Definice.

Markovský rozhodovací proces je uspořádaná čtveřice formula_13, kde (Teorie Markovských rozhodovacích procesů ve skutečnosti nevyžaduje, aby formula_14 nebo formula_15 byly konečné množiny, ale základní algoritmus níže předpokládá, že jsou konečné).

Problém.

Hlavním úkolem Markovských rozhodovacích procesů je najít "strategii" pro uživatele: funkci formula_30, která specifikuje akci formula_31, kterou zvolí uživatel ve stavu formula_1. Je třeba poznamenat, že je-li jednou Markovský rozhodovací proces takto zkombinován se strategií, je pro každý stav určena akce a výsledná kombinace se chová jako Markovský řetězec.  Cílem je vybrat strategii formula_30, která bude maximalizovat kumulativní funkci náhodných užitků, typicky očekávanou diskontovanou sumu za potenciálně nekonečnou dobu: kde formula_36 je diskontní faktor splňující formula_37. Typicky se blíží 1.  Díky Markovské vlastnosti může být optimální strategie pro tento speciální problém skutečně zapsána jako funkce pouze formula_1, jak bylo předpokládáno výše.

Řešení.

Markovské rozhodovací procesy lze řešit metodami lineárního programování nebo dynamického programování. Následující text ukazuje použití dynamického programování.  Předpokládejme, že "známe" funkci přechodu stavu formula_39 a užitkovou funkci formula_40. Chceme zjistit strategii, která maximalizuje očekávanou diskontovanou hodnotu.  Standardní skupina algoritmů používaná pro zjištění této optimální strategie vyžaduje uložení dvou polí indexovaných stavem: "hodnota" formula_41, která obsahuje reálné hodnoty, a "strategie" formula_30, která uchovává akce. Na konci algoritmu bude formula_30 obsahovat řešení a formula_44 bude obsahovat diskontovanou sumu užitků, které budou (v průměru) získány provedením tohoto řešení ve stavu formula_1.  Algoritmus má následující dva druhy kroků, které jsou opakovány v určitém pořadí pro všechny stavy, dokud nedojde k nějakým změnám.  R(s) je zde formula_48. Pořadí kroků závisí na variantě algoritmu. Kroky se buď mohou provádět pro všechny stavy najednou, nebo pro každý stav popořadě, a pro některé stavy častěji než pro jiné. Dokud není žádný stav permanentně vyloučen ze žádného z kroků, algoritmus má šanci dospět ke správnému řešení.

Významné varianty.

Iterace hodnot.

Při iteraci hodnot (Bellman 1957), která se rovněž nazývá zpětná indukce, není pole formula_30 použito; místo toho je hodnota formula_31 vypočtena kdykoli je potřeba.  Dosazením výpočtu formula_31 do výpočtu formula_44 dostaneme kombinovaný krok:  Toto zaktualizované pravidlo je opakováno pro všechny stavy formula_1 dokud nekonverguje s levou stranou rovnou pravé straně (což je "Bellmanova rovnice" pro tento problém).

Iterace strategie.

Při iteraci strategie je první krok proveden jednou a druhý krok je opakován dokud nekonverguje. Poté je znovu jednou proveden první krok a tak stále dokola.  Místo toho, aby byl druhý krok opakován dokud nekonverguje, měl by být problém formulován a řešen jako množina lineárních rovnic.  Tato varianta má výhodou, že zde existuje konečná podmínka ukončení: algoritmus je dokončen, pokud se pole formula_30 nezmění ve směru působení prvního kroku na všechny stavy.

Upravená iterace strategie.

V upravené iteraci strategie (van Nunen, 1976; Puterman a Shin 1978) je první krok vykonán jednou a druhý krok je několikrát opakován. Poté je opět proveden první krok atd.

Prioritizace kroků.

V této variantě jsou kroky přednostně aplikovány na stavy, které jsou nějakým způsobem důležité – buď jsou založené na algoritmu (v těchto stavech došlo k velkým změnám formula_41 nebo formula_30 během posledních iterací) nebo jsou založeny na použití (tyto stavy jsou blízko počátečnímu stavu, nebo jsou jinak zajímavé osobě nebo programu, který používá algoritmus).

Rozšíření.

Částečná pozorovatelnost.

Výše uvedené řešení předpokládá, že pokud je třeba učinit akci, je stav formula_1 známý; jinak nemůže být formula_31 vypočteno. Pokud tento předpoklad není pravdivý, nazývá se problém částečně pozorovatelný Markovský rozhodovací proces.

Zpětnovazební učení.

Pokud jsou pravděpