film podepsal vícekrát – kromě režie, scénáře, produkce a kamery se zasloužil i o triky. Dalším filmem byla drsná loutková satira na zábavní průmysl "Meet the Feebles" (1989). Poté přišel "Braindead – Živí mrtví" (1992), který je považován za jeden z nejkrvavějších filmů v dějinách kinematografie. V následujících letech se pokusil vymanit se ze škatulky kultovního a nezávislého tvůrce krváků na vkusného a slavného filmaře. Prvním krokem bylo seriózní drama "Nebeská stvoření" (1994). Tento film vznikl na základě skutečné události, která se v 50. letech udála na Novém Zélandu. Dvě školačky se natolik zblížily, že začaly být podezřívané z lesbického vztahu. Jejich rodiče se proto rozhodli je od sebe odloučit. Děvčata (jednu z nich si zahrála Kate Winsletová) se proto rozhodla zavraždit matku jedné z nich. Film získal nominaci na Oscara v kategorii nejlepší scénář.  Další film "Přízraky" (1996) se stal pomyslným krokem do velkého filmového průmyslu – producentem mu byl Robert Zemeckis (režisér "Návratů do budoucnosti" a "Forresta Gumpa"). Je to příběh o trochu potrhlém mladíkovi, který se kamarádí s duchy a patřičně to využívá ve svůj finanční prospěch.

Pán prstenů.

Práva na filmování Tolkienova díla získal v roce 1997 poté, co se setkal s producentem Saulem Zaentzem. Nejdříve měl dělat dvoudílný film, poté byl nucen vměstnat celou trilogii do jednoho dílu, ale nakonec se dohodl se společností New Line Cinema, která si přála trilogii.  Intenzivní natáčení na Novém Zélandu probíhalo od 11. října 1999 do 22. prosince 2003. Trilogie zaznamenala velkolepý úspěch a jej osobně vysoko vyhoupla v žebříčku popularity. "" se setkal s nadšeným ohlasem kritiky a vyhrál jedenáct Oscarů, mezi kterými byl Oscar za nejlepší film a Oscar za nejlepší režii, díky kterým se Jackson stal jedním z pouze šesti lidí, kteří vyhráli Oscary za produkci, režii a scénář v témže roce. Film se stal prvním ve fantasy žánru, který vyhrál Oscara za nejlepší film, a také v pořadí druhé pokračování, které tuto cenu vyhrálo (první byl "Kmotr 2").

Sir Peter Robert Jackson (* 31. října 1961, Wellington, Nový Zéland) je novozélandský filmový režisér, producent a scenárista, trojnásobný držitel Oscara. Nejznámější je díky režírování trilogie "Pán prstenů" a "Hobit" natočené podle románu J. R. R. Tolkiena. Také je znám novým zpracováním filmu "King Kong" z roku 2005.

Sir Peter Jackson KNZM ONZ (* 31. Oktober 1961 in Pukerua Bay, Neuseeland) ist ein neuseeländischer Filmregisseur, Filmproduzent, Drehbuchautor und Schauspieler. Bekannt wurde er besonders durch seine Regiearbeit in der Trilogie "Der Herr der Ringe", die 17 Oscars erhielt, drei davon gingen an ihn.


Mechanismus.

Dielsova–Alderova reakce patří mezi soustředěné pericyklické reakce. Předpokládá se, že během ní vzniká jediný, cyklický, meziprodukt. Klasifikuje se jako [4 + 2] cykloadice, což znamená, že jde o suprafaciální/suprafaciální interakci systému čtyř π elektronů (což odpovídá struktuře dienu) se systémem 2 π elektronů (strukturou dienofilu), interakce, při které vzniká přechodný stav bez energetické bariéry zapříčiněné orbitalovou symetrií a která tak umožňuje poměrně snadný průběh reakce.  Při reakci dochází k vzájemnému působení HOMO/LUMO mezi "ψ" na elektrony bohatého dienu, stejně jako u na elektrony chudého dienofilu. Rozdíl energetické hladiny HOMO a LUMO je zde však tak malý, že může dojít k prohození těchto procesů. Při obrácené Dielsově–Alderově reakci substituenty na dienu, které snižují elektronovou hustotu, snižují energii jeho prázdných orbitalu "ψ" a substituenty dodávající elektrony zvyšují energii orbitalu π do takové míry, že se interakce mezi těmito orbitaly stávají nejvýznamnějšími stabilizujícími orbitalovými interakcemi; HOMO a LUMO reaktantů se tak nacházejí ve stavu, kdy dochází k tvorbě vazeb, jak je zobrazeno níže. Jelikož se reaktanty nacházejí ve svých základních stavech, tak k zahájení reakce stačí teplo a není třeba dodávat energii pomocí světla.  „Převažující domněnkou“ je, že takto probíhá většina Dielsových-Alderových reakcí;  U některých Dielsových-Alderových reakcí dochází při jejich provádění v polárních rozpouštědlech, jako jsou dimethylformamid a ethylenglykol, a dokonce i voda, k výraznému zrychlení průběhu; například reakce cyklopentadienu s butenonem probíhá ve vodě 700krát rychleji než v 2,2,4-trimethylpentanu. Bylo navrženo několik možných vysvětlení tohoto jevu, jako například nárůst efektivní koncentrace kvůli hydrofobnímu uzavírání a stabilizace vodíkové vazby přechodného stavu.  Detaily stereochemie produktu závisí na geometrii dienu a dienofilu. Obzvláště u vnitromolekulárních reakcí je přednostní vznik jednoho z produktů ovlivňován vzájemným působením substituentů reaktantů; významný vliv má ovšem také konformační stabilita struktury přechodného stavu.

Regioselektivita.

Teorii předních molekulových orbitalů lze využít i pro vysvětlení regioselektivity pozorované u Dielsových–Alderových reakcí substituovaných reaktantů. Výpočty energií a orbitalových koeficientů předních orbitalů výchozích látek poskytují výsledky, které souhlasí s hodnotami získanými pomocí analýzy rezonančních efektů substituentů:  Regioselektivita Dielsových–Alderových reakcí je většinou v souladu s pravidlem ortho-para, které získalo svůj název tak, že vzniklý cyklohexenový produkt má substituenty navázané na pozicích odpovídajících pozicím "orto" a "para" u disubstituovaných arenů. Dien se skupinou dodávající elektrony na C1 (prvním uhlíku) má největší HOMO koeficient na C4, zatímco dienofil se skupinou odtahující elektrony na C1 má nejvyšší LUMO koeficient na C2. Spojením vlivu těchto koeficientů dochází k substituci na poloze "orto", tak, jak je to níže zobrazeno na obrázku 1. Dien substituovaný na C2, jak je znázorněno na obrázku 2, má nejvyšší HOMO koeficient na C1, a tak se z něj tvoří "para" produkt. Prozkoumáním uvedeních mezomerních forem ze snadno ověřit, že tyto souhlasí s odhady získanými při uvažování elektronové hustoty a polarizace.  S ohledem na energeticky nejlépe spárované dvojice HOMO-LUMO, tedy na maximalizaci interakční energie při tvorbě vazeb mezi centry s největšími orbitalovými koeficienty, lze odvodit, že regioizomer vznikající v největším množství bude výsledkem takové kombinace dienu s dienofilem. Při pokročileších úvahách se berou v úvahu tři typy substituentů: Z "odtahující", tedy snižující HOMO a LUMO koeficienty (CF, NO, CN, C(O)CH), X "dodávající", což jsou ty, které zvyšují HOMO a LUMO koeficienty, C "spojující", které zvyšují HOMO a snižují LUMO koeficienty (fenyl, vinyl)), což vede k 18 možným kombinacím. Metoda maximalizace orbitalových interakcí správně předpovídá produkt ve všech případech, pro které jsou dostupná experimentální data. Při neobvyklých situacích, jako jsou například přítomnost X "dodávajících" skupin u dienu i dienofilu, se může přednostně objevovat substituce 1,3. Takové případy jsou však vzácné.

Stereospecifita a stereoselektivita.

Dielsovy–Alderovy reakce jsou stereospecifické, stereochemie dienu a dienofilu se při nich zachovávají - například pokud jsou substituenty v konfiguraci "cis" (případně "trans"), tak dochází ke vzniku produktů, jejichž substituenty jsou vzhledem k cyklohexenovému kruhu ve stejné konfiguraci. Z "cis","cis"- a "trans","trans"-disubstituovaných dienů se tvoří produkty s "cis" substituenty, zatímco při použití "cis","trans"-disubstituovaného dienu se utvoří sloučenina s "trans" substituenty.  Pokud se na dvou koncích nově vzniklé jednoduché vazby vytvoří stereocentra, pak mohou vznikat dva produkty s odlišnou stereochemií. Jestliže je nejvýznamnější substituent na dienofilu orientován směrem k π systému dienu, pak se vytvoří "endo" přechodný stav, v opačném případě (nejvýznamnější substituent na dienofilu je orientován směrem od π systému) vzniká "exo" přechodný stav.  Nachází-li se na dienofilu jeden substituent odtahující elektrony nebo konjugující, případně dva takové substituenty ve vzájemné poloze "cis", pak je možné předpovědět, který produkt vznikne. U obvyklých Dielsových–Alderových reakcí je většinou upřednostňován "endo" meziprodukt, i když je často stericky méně výhodný; tento jev se nazývá Alderovo endo pravidlo; podle Aldera vzniká ve větším množství přechodný stav s „maximálním nahromaděním dvojných vazeb“. "Endo" selektivita je obvykle výraznější u „tvrdších“ dienofilů jako jsou maleinanhydrid a benzochinon, zatímco při použití jiných, například akrylátů a krotonátů se neobjevuje tak často.  Nejvíce příjmaným vysvětlením tohoto jevu je přednostní interakce mezi π systémy dienofilu a dienu, často nazývané „sekundární orbitalový efekt“, vliv ovšem mohou mít také dipólové a van der Waalsovy síly, selektivita může být též ovlivněna vlastnostmi rozpouštědla.  Vysvětlení pomocí sekundárního překryvu orbitalů poprvé navrhl Robert Burns Woodward v roce 1917, podle něj se orbitaly spojené při reakci s dvojnou vazbou dienupřekrývají s jeho vnitřními orbitaly, což je možné pouze u "endo" meziproduktů. I když původní vysvětlení zahrnovalo jen orbital α atomu dvojné vazby dienofilu, tak se následně ukázalo, že se na jevu podílí α i β uhlíkové atomy, pokud to geometrie molekuly umožňuje.  U značně substituovaných dienů či objemných dienofilů mohou sterické efekty převrátit obvyklou "endo" selektivitu a vést ke vzniku "exo" izomeru.

Dien.

Při Dielsově–Alderově reakci lze použít cyklický i necyklický dien, na kterém navíc mohou být různé substituenty; podmínkou ovšem je, aby se mohl vytvářet s-"cis" konformaci, jelikož pouze v této konformaci může dojít k požadované reakci.  I když jsou butadieny obvykle stabilnější v konformaci s-"trans" než v s-"cis", tak je rozdíl jejich energií většinou malý (~2–5 kcal/mol).  Dostatečně objemný substituent na C2 nebo C3 může reakci urychlit destabilizací s-"trans" konformace a vynucením konformace s-"cis"; například 2-"terc"-butyl-buta-1,3-dien je 27krát reaktivnější než samotný butadien. Dien, který má takové substituenty jak na C2, tak i na C3, bude kvůli sterickým interakcím destabilizujícím konformaci s-"cis" méně reaktivní.  Dieny s velkými substituenty na koncových uhlících (C1 a C4) rychlost reakce snižují, pravděpodobně kvůli omezení vzájemné přístupnosti dienu a dienofilu.  Obzvlášť reaktivním dienem je 1-methoxy-3-trimethylsiloxy-buta-1,3-dien, známý také jako Danishefského dien, který lze použít v organické syntéze α,β nenasycených systému cyklohexenonů eliminací 1-methoxy substituentu po odstranění enolsilyletherové chránicí skupiny. K významným derivátům 1-methoxy-3-trimethylsiloxy-buta-1,3-dienu patří 1,3-alkoxy-1-trimethylsiloxy-1,3-butadieny (Brassardovy dieny) a 1-dialkylamino-3-trimethylsiloxy-1,3-butadieny (Rawalovy dieny). Zvýšená reaktivita těchto a dalších podobných dienů je způsobena vlivem C1 a C3, které ovlivňují energii HOMO.  Nestabilní, a tedy vysoce reaktivní, dieny, z nichž se nejčastěji používají "o"-chinodimethany, lze připravit přímo na místě jejich použití. K běžným metodám přípravy těchto látek patří pyrolýza benzocyklobutenů či odpovídajících sulfonů, 1,4-eliminace orthobenzylsilanů a stannanů a také redukce α,α'-orthobenzyldibromidů.  Stabilní dieny jsou často málo reaktivní a Dielsova–Alderova reakce u nich probíhá pouze při vyšších teplotách; jako dien lze použít například naftalen, který však vytváří addukty jen se značně reaktivními dienofily, jako je "N"-fenyl-maleimid. Antracen, který je méně aromatický (a tedy reaktivnější při Dielsových–Alderových syntézách) může při 80 °C na svém prostředním kruhu vytvořit 9,10 addukt s maleinanhydridem a při 250 °C i s ethynem, který je slabým dienofilem.

Dienofil.

U běžné Dielsovy–Alderovy reakce je skupina odtahující elektrony na dienofilu konjugována s alkenem; u inverzní varianty je dienofil naopak konjugován se skupinou. která elektrony přitahuje. V molekule použitého dienu se může nacházet „skrytá funkcionalita“. Dienofil reaguje s dienem za tvorby funkcionality na vzniklé molekule. Požadovaný produkt někdy, pokud je dienofil málo reaktivní nebo obtížně přístupný, nelze získat v jediné reakci; příkladem je použití α-chlorakrylonitrilu (CH=CClCN). Při reakci s dienem se skrz něj zavede do produktu α-chlornitrilová skupina, která je „skrytou funkcionalitou“, jež může být následně hydrolyzována na keton. α-Chlorakrylonitril je ekvivalentem ketenu (CH=C=O), jenž vytváří tentýž produkt během jediného kroku. Samotný keten ovšem není možné použít, jelikož reaguje s dieny nežádoucím způsobem ([2+2] cykloadicí) a tak je třeba použít „skrytou funkcionalitu“.  K dalším takto použitelným funkčním skupinám patří fosfoniové substituenty (které po Wittigově reakci dávají vzniknout exocyklickým dvojným vazbám), různé sulfoxidy a sulfonylové sloučeniny (obě jsou ekvivalenty ethenu) a nitroskupiny (ekvivalenty ketenu).

Varianty Dielsovy–Alderovy reakce.

Hetero-Dielsova–Alderova reakce.

Dielsovy–Alderovy reakce, při kterých alespoň jedna z výchozích látek má v molekule heteroatom, se nazývají hetero-Dielsovy–Alderovy reakce. Například karbonylové sloučeniny mohou reagovat za vzniku dihydropyranových cyklů, k tvorbě dusíkatých heterocyklů lze použít iminy, a to jako dieny i dienofily. Nitrososloučeniny mohou reagovat s dieny za tvorby oxazinů. Chlorsulfonyl-isokyanát je možné použít jako dienofil za účelem přípravy Vinceova laktamu.

Aktivace Lewisovou kyselinou.

Lewisovy kyseliny jako chlorid zinečnatý, fluorid boritý, chlorid hlinitý a chlorid cíničitý mohou být skrz koordinaci s dienofilem katalyzátory Dielsovy–Alderovy reakce. Vzniklý komplex je lepším elektrofilem a rychleji reaguje s dienem, navíc při tom často dochází ke zlepšení regioselektivity a stereoselektivity. Lewisovy kyseliny rovněž umožňují provádět reakci za nízkých teplot, tedy bez tepelné aktivace.

Asymetrická Dielsova–Alderova reakce.

Bylo vyvinuto několik postupů, jak ovlivnit stereoselektivitu Dielsovy–Alderovy reakce; patří k nim použití chirálních pomocníků či nízkomolekulárních organických katalyzátorů a katalýza chirálními Lewisovými kyselinami. Lze také použít Evansovy oxazolidinony, oxazaborolidiny, cheláty mědi s "bis"-oxazolinem, a imidazoliny.

Využití.

Dielsova-Alderova reakce se využívá při průmyslové výrobě cyklopentadienu, který je prekurzorem řady monomerů. Rovněž nachází využití při výrobě vitaminu B6.

Dielsova–Alderova reakce je reakce konjugovaného dienu s alkenem za vzniku cyklohexenu nebo jeho derivátu; jedná se o zvláštní příklad pericyklické reakce, která se podrobněji klasifikuje jako tepelně přípustná [4+2] cykloadice s Woodwardovým–Hoffmannovým symbolem [4 + 2]. Popsali ji Otto Diels a Kurt Alder roku 1928 a roku 1950 obdrželi za tento objev Nobelovu cenu za chemii. Díky tvorbě nových vazeb uhlík-uhlík představuje užitečný postup přípravy šestičlenných cyklů, přičemž se dá dobře ovládat regioselektivita a stereoselektivita vznikajících produktů. Lze ji využít k získání složitějších struktur při výrobě mnoha látek. Dielsovu–Alderovu reakci lze použít i u π-systémů s heteroatomy, jako jsou karbonylové sloučeniny a iminy, pak se vytváří příslušné heterocyklické sloučeniny. Reakci lze provést i k přípravě cyklů s jiným počtem atomů, zde ovšem nedosahuje takové univerzálnosti.

Die Diels-Alder-Reaktion ist eine chemische Reaktion, bei der Bindungen zwischen Kohlenstoff-Atomen aufgebaut werden. Sie wurde nach ihren Entdeckern Otto Diels und Kurt Alder aus Kiel benannt, die für ihre Arbeit 1950 mit dem Nobelpreis ausgezeichnet wurden.


Stavba.

Mají dvoustrannou tělní souměrnost a jedinou rovinu souměrnosti. Dvojstranná tělní souměrnost umožňuje rozeznat přední (paraziti - hlava s eskolexem) a zadní část těla. Jsou schizocelní (prostor mezi vnitřními orgány je vyplněn parenchymem se soustavou štěrbinek vyplněných tělní tekutinou). Na povrchu (tělní pokryv) mají jednovrstevný epitel ektodermálního původu. Dosahují velikosti od 0,15 mm do 17 m (některé tasemnice). Jsou to obvykle hermafrodité, jen vzácně gonochoristé. Mají ploché (dorzoventrálně zploštěné) dvoustranně souměrné tělo a slepě zakončenou trávicí soustavu. Cévní a dýchací soustava není vyvinutá, dýchají celým povrchem těla nebo anaerobně (endoparaziti). Vylučování zajišťují protonefridie, které jsou tvořeny plaménkovými buňkami. Nervovou soustavu tvoří objícnový prstenec a z něj vybíhající břišní provazce (většinou 6) spojené příčnými spojkami (komistrunami). Jejich vývoj je obvykle nepřímý, především parazité mají složité vývojové cykly.

Taxonomie.

Tradiční systém.

Třída: ploštěnky (Turbellaria).

Žijí hlavně ve sladké vodě, v mořích již méně. Na souši žije jen několik zástupců. Jejich tělo je pokryto obrvením, které přihání čerstvou vodu s kyslíkem. Mohutná svalovina se skládá ze 3 vrstev svalů - podélné, okružní, šikmé. Trávicí soustava začíná vychlípitelným hltanem. V přední části těla se nacházejí jednoduchá očka. Rozmnožují se pohlavně i nepohlavně, a to příčným dělením. Vajíčka kladou do zvláštních schránek ("kokonů") a nedospělí jedinci žijí a živí se jako dospělci. Většina ploštěnek je dravých.  Zástupci: ploštěnka mléčná ("Dendrocoelum lacteum"), ploštěnka potoční ("Dugesia gonocephala"), ploštěnka kalužní ("Dugesia lugubris)"

Třída: jednorodí (Monogenea).

Jednorodí jsou povětšinou vnější parazité ryb, obojživelníků a plazů. Na přední i zadní části těla jsou umístěny přísavky s drobnými háčky kterými se přichytávají na kůži svého hostitele. Vývojový cyklus není nijak složitý jelikož na rozdíl od většiny parazitujících ploštěnců jednorodí nestřídají hostitele. Zástupci: žábrohlíst ouškovaný ("Dactylogyrus vastator"), žábrohlíst dvojitý ("Diplozoon paradoxum")

Třída: tasemnice (Cestoda).

Dospělci jsou vnitřními parazity ve střevech obratlovců. Mají anaerobní metabolismus. V důsledku jejich způsobu života u nich zanikla trávicí soustava (cévní ani dýchací vyvinuta nebyla), živiny jsou přijímány celým povrchem těla. Jsou to poměrně nebezpeční parazité způsobují vážná onemocnění člověka i zvířat a to tím že odebírají živiny a do organismu vylučují toxiny. Mohou způsobovat trávicí poruchy nebo poškozovat tkáně. Mají složitý vývojový cyklus, mohou se vyvíjet až přes tři hostitele. Zástupci: tasemnice bezbranná ("Taeniarhynchus saginatus"), tasemnice dlouhočlenná ("Taenia solium"), měchožil zhoubný ("Echinococcus granulosus"), řemenatka ptačí ("Ligula intestinalis"), škulovec široký ("Diphyllobothrium latum")

Třída: motolice (Trematoda).

Motolice nemají článkové tělo. Mají složité vývojové cykly. U jejich zástupců se střídá partenogeneze s pohlavním rozmnožováním. Jsou to až na některé výjimky hermafroditi. Zástupci: motolice jaterní ("Fasciola hepatica"), "Fascioloides magna", "Paragonimus westermani", motolice žlučová, krevnička močová

Moderní systém.

Moderní fylogenetická systematika se snaží respektovat příbuznost jednotlivých skupin a eliminovat polyfyletické a pokud možno i parafyletické taxony. Molekulárními analýzami byla odhalena nepřirozenost bývalé třídy ploštěnek (Turbellaria). Zbylé tradiční třídy všechny spadají do jediné přirozené skupiny Neodermata, vztahy na bázi vývojové větve ploštěnců jsou však složitější, což si vyžádalo zásadní revizi hierarchických úrovní systému (české názvy dle BioLibu):

Fylogenetický strom.

Současné (r. 2015) představy o příbuzenských vztazích mezi recentními skupinami zobrazuje následující schéma:

Ploštěnci, dříve občas "ploší červi" (kvůli jejich plochému tvaru), zastarale "ploští červi", (Platyhelminthes, též Plathelminthes) jsou kmen prvoústých živočichů. Je známo kolem 20 000 druhů. Žijí v moři a sladké vodě, na souši, jako paraziti ve vnitřních orgánech hostitelů.

Plattwürmer (Plathelminthes, auch Platyhelminthes von griech.: "platys" = platt; "helminthes" = Würmer) sind einfache, zweiseitig symmetrische, abgeplattete, wurmförmige, wirbellose Tiere. Die meisten Arten sind Parasiten, wobei es allerdings auch freilebende, sich räuberisch ernährende Arten gibt. Zahlreiche Eigenschaften machen die Spezialisierung als Parasit oder Räuber möglich.


Struktura Armády Spojených států.

Americká armáda se skládá z těchto celků (od největších po nejmenší):  V minulosti se v armádě USA používal celek pluk (ang. "Regiment"), který byl mezistupněm mezi praporem a brigádou. Prapor byl spíše považován jako složka pluku. Po roce 1957 se celek pluk přestal primárně používat a v současnosti je jen několik specifických jednotek mající toto označení a strukturu (např. 75th Ranger Regiment). Pluku velí plukovník ("Colonel" – COL).

Součásti U.S. Army.

Divize.

Zde jsou uvedeny současné divize americké armády, a jejich velitelství. Dnes je řada těchto jednotek rozmístěna v Iráku v rámci Operace Iraqi Freedom, a také v Afghánistánu v operaci Trvalá svoboda a v Mezinárodních bezpečnostních podpůrných silách.  V současnosti prochází americká armáda transformací, např. brigády budou v budoucnu hlavní bojová uskupení, namísto divizí. Tři typy bojových brigádních týmů (BCT) jsou:

Uniformy.

Americký armáda používá od roku 2007 novou uniformu s digitální univerzální kamufláží vhodnou do všech prostředí zvanou Army Combat Uniform (ACU). Tato uniforma nahradila starší BDU uniformy "woodland" a "desert camouflage uniform".

Armáda USA v populární kultuře a ve filmu.

Armáda Spojených států amerických, její mužstvo, v podobě celkové či přes jednotlivce resp. jejich postavy, byla mnohokrát zobrazena v populární kultuře, ať už v podobě knižní, divadelní a především televizní a filmové. Ve Spojených státech existuje i několik televizních kanálů přímo na toto téma (U.S. Military Television Network, The Military Channel, The Military Channel Live TV, American Heroes Channel).  Armáda umožňuje zapůjčit své muže, zbraně, dopravní prostředky a ostatní vybavení pro velkorozpočtové hollywoodské filmy a to zadarmo – pod podmínkou, že scénář projde jejím úřadem pro veřejné záležitosti (Public Affairs), pobočkou pro zábavní média, kde jej příslušní pracovníci přečtou, analyzují a navrhnou úpravy, na které producenti musejí přistoupit – týkají se mezi jinými toho, aby armáda Spojených států byla zobrazena v dobrém světle. Produkci jsou pak přiděleni armádní konzultanti, kteří dohlížejí při natáčení, fungují jako odborníci v této oblasti a dohlížejí na průběh celé akce.

Armáda Spojených států amerických (ang. "United States Army") je jednou ze šesti složek Ozbrojených sil Spojených států amerických. Má zodpovědnost za pozemní operace. V roce 2005 měla 486 000 vojáků v aktivní službě (včetně 69 638 žen) a 591 000 vojáků v záloze: 325 000 v národní gardě armády (ang. "Army National Guard") a 246 000 v armádních rezervách (ang. "United States Army Reserve").

Die United States Army (U.S. Army) ist das Heer der Streitkräfte der Vereinigten Staaten und der größte der acht uniformierten Dienste der Vereinigten Staaten. Sie wurde im Jahre 1775 während des Amerikanischen Unabhängigkeitskrieges aufgestellt und trug maßgeblich zur Entstehung der Vereinigten Staaten bei. Der Auftrag der "Army", wie sie im offiziellen Sprachgebrauch genannt wird, ist die Wahrung US-amerikanischer Interessen im Ausland, aber auch die militärische Verteidigung der Vereinigten Staaten gegenüber anderen Staaten. Dazu unterhält sie Stützpunkte auf der gesamten Welt.


Název.

První dvě slova názvu jsou odvozeny od řeckého "kyklos – kruh". Poslední slovo je převzato ze Skotska, kde byl klan těsnou kmenovou pospolitostí svázanou pokrevními svazky.  Ze Skotska přijali jižní obyvatelé způsob svolávání družiny – a to pomocí zapáleného dřevěného kříže. Titul Nejvyššího náčelníka Klanu byl v celé Unii znám jako "Velký čaroděj", vůdcové ve státech se nazývali "Velkými draky", v okresech "Velcí obři" a místním organizacím veleli "Velcí Kyklopové". Celá organizace se nazývala "„neviditelným impériem“".

Historie.

Ku-klux-klan vznikl ve městě Pulaski, stát Tennessee, po občanské válce, když se u místního advokáta sešlo několik vysloužilých veteránů jižní armády a několik mladých bělochů z místní honorace.  Rozhodli se založit organizaci, která by bojovala proti výsledkům občanské války. Jižní státy byly tehdy poraženy a okupovány severní, federální armádou. Otroctví černochů bylo zrušeno a mělo se jim dostat rovných občanských práv. Členové nemohli zabránit zrušení otrokářství, ale byli rozhodnuti zabránit občanskému zrovnoprávnění černochů. Rozhodli se pro zastrašování a násilí vůči černochům.  Členové Klanu byli vyzbrojeni puškami, vycházeli v bílých dlouhých rouchách, nahoře zašpičatělých. V prvních letech po občanské válce stoupenci Klanu vyráželi převážně v noci, kdy například chytali černochy a na odlehlých místech je věšeli.  Když se černoch snažil uplatnit své volební právo, byl zavražděn někdy i přímo před volebními místnostmi. Policie takové vraždy většinou neřešila.. Občas vrahy zadržela na jednu noc do vězení a druhý den je propustila na kauci.  Ovšem teror Klanu nebyl zaměřen jen proti černochům. Směřoval i proti republikánům bílé pleti, kteří podporovali rovnoprávnost afroameričanů.  Na přelomu století vliv Ku-klux-klanu slábl. Teroristická činnost Klanu byla nahrazena právním zakotvením bělošské nadvlády. Opatření proti tomu, aby černoši směli volit, byla volební daň a tzv. zkoušky vyspělosti. Zkoušky vyspělosti spočívaly v tom, že černý volič byl přezkoušen ze svých znalostí. Otázky byly vybírány z akademických učebnic. Počítalo se s nízkým vzděláním černochů. Opatření byla velice účinná.  Ku-klux-klan byl znovu oprášen v roce 1916 a činnost rozvinul po první světové válce. Válka znamenala mnoho změn v myšlení a psychologii černochů. Černoši odcházeli za prací do větších měst, stávali se vojáky. Po konci války už nebyli ochotni dál snášet dřívější pořádky. Mnozí věděli, že v Rusku Říjnová revoluce nastolila nový řád. Začali se organizovat a chtěli občanská práva. Po těchto rozhodnutích začal znovu vystupovat Ku-klux-klan. Na Jihu byli jeho stoupenci mnozí policisté, ale i politici.

Zajímavosti.

Členství v některých organizacích klanu bylo tajné, a proto jejich členové používali slovo AYAK (z anglického "Are You A Klansman?" – Jste členem klanu?) pro vlastní identifikaci před ostatními členy. Obvykle se používala odpověď AKIA ("A Klansman I Am" – Jsem členem), která tento pozdrav dokončovala.  Níže uvedenou terminologii vymyslel William Joseph Simmons při příležitosti obnovy klanu v roce 1915. Klan v éře rekonstrukce používal jiné názvy. Jediné tituly, které převzali z dřívějška byly Čaroděj ("Wizard") – vůdce Klanu a Noční jestřáb ("Night Hawk") pro vedoucího v oblasti bezpečnosti.  Imperial Kludd byl kaplan tzv. Imperial Klonvokation, ale vykonával i jiné povinnosti jemu uložené Čarodějem Klanu.  Imperial Kaliff zastával po Čarodějovi druhou nejvyšší pozici v Klanu.  Kvůli utajení byly prozrazeny pouze některé tituly – Čaroděj, Noční jestřáb a další, většinou oblastní zástupci.  Historie roucha:  Roucho Ku-Klux-Klanu vzniklo z hábitu španělských kněží, kteří v tomto rouchu prováděli pohřební slavnosti a pohřby.

Ku Klux Klan v současnosti.

Současný KKK netvoří pouze jedna organizace. Je tvořen malými, na sobě nezávislými větvemi napříč celými Spojenými státy. Southern Poverty Law Center, organizace, která se zabývá extremistickými skupinami, v roce 2017 odhadla, že funguje minimálně 29 různých skupin vystupujících pod jménem KKK. Tyto skupiny mezi sebou soupeří o členy, pozornost médií a také o titul „právoplatného dědice“ původního Ku Klux Klanu. Právě kvůli vzniku těchto nezávislých odvětví je momentálně ještě těžší se do Klanu infiltrovat a určit celkové počty jeho členů. Odborní analytici jsou přesvědčeni o tom, že cca dvě třetiny členů Klanu se nacházejí v jižních státech USA, zatímco zbylá třetina se nachází především na Středozápadě USA.  Klan se snaží expandovat také na mezinárodní úrovni, avšak počty členů již nějaký čas postupně klesají. Důvodem jsou hlavně nedostatečná znalost používání internetu, historická spojitost s násilím, podpora skupin šířících nenávist a také snížení počtu mladých aktivistů, kteří by byli ochotni vstoupit do skupiny tohoto typu.  V roce 2015 počet KKK větví celostátně vzrostl ze 72 na 190.  Současné kampaně KKK pouze podnítily veřejný neklid týkající se nelegální imigrace, kriminality ve městech, registrovaného partnerství a sňatků osob stejného pohlaví. V roce 2006 J. Keith Atkins prohlásil, že „literatura a propaganda Klanu jsou vrcholně homofobní a podněcují násilí vůči gayům a lesbám.“ Od 70. let začal Klan směřovat svou zlobu i na tyto předtím nepovšimnuté skupiny obyvatelstva.  Mnoho KKK skupin se spojilo s jinými typy organizací prosazujících nadvládu bílých, jako například neonacisté. Některé z nich dokonce převzaly neonacistický vzhled a symboly skinheadů.  American Civil Liberties Union (volně přeloženo jako Americký svaz pro občanské svobody) poskytl právní obhajobu několika různým odvětvím Klanu. Důvodem jsou jejich práva, která vyplývají z prvního dodatku Ústavy Spojených států amerických, tj. shromažďovat se, pořádat průvody a pochody a také mít politické kandidáty ze svých řad.  Jeden z Čarodějů (vůdců) jednoho z amerických větví Klanu, Frank Ancona, byl v únoru 2017 zastřelen v Missouri pouze několik dnů po jeho záhadném zmizení. Jeho smrt byla prohlášena za vraždu a obviněni byli Anconova manželka a nevlastní syn. Prokurátor tehdy prohlásil, že jeho vražda neměla žádnou souvislost s jeho působením v Klanu, jednalo se o manželskou roztržku.  V alabamském týdenníku The Democrat-Reporter vyšel 14. února 2019 článek s názvem „Klan needs to ride again“ (volný překlad: „Klan by měl opět vyjet do ulic“). Šéfredaktor časopisu Goodloe Sutton vyzývá Klan, aby se vrátil zpět do ulic a podnikal své noční jízdy. Důvodem bylo plánované zvýšení daní v Alabamě. Sutton poté v rozhovoru naznačil, že Washington, D.C. by mohl být „očištěn“ metodou lynčování, konkrétně věšením. Sutton dále objasňuje, že chce věšet pouze socialisty a komunisty. Tento článek a jeho další prohlášení přiměly alabamské funkcionáře a Alabamskou tiskovou asociaci požadovat Suttonovu rezignaci. Asociace potom podmínečně vyloučila jeho týdeník ze svých řad. Poté se Sutton vyjádřil, že výše uvedený článek měl být ironický, avšak mnoho lidí podle něj dnes ironii nedokáže pochopit.  Seznam současných organizací Klanu od Anti-Defamation League:

Ku Klux Klan mimo Spojených států amerických.

Ku Klux Klan se lidé pokusili založit i ve státech mimo USA a Kanady.  Ve druhé polovině 90. let 20. století Peter Coleman, bývalý člen australské politické strany One Nation, založil několik větví KKK na území Austrálie. Kolem roku 2012 se Ku Klux Klan pokusil infiltrovat do dalších politických stran, např. Australia First.  Nábor nových členů byl zaznamenán také ve Velké Británii, konkrétně v 60. letech, kdy se politický aktivista Robert Relf zúčastnil založení britského KKK.  Také v Německu ve 20. letech 20. století byla založena KKK skupina s názvem "Ritter des Feurigen Kreuzes" („Rytíři ohnivého kříže”). Tato organizace byla rozpuštěna a její členové se přidali k nacistům poté, co převzali nadvládu nad Německem. Další německá skupina spojovaná s "KKK the European White Knights of Ku Klux Klan" („Evropští rytíři Ku Klux Klanu“) vznikla v roce 2012 a zviditelnila se, když německá média informovala veřejnost o tom, že dva policisté, kteří byli členy této organizace, kvůli svému členství v ní nepřijdou o práci.  KKK skupina vznikla dokonce i na Fidži na počátku 70. let 19. století. Založili ji místní bílí osadníci. Nakonec byla zrušena Brity. Ti, i když na Fidži oficiálně nevládli, hráli důležitou roli při vzniku tamní nové konstituční monarchie a tato monarchie byla soustavně ohrožována větví KKK na Fidži.  V brazilském São Paulo byl v roce 2003 zrušen web skupiny "Imperial Klans of Brazil" a její vůdce byl zatčen.

Ku-klux-klan, také známý jako Kukluxklan, nebo zkráceně Klan (zkratka KKK), je název řady bývalých i současných tajných a militantních organizací, původně pocházejících z jižních států USA. Ku-klux-klan jako organizace existoval ve třech různých obdobích dějin USA. Takzvaný první Klan se ve druhé polovině 19. století dopouštěl proti politicky angažovaným Afroameričanům a jejich spolupracovníkům fyzického násilí, útoků či vražd. Tyto události pokračovaly až do období kolem roku 1872, kdy byl Klan potlačen. Všechny tři „Klany“ se snažily prosadit „očištění“ americké společnosti a byly považovány za pravicové extremistické organizace. Tyto organizace prosazují nadvládu bílých, rasovou segregaci, antisemitismus, rasismus, antikatolicismus a odpor k nebělošskému přistěhovalectví. Jejich hlavním cílem jsou Afroameričané. Ve všech třech érách Klanu bylo členství přísně tajné, a proto se celkové počty členů často zveličovaly. Od poloviny dvacátého století se organizace vyprofilovala jako antikomunistická. Od 20. století některé z organizací KKK nikterak antikatolické nejsou.

Der Ku-Klux-Klan (KKK, ) ist ein rassistischer und gewalttätiger, vor allem in den Südstaaten der USA aktiver Geheimbund. Der Klan war 1865 bis 1875 und 1915 bis 1944 als einheitliche Organisation aktiv. Seit 1950 bestehen unter diesem Namen wieder mehrere voneinander unabhängige Gruppen.


Život a dílo.

Po studiu na prestižní École Normale Supérieure v Paříži se stal profesorem filozofie. Oproti v té době ve Francii převládajícím interpretacím Marxe, které se opíraly především o raného Marxe a jeho "Ekonomicko-filosofické rukupisy z roku 1844", zdůraznil, že Marxův filosofický význam spočívá především v jeho pozdním díle, zejména v "Kapitálu", který Althusser interpretuje prostřednictvím tzv. symptomálního čtení. Významná je Althusserova teorie ideologie a ideologických státních aparátů, na kterou řada teoretiků navazovala a dále ji rozvíjela (mezi jinými Slavoj Žižek, Judith Butlerová, Terry Eagleton, Waren Montag, Fredric Jameson aj.). Althusser byl členem Francouzské komunistické strany (PCF), nicméně jeho postoj k této straně byl po většinu jeho života velmi kritický. Předmětem Althusserovy kritiky bylo především nedostatečné vyrovnání se komunistických stran se stalinismem (navzdory přijetí kritiky "kultu osobnosti") a orientace komunistických stran na tzv. "teoretického humanismu", který (PCF) přijala jako svou oficiální doktrínu a který podle Althussera nevede k praktickému humanismu, ale spíše ideologicky maskuje mnohdy nehumanistické praktiky komunistických stran, orientuje tyto strany k liberalistické ideologii a vede je k reformismu v rámci ustaveného systému. Své teoretické postoje však v rámci komunistické strany neprosadil. Kritika francouzské komunistické strany později vyústila v jeho knize "Co déle nesmí přetrvávat v komunistické straně." V rámci své teorie Althusser prosazoval (podobně jako tehdy vlivný strukturalistický přístup) tzv. "teoretický antihumanismus", tedy názor, že společenská analýza má vycházet primárně z analýzy společenské struktury, nikoli z kategorií jako je "subjekt", "člověk", "vědomí" apod. Tím se stavěl proti přístupu fenomenologickému, existencialistickému a marxistickým interpretacím vycházejícím z raného Marxe. Althusserův důraz na strukturu vedl k tomu, že býval označován jako "strukturalistický marxista", byť sám strukturalismus odmítal s tím, že jeho (tj. Althusserovo) pojetí struktury nevychází ze strukturalismu, ale z Marxe a ze Spinozy.

Louis Pierre Althusser (18. října 1918 Birmandreis u Alžíru, Alžírsko – 23. října 1990 Paříž) byl francouzský filozof. Platí za jednoho z nejvlivnějších evropských marxistických filozofů 60. a 70. let 20. století. Mimo jiné byl učitelem osobností jako Michel Foucault, Jacques Derrida a Nicos Poulantzas.

Louis Althusser [] (* 16. Oktober 1918 in Bir Mourad Raïs im Département d’Alger, Französisch-Nordafrika (heute Algerien); † 22. Oktober 1990 in La Verrière im Département Yvelines) war ein französischer Philosoph. Er galt in den 1960er und 1970er Jahren als ein einflussreicher marxistischer Theoretiker. Seine intellektuelle Biografie nahm aber durch den Mord an seiner Frau 1980 ein tragisches Ende. Althusser war u. a. Lehrer von Alain Badiou, Michel Foucault, Jacques Derrida, Maurice Godelier, Nicos Poulantzas, Jacques Rancière, Étienne Balibar, Régis Debray und Bernard-Henri Lévy.


Historie.

Gary Barlow a Mark Owen přišli ze skupiny "Cutest Crush", Howard Donald a Jason Orange předtím působili v kapele "Street Band". V původní sestavě byl i Robbie Williams. Take That výrazně bodovali hned prvním albem, jež obsahovalo hity „Promises“, „Once You’ve Tasted Love", „It Only Takes a Minute" a „I Found Heaven".  Následovala šňůra britských hitparádových jedniček: „Pray" (1993), „Relight My Fire" (1993, se zpěvačkou Lulu), „Babe" (1993), „Everything Changes" (1994), „Back For Good" (1995), „Never Forget" (1995) a „How Deep Is Your Love" (1996, cover Bee Gees). Zlom nastává v červenci 1995, kdy kapelu opustil Robbie Williams, v roce 1996 vydali kolekci největších hitů "Take That: Greatest Hits" a oficiálně se rozpadli.  Následně se většina z nich představuje sólovými alby, např. Mark Owen debutuje albem "Green Man" (1996). Barlow má v témže roce sólové album "Open Road" a v roce 1997 vydává album i Williams ("Life Thru A Lens"). Ten se opět prosazuje v r. 1998 hitem „Millenium" a deskou "I ́ve Been Expecting".  Znovuzrození kapely se datuje na 14. září 2005, kdy vyšla výběrová deska jejich singlů, která navíc obsahovala doposud nevydané písně. V květnu 2006 podepsali smlouvu s vydavatelstvím Polydor, ve kterém následně vyšla deska "Beautiful World". Britské kvarteto se vrátilo triumfálně – jen v Británii se prodalo 1,5 mil. kopií jejich nové desky. Comeback byl navíc korunován vítězstvím na BRIT Awards 2008 v kategorii Singl roku a Nejlepší koncertní kapela. Singl „Shine" dokonce porazil „Foundations" od Kate Nash nebo „Ruby" od Kaiser Chiefs. V roce 2013 vystoupili v rumunské Bukuresti pod hlavičkou kapely PEDRO.

Take That je britský boy band založený v roce 1990 manažerem Nigelem Martinem–Smithem. Skupinu v současné době tvoří Gary Barlow, Mark Owen a Howard Donald. Robbie Williams skupinu v roce 1995 opustil a skupina se krátce nato rozpadla. V roce 2005 se Take That opět dali dohromady, vydali album "Beautiful World" a jejich singl „Shine“ triumfoval na BRIT Awards 2008. V roce 2010 se k nim vrátil i Robbie Williams. V roce 2012 Robbie Willams oznámil, že se na dalším albu jako člen skupiny nebude podílet. V roce 2014 Jason Orange oznámil, že skupinu opouští.

Take That ist eine britische Pop-Band und frühere Boygroup. Sie wurde 1989 in Manchester von Nigel Martin-Smith gegründet und war nach den Beatles die erste britische Boyband, die einen vergleichbaren Hype unter (insbesondere weiblichen) Jugendlichen auslöste. 1996 trennte sich die Gruppe, 2005 kam sie wieder zusammen. Aktuell besteht die Band aus den drei Gründungsmitgliedern Gary Barlow, Howard Donald und Mark Owen, gelegentlich ergänzt um Robbie Williams.


Děj.

Děj se odehrává na Britských ostrovech v království Cornwall, kde vládne král Mark. Jeho sestra Blanchefleura se právě provdala za Markova přítele, krále Rivalena. Rivalen však odjíždí do země Loonnoisu a chystá se do bitvy, proto svěří svou ženu podkonímu Rohaltovi. Rivalen se však již z bitvy nevrátí, těhotná Blanchefleura mu porodí syna a sama žalem při porodu zemře. O novorozeně, Tristana, se začne starat podkoní. Tristan vyrostl a stal se správným rytířem, jeho nevlastní otec Rohalt mu však nikdy nepověděl o jeho původu a rodičích. Jednoho dne se Tristan vydal rybařit na moře, jejich loď ztroskotala a on jako jediný přežil. Vlny ho zanesly až do království Cornwall, kde jej najde lovecká družina a přivede ho ke králi Markovi. Ten si vyslechne co se stalo a přijme jej do svých služeb, aniž by věděl, že je to jeho synovec, a Tristana si oblíbí.  Po pěti letech se v Cornwallu Tristan opět shledává s Rohaltem, ten jemu i Markovi poví o Tristanově původu a žádá, aby se Tristan postavil Morganovi, který se neprávem ujal trůnu. Tristan Morgana porazí, zvykl si však na svůj život a na Marka, a tak vládu přenechává Rohaltovi a odjíždí zpátky do Cornwallu. Zde se ale objevil obr Morholt, bratr irského krále a chtěl po Cornwallu daně. Tristan jej vyzval na souboj a zvítězil. V tu dobu irský král pořádá turnaj o ruku své dcery Isoldy, kterou chce Mark za ženu. Tristan, z něhož se nyní stal nástupce Markova trůnu, se nabídne, že Isoldu pro Marka vybojuje. Odjíždí do Irska a během turnaje, kde neustále vyhrává, se do něj Isolda zamiluje. Její city se ale změní poté, co se dozví, že ji Tristan nechce pro sebe, ale pro Marka, a že je to Tristan, kdo zabil jejího strýce. Začne jeho i Marka nenávidět, dostane proto od své služebné kouzelný nápoj, který má s Markem vypít, a tak se oba do sebe zamilovat. Při cestě zpátky do Cornwallu Tristan na palubě odvážel Isoldu. Na lodi však byl nedostatek vody a nešťastnou náhodou oba vypili kouzelný lektvar a zamilovali se do sebe.  Isolda se vdá za Marka, Tristan i ona jsou však nešťastní ze své lásky, protože nemohou být spolu. Král Mark ale často odjížděl ze svého hradu Tintangel, a tak Tristan mohl navštěvovat Isoldu v její komnatě. Po několika měsících si na Tristana počíhali jeho odpůrci a řekli vše Markovi. Ten tomu nevěří, Tristan je nucen odejít z hradu, místo toho se však skryje v lesích a opět se začne tajně stýkat s Isoldou. To se však po čase opět donese Markovi, který se na radu schová ve větvích stromů a čeká, až se Tristan s Isoldou sejdou. Ti si jej všimli a předstírali, že Tristan žádá po Isoldě, aby se za něj u Marka přimluvila. Mark ho na druhý den opět přizve na hrad, kde se oba milenci opět scházejí. Rádci poradí Markovi rozsypat u dveří komnaty mouku, kde na druhý den uvidí stopy. Tristan i Isolda jsou vyhnáni z hradu, žijí spolu šťastně a skromně v malém přístřešku. Po dvou letech král na lovu zabloudí a narazí na jejich chýši, kde spí vedle sebe. Tristan si ale únavou zapomněl sundat před spaním meč, který měl podél pasu a který rozděloval jeho a Isoldu. Mark navlékl Isoldě zpátky snubní prsten a odjel.  Isolda se s Tristanem pak musela rozloučit, dala mu svůj prsten a nešťastně se vrátila zpátky k Markovi. Tristan putoval světem, až se jednou setkal s rytířem Girfeltem, jenž měl sestru, která se jmenovala stejně jako jeho láska, Isolda. Vzal si ji tedy ve víře, že zapomene na svou milovanou, tak se ale nestalo. Tristan začínal být těžce nemocný, svěřil se se vším Girfeltovi a dal mu prsten, který od své Isoldy dostal, a poslal ho pro ni. Girfelt slíbil, že ji přivede, a domluvili se, že pokud bude mít Isoldu na lodi, tak vyvěsí bílou vlajku, pokud ne, černou. Vše ale slyšela jeho sestra, která když spatřila loď s bílou vlajkou, na Tristanovu otázku, jakou má barvu, zalhala; až když Tristan naposledy vydechl, teprve pak si vše uvědomila a začala litovat. Když Isolda přišla a viděla mrtvého Tristana, políbila jej a zemřela s ním.

Zpracování.

Na motiv "Tristana a Isoldy", který k nám pronikl z němčiny, vznikl v druhé polovině 14. století česky psaný rytířský epos zvaný "Tristram a Izalda". Na základě téže legendy zkomponoval v roce 1859 Richard Wagner operu "Tristan a Isolda". Bylo natočeno i několik filmů, nejnovější v roce 2006 s názvem "Tristan a Isolda" Kevina Reynoldse.

Tristan a Isolda je francouzský rytířský epos s milostnou tematikou, který vznikl zpracováním původní keltské legendy. Její nejstarší písemná verze pochází z 12. století a stala se inspirací pro mnoho děl evropské středověké literatury. Hlavním tématem je zde nenaplněná láska mezi rytířem Tristanem a irskou princeznou Isoldou (někdy také "Izolda", "Iseult", "Isolde" aj.).

Die Erzählung von Tristan und Isolde ist neben der vom Gral oder der von König Artus und seiner Tafelrunde einer der Stoffe, die von der erzählenden Literatur des europäischen Mittelalters häufig bearbeitet wurden. Zahlreiche Dichter unterschiedlicher Volksliteraturen – besonders in Frankreich und Deutschland – haben ihr dichterisches Können an der Gestaltung dieses spannungsreichen Stoffes erprobt.


Příběh a jeho historie.

Příběh vypráví o dívce přezdívané Červená karkulka, podle karkulky (karkule byla druh čepce), kterou stále nosí. V některých verzích jde o kapuci nebo kápi. Dívka jde lesem za svou babičkou, které nese něco k jídlu. Vlk chce dívku sežrat, ale bojí se to udělat přímo v lese (v některých verzích přihlížejí setkání dřevorubci). Dá se proto s dívkou do řeči a ta mu naivně prozradí, kam má namířeno. Navrhne jí tedy, aby nasbírala kytici květin, což udělá. Mezitím vlk přiběhne k domu babičky, předstírá, že je Karkulka a vloudí se dovnitř. Babičku sežere, oblékne se do jejích šatů a čeká na dívku. Když Karkulka přijde, sežere ji také. Poté přichází dřevorubec, rozřízne vlkovi břicho a babičku s Karkulkou, obě zcela v pořádku, zachrání. Poté naplní vlkovo břicho kameny, takže má vlk po probuzení těžké břicho a když se chce u studny napít, kameny ho převáží a on se utopí. Podle jiných verzí příběhu vlk babičku nesežere, ale zavře ji do komory, v některých je zase Karkulka zachráněna dřevorubcem ještě před sežráním.  Příběh vytváří jasný kontrast mezi bezpečným světem vesnice a nebezpečným temným lesem, což je pojetí v zásadě středověké, ačkoliv nejsou známé žádné tak staré verze. Zřejmý je také morální důraz – jak je důležité nesejít ze stezky.  Motiv vlka, který svou kořist spolkne, ale ta pak vyvázne z jeho břicha nezraněna, se objevuje také v ruském příběhu "Petr a vlk" a v dalším příběhu bratří Grimmů "O vlku a sedmi kůzlátkách", v podstatě jde o téma staré nejméně jako Jonáš a velryba.

Před Perraultem.

Přestože nejsou známé žádné psané formy časově předcházející zpracování Charlese Perraulta, prameny příběhu je možné vystopovat v ústní lidové slovesnosti mnoha evropských států. Některé z nich stále existují a velmi se liší od všeobecně rozšířené verze inspirované Grimmovými. Příběh byl vyprávěn francouzskými rolníky už ve 14. století, podobně tak v Itálii, kde stále ještě existuje několik verzí, např. „"La finta nonna"“ (Falešná babička). Je také možné, že tato pohádka vychází z velmi podobných orientálních příběhů. Podle analýzy vývoje příběhu pochází příběh již ze starověku a evropská verze se oddělila asi před tisícem let.  Prvotní variace příběhu se od toho dnes známého odlišují v řadě znaků. Záporný hrdina není vždy vlk, ale někdy jde o obra („ogre“) nebo vlkodlaka, čímž se příběh dotýká tehdy pořádaných procesů s vlkodlaky (podobným procesům s čarodějnicemi). Vlk obvykle nechá dívku vypít babiččinu krev a sníst její maso, takže se Karkulka na vlastní babičce bezděčně dopustí kanibalismu. Existuje verze, kdy dívka ulehne k vlkovi do postele, prohlédne jeho přestrojení a snaží se utéct. Jako výmluvu „babičce“ použije, že se potřebuje vyprázdnit a opravdu by nechtěla přímo v posteli. Vlk neochotně souhlasí, ale přiváže ji na provaz, aby nemohla utéci. Dívka ale provázek uváže na něco jiného a uteče mu k řece, kde dospělé ženy perou prádlo. Karkulka uteče na druhý břeh a když se jí vlk snaží dostihnout, ženy ho utopí.

Charles Perrault.

Nejstarší známá tištěná verze jménem "Le Petit Chaperon Rouge" pramení z francouzského folklóru 17. století. Byla vydána v roce 1697 ve sbírce "Pohádky matky Husy" Charlese Perraulta. Tato verze byla daleko temnější a také daleko zřetelněji moralizující než ty pozdější. Perrault do příběhu vložil mimo jiné právě červenou čepičku, resp. kapuci, které mnohé z výkladů příběhu připisují symbolický význam.  V tomto příběhu prozradí půvabná a dobře vychovaná vesnická dívka vlkovi to, co potřebuje vědět, aby se dostal k domku její babičky a tu sežral, aniž by ho viděli dřevorubci pracující v nedalekém lese. Příběh pokračuje nastražením pasti na Červenou karkulku, vlk ji sežere a tím příběh končí. Vlk je zde vítězem střetnutí a žádný happy end se nekoná.  Během osvícenství, Perraultovy doby, byly motivy pohádek silně upravovány a přizpůsobovány módnímu rokokovému stylu. Byly prezentovány spíše s ironickým odstupem a s násilně připojovanými moralitami. Tato verze je adaptací příběhu pro kulturu francouzských salónů konce 17. století, tedy pro úplně jiné posluchače než dříve, a stal se poučným příběhem, varujícím ženy před sbližováním s muži.

Bratři Grimmové.

V 19. století byly J. a V. Grimmům vyprávěny dvě různé německé verze; první Jeanette Hassenpflug (1791–1860) a druhá Marií Hassenpflug (1788–1856). Bratři z první verze vytvořili obsah příběhu a z druhé dodatek k němu. Příběh vyšel pod jménem "Rotkäppchen" v prvním vydání jejich sbírky "Kinder- und Hausmärchen" v roce 1812.  První část příběhu se natolik kryje s Perraultovou verzí, že z něj Grimmové téměř jistě čerpali. Konec je ale jiný – dívka a její babička jsou zachráněny lovcem; konec je identický se zakončením příběhu "O vlku a sedmi kůzlátkách", který je zřejmě zdrojem.  V druhé části příběhu dívka a babička chytí a zabijí jiného vlka, využívají přitom zkušenosti z předchozího zápasu a předvídají jeho jednání. Dívka mluvila s vlkem, ale nedbala jeho rady a z pěšiny nesešla, naopak co nejrychleji běžela k babičce a společně se zamkly v domku. Vlk ale vylezl na střechu a čekal. Babička, která se obávala, že by si na Karkulku počíhal na zpáteční cestě, nechala dívku do necek před domem nanosit vodu z jitrnic. Vlk čenichal, nakláněl se, až spadl, a v neckách se utopil.  V pozdějších vydáních, kdy editaci pohádek přebral po Jacobovi bratr Wilhelm, prošla většina příběhů drobnými úpravami. Jednalo se především o sjednocení stylu, přidání přímé řeči a zjemnění temných motivů. V roce 1857 dosáhl příběh dnešní podoby. Podle této verze byl také pořízen český překlad.

Inspirace.

Postavou Červené karkulky se inspiroval malíř a fotograf Anton Solomucha ve svých cyklech "Červená karkulka na návštěvě Louvru" a "Červená karkulka na návštěvě Černobylu". Anton Solomucha metodou klasického umění a "ironickou alegorií" vytvořil díla ve stylu připomínající malby v Louvru a zároveň zobrazil morbidní scény černobylské katastrofy.  Básník Jan Susa dosadil Červené Karkulky v knize Červené Karkulky (Amulet 2002) v ilustracích Miloše Nesvadby do různých světadílů a zemí a místo vlka použil místní dravce.

Červená karkulka je pohádka o setkání mladé dívky s vlkem. Tento příběh se během své historie velmi měnil a stal se předlohou pro značné množství moderních adaptací. Nejstarší psaná verze pochází z pera Charlese Perraulta, dnes asi nejrozšířenější verze je založena na zpracování bratří Grimmů.

Rotkäppchen (auch "Rotkäppchen und der (böse) Wolf", im österreichischen Burgenland und Ungarn auch "Piroschka", von ungarisch "piros": rot) ist ein europäisches Märchen vom Typ ATU 333. Es steht in den "Kinder- und Hausmärchen" der Brüder Grimm als "Rothkäppchen" an Stelle 26 (KHM 26) und geht durch mündliche Weitergabe über Johanna und Marie Hassenpflug auf Charles Perraults "Le Petit Chaperon rouge" in "" (1695/1697) zurück. Ludwig Bechstein übernahm das Märchen 1853 von den Brüdern Grimm in sein "Deutsches Märchenbuch" als "Das Rotkäppchen" (Nr. 9).


Život.

William Wordsworth se narodil 7. dubna roku 1770 v Cockermouthu (Cumberland, část tzv. Jezerní oblasti) jako druhé z pěti dětí. Jeho rodiči byli John Wordsworth a Anna Cooksonová. Jeho sestra Dorothy, se kterou si byli po celý život blízcí, se narodila následujícího roku a jejich křest probíhal naráz. Měli ještě tři sourozence: nejstarší Richard se stal právníkem, John (narozený po Dorothy) se stal námořníkem a zemřel v roce 1805, kdy loď Earl of Abergavenny, na které byl kapitánem, ztroskotala na jižním pobřeží Anglie. Nejmladší Christopher se stal ředitelem Trinity College v Cambridgi. Matka zemřela, když bylo Williamovi osm. Jejich otec byl právní zástupce Jamese Lowthera, prvního vévody z Lonsdale, a díky svým konexím žili ve velkém sídle na malém městě. Wordsworth, stejně jako jeho sourozenci, si nebyl s otcem příliš blízký až do jeho smrti v roce 1783. Tehdy bylo Williamovi třináct. Od roku 1787 studoval na St. John’s College v Cambridgi. V posledním ročníku studia se vydal na cestu po Evropě, která ho silně ovlivnila. Ve Francii se totiž dostal do kontaktu s probíhající francouzskou revolucí, s níž sympatizoval, a načas se ve Francii i usadil. Ve Francii také napsal svou první sbírku "An Evening Walk" (1793)"." Poté se vrátil do Anglie, kde se vzhledem ke svým profrancouzským postojům dostal do izolace (Francie se s Británií octla v té době ve válce). To se změnilo až roku 1795, kdy se potkal s Coleridgem, s nímž navázal osudové přátelství"." Proslulou společnou sbírku "Lyrical Ballads" vydali roku 1798. Svou nejslavnější báseň "Prelude" psal a předělával až do konce života, takže nakonec vyšla až posmrtně roku 1850. Závěr života trávil v Rydal Mount.

Ukázka.

Jak přelud byla spanilý  Jak přelud byla spanilý,
 když oči mé ji spatřily,
 tak luzná její podoba
 jak okamžiku ozdoba.
 Jak hvězdy v šeru její zrak,
 a jako soumrak vlasů mrak,
 vše na ní půvab hotový
 a rosný úsměv májový,
 stín tančící a škádlící,
 tu děsící, v ráz mizící.
  přeložil Jaroslav Vrchlický

William Wordsworth (ˈwɜːdzˌwəθ) (7. dubna 1770 Cockermouth, Lake District, Anglie – 23. dubna 1850 Rydal Mount) byl anglický romantický básník. Byl členem tzv. jezerní školy, tedy skupiny umělců, kterou spojoval život uprostřed nádherné přírody v Jezerním okrsku (anglicky Lake District) na severozápadě Anglie. Domníval se, že příroda je prostoupena duchovní silou, a pokud je s ní člověk v souladu, dostává i jeho život nový rozměr. Jeho "Lyrické balady", které napsal spolu se Samuelem Taylorem Coleridgem, jsou základním dílem jezerní školy. Za jeho vlastní mistrovské dílo je považována autobiografická báseň z jeho raných let (1798–1805), kterou několikrát revidoval a rozšířil a která vyšla až po autorově smrti pod názvem "Preludium" (angl. "The Prelude").

William Wordsworth (* 7. April 1770 in Cockermouth, Großbritannien; † 23. April 1850 in Rydal Mount, Großbritannien) war ein britischer Dichter und führendes Mitglied der englischen Romantikbewegung, die er 1798 durch die zusammen mit Samuel Taylor Coleridge verfassten "Lyrical Ballads" ("Lyrische Gedichte") initiierte. Als seine bekanntesten Werke gelten sein frühes autobiografisches Gedicht "The Prelude" ("Präludium") aus dem Jahr 1798 und das Narzissen-Gedicht "I Wandered Lonely as a Cloud" von 1804.


Historie.

Roku 1870 byl v Čechách povinný civilní sňatek u bezvěrců a u příslušníků státem neuznaných církví. Roku 1919 byla v Československu zavedena fakultativní možnost výběru mezi civilní formou sňatku či církevní. Původní návrh zákona dokonce neumožňoval církevní sňatek, což se ale nepodařilo prosadit.

Občanský sňatek v České republice.

Právní úprava vzniku civilního i církevního manželství je obsažena v § 656–676 občanského zákoníku.  Občanský sňatek spočívá v prohlášení muže a ženy o tom, že spolu vstupují do manželství před příslušným obecním úřadem, který je pověřen vést matriku. Lze tak učinit i v případě, pokud daný obecní úřad matriku nevede; obřadu však musí být přítomen zaměstnanec místně příslušného matričního úřadu. Představitelem orgánu veřejné moci, který sňatečný obřad vede a snoubence oddává, je starosta, místostarosta nebo jiná osoba touto činností pověřená (např. člen zastupitelstva obce nebo městské části). Občanský sňatek má proběhnout na místě, které je přímo určeno pro konání slavnostních obřadů a to nejlépe u matričního úřadu, který je příslušný dle místa trvalého bydliště alespoň jednoho ze snoubenců. Se souhlasem matričního úřadu jej lze provést kdekoli.

Formální kroky před uzavřením sňatku.

'""'K tomu, aby mohl proběhnout svatební obřad, je důležité učinit několik následujících kroků:

Uzavření manželství v zastoupení.

Existují-li důležité a závažné důvody pro které by se jeden ze snoubenců nemohl zúčastnit obřadu, může dle § 669 občanského zákoníku příslušný krajský úřad na žádost snoubenců povolit, aby projev vůle jednoho ze snoubenců o vstupu do manželství za něj učinil jeho zmocněnec. Uzavření manželství způsobem, kdy by oba snoubenci byli zastoupeni, občanský zákoník neumožňuje.  Zmocněncem může být pouze zletilá fyzická osoba, která je plně svéprávná. K žádosti o povolení uzavřít manželství zmocněncem je nutné předložit standardní doklady potřebné k uzavření sňatku a písemnou plnou moc s ověřeným podpisem, která obsahuje následující: Udělenou plnou moc je možné odvolat. Odvolání bude účinné jen tehdy, dozví-li se o něm druhý snoubenec dříve, než učiní svůj sňatečný projev vůle.

Úkony nutné po uzavření manželství.

Po uzavření manželství je třeba vyzvednout si v co nejkratší době oddací list (8 pracovních dnů), který je nutný pro vyřízení nových dokladů.  Občanský průkaz mění oba manželé. Cestovní pas, řidičský průkaz, průkaz pojištěnce a další průkazy se jménem mění ten z manželů, který se rozhodl pro změnu příjmení.

Uzavření manželství státního občana České republiky s cizincem na území České republiky.

Základní informace o uzavření sňatku s cizincem jsou stejné jako při uzavření sňatku dvou občanů České republiky. Jsou zde potřeba i stejné doklady. Pokud ovšem jsou doklady vystavené orgány cizího státu, musí být opatřeny potřebnými ověřeními, pokud mezinárodní smlouva, kterou je Česká republika vázána, nestanoví jinak. Tyto doklady musí být přeložené do českého jazyka.  Ten ze snoubenců, který je cizí státní příslušník, musí matričnímu úřadu předložit potvrzení o oprávnění k pobytu na území ČR, a to ještě před uzavřením sňatku. Potvrzení vydává Ministerstvo vnitra České republiky. Potvrzení nesmí být starší 7 pracovních dnů. Potvrzení o oprávnění k pobytu nepotřebuje občan Evropské unie nebo pro občan jiného smluvního státu dohody o Evropském hospodářském prostoru.  Při uzavření manželství mezi snoubenci, z nichž jeden je cizím státním příslušníkem, je stanoven správní poplatek ve výši 2.000 Kč.  Pokud ten ze snoubenců, který je cizincem, nerozumí nebo nemluví česky, je povinností zajištění tlumočníka na vlastní náklady. Bez tlumočníka nelze prohlášení o uzavření manželství provést. Tlumočník může být jmenován ministrem spravedlnosti nebo předsedou krajského soudu nebo si ho mohou snoubenci zvolit sami. V takovém případě musí tlumočník složit slib do rukou matrikáře. Tlumočník podepisuje protokol o uzavření manželství.

Občanský sňatek (rovněž také sňatek civilní) je forma sňatku, která probíhá před představitelem veřejné moci a v přítomnosti matrikáře. Od občanského sňatku odlišujeme sňatek církevní, který se uskutečňuje před osobou pověřenou oprávněnou církví nebo náboženskou společností.

Die Zivilehe ist die in den meisten Ländern als Rechtsinstitut des Zivilrechts ausgestaltete Form der Ehe. Sie ist Gegenstand des Eherechts.


Mládí a nástup na trůn.

Basileios se narodil roku 958 jako nejstarší syn císaře Romana II. a jeho manželky Theofano. Byl vnukem Konstantina VII. a pravnukem velkého císaře Romana I. Ještě za otcova života roku 960 byl Basileios prohlášen jeho spolucísařem. Když roku 963 Romanos II. zemřel, byli Basileios a jeho bratr Konstantin teprve děti a tudíž se nemohli ujmout samostatné vlády. Basileiova matka se znovu provdala za známého generála Nikefora Foka a ten uzurpoval veškerou moc na sebe. Když byl Nikeforos za pomoci Basileiovy matky roku 969 zavražděn, vlády se zmocnil Jan I. Tzimiskes. Oba legitimní císaři byli opět zatlačeni do pozadí. Samostatné vlády se Basileios chopil teprve ve svých osmnácti letech roku 976, jeho bratr byl formálně spolucísařem.

Císařská vláda.

Boj o trůn a občanská válka.

Ani nyní však nikdo nepočítal s tím, že by se vlády měli chopit legitimní císaři. V říši vypukl ohromný zmatek. Regentem se prohlásil mocný eunuch parakoimomenos Basileios, který byl levobočkem císaře Romana I. Proti regentovi se však postavil představitel mocného aristokratického rodu Bardas Skleros, který vykonával funkci mezopotámského duxe. Ten shromáždil v Malé Asii mnoho svých stoupenců a poté obsadil významné město Meletine, kde se sám prohlásil císařem a vytáhl proti hlavnímu městu. Eunuch Basileios však získal podporu dalšího mocného rodu Foků. Jejich představitel Bardas Fokas se postavil do čela oddílů věrných eunuchovi a vytáhl proti Sklerovi. V bitvě svedené v Malé Asii roku 979 Fokas porazil Sklera a ten byl nucen prchnout na arabské území, kde byl na chalífův příkaz držen sedm let v pohodlné internaci v Bagdádu. Skutečnou vládu v říši nadále vykonával eunuch, který se staral o byrokratický aparát, a Bardas Fokas, který byl jmenován vrchním velitelem armády.

Převzetí moci.

Legitimním císařům zůstávaly jen vnější znaky císařské moci, aniž ji však mohli skutečně vykonávat. Mladší Konstantin milující rozkoše dvorského života se s tím snadno smířil. Basileios, který byl mužem přísné, zasmušilé a podezřívavé povahy, nedbal o vnější nádheru ani o jakékoliv rozptýlení, neměl přátel, nikdy se neoženil ani není známo, že by měl milenky, se s tímto údělem jen tak smířit nehodlal. Všechen jeho zájem se upínal jen ke správě státu a výkonu moci. To ovšem naráželo na odpor všemocného ministra. Basileios si však pomalu, ale jistě připravoval půdu pod nohama k převzetí moci, která mu oficiálně náležela. Eunuch se začal obávat rostoucí moci císaře a roku 985 proti němu zřejmě chystal spiknutí. Císař Basileios zareagoval velmi rázně, dal eunucha zatknout, zkonfiskoval jeho ohromný majetek, nahromaděný ne právě čestnými obchody a poslal jej do vyhnanství. Ve vyhnanství eunuch brzy zemřel, pravděpodobně v důsledku šoku. Opět se projevil prvek tolik příznačný pro byzantskou společnost, kdy se z nejmocnějšího muže říše stal ze dne na den nejubožejší žebrák.  Basileios se prozatím neodvážil zasáhnout i proti Fokovi, avšak zbavil jej jeho titulu velitele armády a místo toho jej jmenoval duxem Antiochie, což byl sice čestný úřad, ale císař tak fakticky odsunul Foku daleko od moci a armády.

Tažení proti Bulharům a občanská válka.

Zatímco se Byzanc utápěla ve vnitřních sporech, Bulhaři využili zmatků a vymanili se z nadvlády říše. Do čela povstání se postavili tzv. komitopulové, což byli čtyři bratři, pravděpodobně synové bulharského úředníka ("komety"). Roku 980 byl naživu jen nejmladší z nich Samuel. V té době ovládal již celou západní část Bulharska, ovládl Makedonii a později rozšířil svou moc i na Epir a část Albánie, kde dobyl hlavní byzantský přístav v oblasti Dyrachion (dnešní Drač). Brzy na to začali Bulhaři pronikat hlouběji do Řecka a roku 985 dobyl Samuel Larissu v Thesálii a na jaře následujícího roku oblehl Berrhoiu, vzdálenou jen několik hodin jízdy od Soluně. Basileios to uvítal jako vhodnou možnost předvést, že i on je zdatným vojevůdcem. Císař naplánoval vpád do týlu nepřítele, dobytím Serdiky, které by přerušilo zásobování bulharského vojska, avšak nechal se vlákat do léčky a jeho vojska byla poražena v bitvě u Trajánovy brány; sám císař stěží vyvázl životem. Porážka vzbudila v byzantské společnosti značné pobouření. Představitelé vojenské aristokracie v ní spatřovali důkaz císařovy neschopnosti. Objevili se hned dva uzurpátoři. Z arabského zajetí se vrátil Bardas Skleros a shromažďoval kolem sebe znovu své přívržence. Bardas Fokas mu však nabídl, aby se spojili a o císařskou moc se podělili. Skleros nabídku přijal. Fokas jej však nechal zrádně přepadnout a zajmout. V srpnu roku 987 se dal Fokas, za souhlasu značné části maloasijských magnátů, provolat na panství svého přítele Eustathia Malenia císařem. Na jaře 988 pak s velkou armádou vytáhl proti hlavnímu městu.

Vyjednávání s Rusí a definitivní porážka uzurpátorů.

Basileios se ocil v zoufalém postavení. Jeho jediné oddíly byli příslušníci císařské gardy v hlavním městě. Mohl se také spoléhat na přízeň obyvatel Konstantinopole, kteří vojenskou aristokracii upřímně nenáviděli. I tak však vypadala situace beznadějně. Basileios nicméně nepodlehl, naopak prokázal značnou rozhodnost a prozíravost, které byly pro něj příznačné. Odvolal se na smlouvu mezi Janem Tzimiskem a ruským knížetem Svjatoslavem a obrátil se na Svjataslavova syna Vladimíra se žádostí o pomoc. Vladimír projevil ochotu poslat císaři své varjažské bojovníky, žádal ovšem vysokou cenu – jeho přáním bylo, aby mu císař poslal za manželku pravou, v purpuru zrozenou (porfyrogenetu), byzantskou princeznu za manželku. Znamenalo to nejvyšší diplomatické uznání, privilegium, jakého se až do té doby žádnému za barbarského považovanému vládci nedostalo. Basileios byl okolnostmi přinucen na žádost knížete přistoupit a rozhodl se mu poslat svou sestru Annu za ženu. Podmínkou císaře ovšem bylo, že pohanský kníže všechny své ostatní manželky zapudí a že přijme křesťanství. Tak došlo za Basileiovy vlády k pokřestění Rusi z Byzance, což mělo pro další osudy této země rozhodující historický význam. Jakmile bylo toto dohodnuto, byla princezna poslána s velkým doprovodem na Chersonésos a odtud cestovali na sever do Kyjeva, Vladimír jim přijel naproti k Dněpru a zde došlo i k pokřtění Rusů.  Mezitím bylo do Konstantinopole posláno 6 000 varjažských bojovníků na veslicích. Císař s těmito posilami vyrazil proti uzurpátorovi. Obě armády se střetly u Abydosu. Fokovo vojsko bylo mnohem větší než císařovo, avšak štěstí stálo na straně Basileia: Fokas spadl s koně, zřejmě raněn mrtvicí, a bitva se zvrátila v rozhodný masakr povstaleckých sil. Kníže Vladimír mezitím potlačil revoltu, která vypukla na Krymu. Sklerovi, který uprchl ze zajetí císař nabídl dohodu, že jej učiní svým spoluvládcem, ten nabídku přijal, ale ve skutečnosti zbytek života strávil v pohodlném zajetí v hlavním městě. Basileios se tak ve svých pětatřiceti letech, 26 let od smrti svého otce, stal skutečným autokratorem (samovládcem) Byzantské říše.

Války proti Bulharům.

Bulharský Samuel mezitím využil rebelií v Byzanci, zmocnil se téměř dvou třetin Balkánu a podnikal bez jakéhokoliv odporu nájezdy do Řecka. Císař Basileios zahájil nové válečné akce proti Bulharům roku 991. Poučen svým předchozím neúspěchem nyní postupoval pomalu a vytrvale, místo velkých bitev se soustředil na postupné získávání klíčových strategických bodů. Basileios se pokoušel získat spojence proti Bulharům i v zahraničí. Snažil se na svou stranu získat především chorvatského panovníka, kterému udělil vysoké říšské tituly a učinil ho správcem dalmatských měst. Podobným způsobem se Basileios snažil získat na svou stranu i Srby. Úspěšnost císařova postupu proti Bulharům však přerušila jeho nezbytná přítomnost na východní hranici. Samuel zatím dobyl Dyrrachion a podmanil si Srbské knížectví Rašku. Na základě těchto úspěchů se roku 997 prohlásil carem. Po Basileiově zásahu na východě byl roku 1001 uzavřen mír s Fatímovci a císař zabezpečil své východní hranice. Po tomto úspěchu se vrátil do evropské části své říše a zahájil novou ofenzívu proti Bulharům. Byly zahájeny rozsáhlé operace kolem Soluně, kde byla dobyta zpět města Vodena, Berhoia a Servia. V následujících letech obsadily císařské oddíly Filipopolis na severozápadě Thrákii. Postupně se Basileiovi podařilo odříznout Bulhary od centrálních oblastí jejich říše dobytím Preslavi a Plisky, která byla Samuelovou základnou v Makedonii. Roku 1004 zvítězil Basileios nad Samuelem ve velké bitvě u Skopje, roku 1005 byl Samuel byzantským dobytím Drače izolován od přístupu k moři. Následující léta se vyznačovala pleněním a krutým zabíjením v oblastech, kudy táhla vojska obou stran. K rozhodující bitvě došlo 29. července roku 1014 u Kleidonu. Bulharské vojsko bylo naprosto rozdrceno a bylo zajato na 14 000 Bulharů. Tehdy se císař rozhodl k hrůznému činu, který mu vynesl jeho přívlastek Bulharobijce: všichni zajatci byli oslepeni, pouze každému stému bylo ponecháno jedno oko, aby mohl zbylých 99 druhů odvést domů. Když car Samuel tento strašlivý průvod spatřil, byl raněn mrtvicí a dva dny na to zemřel.  Basileios se musel v následujících letech vypořádat s jeho nástupci, nakonec válka skončila roku 1018 absolutním vítězstvím Byzantinců. Bulharsko celé bylo opět začleněno do říše a byl zde obnoven thematový systém. Císař Basileios sám vstoupil roku 1019 do Ochridu, Samuelova někdejšího sídelního města, byl nepopiratelným vládcem celého Balkánu. Severní hranici říše opět po více než třech stoletích tvořila řeka Dunaj. Po svém absolutním vítězství se Basileios rozhodl vrátit do Konstantinopole, ovšem předtím vykonal velkou okružní cestu po Balkáně a zastavil se v Athénách, kde v Parthenónském chrámu, proměněném již dávno v kapli Panny Marie, poděkoval bohodoričce za obnovu moci své říše.

Chazarské tažení.

Krym se již dlouhou dobu před nástupem Basileia II. nalézal mimo faktickou kontrolu říše. Byzanc ovládala jen několik izolovaných měst roztroušených po pobřeží, zatímco většina Krymu byla ovládána Chazary, dříve největšími spojenci říše proti arabským výbojům. Císařská vojska roku 1016 ve spojení s Mstislavem Černigovským zahájila útok proti Chazarům a následně byl celý jižní Krym navrácen pod vládu impéria, zatímco sever byl připojen k Rusi.

Východní tažení.

Kampaně proti Arabům.

Na východě byly císařovy kampaně v porovnání s jeho předchůdci relativně nevelké. Říše získala v předchozích letech rozlehlá území a Basileios, jehož životním cílem bylo podrobení Bulharů, chtěl pouze udržet vládu nad zisky svých předchůdců. V devadesátých letech 10. století ohrožoval Antiochii emír z Aleppa. Správce Antiochie byl v jedné z bitev poražen a přišel o většinu mužů. Aleppský emír roku 995 oblehl Antiochii, jejíž pád by zcela jistě znamenal ztrátu celé Sýrie. Basileios se opět prokázal schopným energické akce, vzdálenost téměř 2 000 km z Balkánu do Sýrie zvládl urazit za bezmála třicet dní a Arabové, zcela ohromeni zvěstí, že sám císař se objevil v Sýrii, se dali na útěk. Císař zahájil tažení, při kterém dobyl Aleppo a vynutil si vazalství a roční poplatky od emíra. Pak se Basileios obrátil na jih proti Fatímovcům a v letech 999-1000 uspořádal tažení, při kterém vyplenil Emesu a Tripolis. Fatímovci ohromeni jeho mocí raději uzavřeli mír a císař se mohl v klidu věnovat své dobyvačné válce v Bulharsku.

Války s Gruzií a Armény.

Basileios dosáhl územních zisků i na Kavkaze, v Gruzii a Arménii, kam uspořádal celkem tři výpravy. První výprava byla uskutečněna poté, co se vítězný Basileios vrátil ze Sýrie, přezimoval v Tarsu a zde se dozvěděl o zavraždění gruzínského krále Davida, který kdysi podporoval Bardu Foku. Císař pokračoval do Meletine a odtud na sever přes řeku Tigris. Poté císař vpadl na území Gruzínských knížectví a připojil Davidova panství ke své říši, ostatní knížata se stala císařovými vazaly.  Za válek císaře s Bulharskem, obsadil nový gruzínský král Jiří I. některá území, na která si činili nárok Byzantinci. Jelikož válka s Bulhary byla v plném proudu, císař nemohl zasáhnout, ale jakmile bylo Bulharsko připojeno k říši, obrátil Basileios svou pozornost na východ. Roku 1021 zahájila mohutná armáda vedená samotným císařem tažení proti Gruzii. V bitvě u Shirimni byli Gruzínci těžce poraženi. Po vypálení města císař vpochodoval do oblasti Tbilisi, kam žádný císař od dob Herakleia nevstoupil. Král Jiří, který byl opuštěn i svým spojencem, arménským knížetem z města Ani Hovhanem Smbatem, se poddal císaři a předal mu sporná území. Hovhanes Smbat podepsal s císařem smlouvu, která zajišťovala, že Ani a Tao případnou po jeho smrti Byzanci.

Italská politika.

Basileios nezapomínal ani na své západní državy v Itálii. Během první poloviny císařovy vlády byly italské provincie soustavně napadány muslimy ze Sicílie. Rozsáhlé oblasti byly vypleněny a vylidněny. Jelikož Arabové svými nájezdy postupně ohrožovali i střední Itálii, západořímský císař Ota II. se rozhodl s touto hrozbou vypořádat a dokonce vpadl roku 982 na území byzantské Itálie, přičemž Byzantinci neodporovali a nebránili císaři v postupu proti Arabům. Ota však utrpěl porážku a byl přinucen stáhnout se zpět. V roce 986 pak byla Gerace v Kalábrii dobyta muslimy a roku 988 padla Cosenza. V letech 1002 až 1004 Arabové vážně ohrožovali město Bari, hlavní byzantskou výspu na italské pevnině, a pouze zásah Benátek, které byly Basileiovým spojencem, přispěl k tomu, že město nepadlo. Roku 1009 pak byla Cosenza dobyta zpět.  Císař se ve své italské politice opíral právě o Benátskou republiku. Roku 992 vydal chrysbullu (listinu opatřenou zlatou pečetí), kterou uděloval Benátkám výhodné obchodní podmínky. Benátky pak uznávaly byzantskou svrchovanost a měly být Byzanci k dispozici se svým loďstvem pro ochranu jihoitalských držav. Spojenectví bylo zpečetěno i sňatkem mezi byzantskou šlechtičnou a synem benátského dóžete.  Arabové si i přesto po celé léta počínali v Itálii zcela troufale, a to i přesto, že do Itálie byli posíláni přední císařští velitelé a postupně byla výrazně rozšířena posádka v Bari. Byzantincům se nakonec dostalo podpory nejen od města Pisy, ale i od Umajjovců, vládnoucích v jižním Španělsku, kteří byli v nepřátelství s Araby na Sicílii a ze severní Afriky. Basileios se snažil zastavit útoky Arabů i diplomaticky, posílal jim četné dary či úplatky. Avšak krom arabských útoků sužovala byzantskou správu i rebelie bohatého občana s Bari Melase. Ten vedl roku 1009 povstání proti katepanovi Janu Kukuovi. Revolta sice byla následujícího roku potlačena, ale později vypuklo povstání znovu a bylo potlačeno až roku 1017. Melas se proti Byzanci dokonce spojil s lombardskými městy a Normany. Po vítězství nad Normany začal císař Basileios připravovat invazi, která měla opět připojit Sicílii k říši. Nežli však mohla být uskutečněna, císař 15. prosince roku 1025 zemřel.

Vnitřní politika.

Císař Basileios nikdy nezapomněl na příkoří, která utrpěl od svých uzurpátorských poručníků a dalších aristokratů. Jeho vnitřní politika se vyznačovala častými zásahy proti aristokracii, kterou císař nenáviděl. Vystupoval jak proti jednotlivcům, tak i vůči celé společnosti. Je známo mnoho případů, kdy Basileios zničil i nejmocnější osoby v říši. Dal zkonfiskovat jejich majetek, jiné poslal do vyhnanství nebo je držel v zajetí v Konstantinopoli a z některých dokonce učinil obyčejné rolníky. Ve své zákonodárné činnosti císař navazoval na Romana I. Lakepana. Zrušil všechna ustanovení svých bezprostředních předchůdců ve prospěch statkářské společnosti a nařídil bezpodmínečné vrácení pozemků odcizených drobným rolníkům, pokud je nabyvatel nezískal před více jak 75 lety a nemohl se prokázat listinami potvrzující legální převod pozemků. Pokud šlo o pozemky patřící dříve státu, promlčecí lhůta byla zrušena na celou dobu trvání Římského impéria a držitelé takových pozemků se museli prokázat listinami z dob císaře Augusta. Ještě větší břemeno pro bohaté statkáře znamenal zákon týkající se změny instituce allegyon, tj. kolektivní povinnosti vesnické pospolitosti platit daně i z neobdělávané půdy ležící ladem. Ptochoi (chudí) byli této povinnosti nadále zbaveni a ta připadla na dynatoi (mocné), kteří měli své statky v okolí. Stejně tak Basileios svými zákony poněkud omezil i práva církve rozšiřovat svůj pozemkový majetek na úkor selské půdy a zejména na úkor finančních nároků státu. Všechna tato opatření byla po celou dobu Basileiovy vlády tvrdě uplatňována a vymáhána. Těžce postihla řadu aristokratických rodin, zato finance státu a tím i potřebné armády byly dobře zajištěny. Basileios věnoval pozornost také vojenským statkům a dbal, aby se všichni stratiotai (drobní pozemkoví vlastníci povinní vojenskou službou), kteří se uchýlili pod „ochranu" mocných magnátů, opět ujali hospodaření na svých statcích a plnili své vojenské povinnosti. Ve skutečnosti to neznamenalo obnovení jejich původního statusu svobodných rolníků, z paroiků (závislých rolníků) soukromých magnátů se tak stávali do určité míry paroiky státu. Byl to další proces utváření feudálních vztahů v Byzanci, které se na rozdíl od západu vyznačovaly velkou rolí centralizovaného byrokratického aparátu a přímou závislostí zemědělského obyvatelstva na státní moci. Je zajímavostí, že když Bulharsko bylo dobyto, byla zemi ponechána jistá autonomie, bulharský patriarchát byl sice zrušen a bulharská církev podřízena Konstantinopoli a docházelo k helénizaci Bulharska, avšak císař například povolil Bulharům platit daně ve stejné výši jako za carství a dokonce v naturáliích, což bylo pro tamní primitivní zemědělství velmi výhodné.

Zahraniční politika.

Jak již bylo řečeno, Basileios se opíral o spojenectví s Benátkami, které byly faktickým vazelem císařství, stejně tak jako Allepský emirát a Chorvatsko, ty všechny byly protektoráty císařství. Přestože byl Basileios po celou dobu své vlády zaměstnán boji na Balkáně i na východě, neztrácel ze zřetele byzantské državy v jižní Itálii, o jejichž dobytí měli zájem nejen sicilští Arabové, ale také římští císařové. Jejich expanze však končila neúspěchem. To bylo zřejmě jednou z příčin, proč se snažili navázat kontakty s Byzancí. Bezprostředně po nastolení Oty III. byl do Konstantinopole vyslán piacenzský arcibiskup řeckého původu Ioannes Filagathos, aby opatřil mladému císaři nevěstu. Basileiovi se tak naskytla zajímavá příležitost. Sám se nikdy neoženil, a neměl proto dědice, jeho bratr a formální spoluvládce Konstantin VIII. byl otcem tří dcer. Na druhé straně pocházela Otova matka Theofano z Byzance. Spojení východního a západního císařství nebylo sice reálné, neboť mezi Východem a Západem existovaly příliš hluboké rozdíly v mnoha sférách života, ale z dobové perspektivy vypadala situace nepochybně jinak. Roku 1001 byla Otovi III. zasnoubena Basileiova neteř Zoe a vydala se na cestu za svým ženichem. V Bari ji však zastihla zpráva, že císař nečekaně zemřel a toto dynastické spojení se neuskutečnilo.

Dědictví.

Basileios II. zanechal svým následníkům rozlehlou, dobře zorganizovanou a ekonomicky prosperující říši. Jeho říše opět sahala od Eufratu až k Itálii, od Sýrie až po Dunaj a Kavkaz. Byzantská říše dosáhla největší rozlohy od dob císaře Herakleia a již nikdy neměla být větší. Basileios také nahromadil obrovské bohatství, při jeho smrti se podzemních pokladnicích císařského paláce nacházelo na 12 000 000 zlatých mincí a ještě větší hodnotu měly nashromážděné klenoty, šperky a relikvie. Existence říše však byla pevně spojena s osobou panovníka, který dokázal razantně prosadit svoji absolutní moc a veškerou činnost mohutné armády včetně jejích aristokratických velitelů a úřednického aparátu podřídit zájmům státu. Následující císaři nebo regenti zdaleka nedosahovali kvalit svého předchůdce, a tak Basileiova smrt v roce 1025 předznamenala konec vrcholného období středověkých byzantských dějin. Stačilo několik desítek let a dědictví po jednom z nejvýznamnějších císařů vzalo rychle za své. Centralizovaná správa a thémní organizace se začaly rozpadat, úpadek postihl také hospodářství. Více než zájmy státu hájili nyní císaři zájmy jednotlivých magnátských rodin, jejichž separátní moc byla opět na vzestupu. Zanedbávané vojsko již nebylo schopné úspěšně čelit všem zahraničně politickým nebezpečím, ať již šlo o bouřící se Srby a Bulhary, útoky kočovných Pečeněhů, Normany rozšiřující své panství v jižní Itálii nebo Seldžucké Turky, kteří se objevili u východních hranic říše.

Basileios II. nazývaný Bulgaroktonos – Bulharobijce (asi 958 – 15. prosince 1025) byl jedním z nejvýznamnějších byzantských císařů, válečníků a vojevůdců. Vládl v letech 976–1025 a dovršil panování makedonské dynastie. Dosáhl územního rozmachu Byzance v rozsahu od břehů Sávy a Dunaje až po Eufrat.

Basileios II. "der Bulgarentöter" (, ; * 958 in Didymoticho; † 15. Dezember 1025 in Konstantinopel) war von 976 bis 1025 Kaiser des Byzantinischen Reiches. Seine Regierungszeit gilt allgemein als ein Glanzpunkt der byzantinischen Geschichte. Er entstammte der Makedonischen Dynastie.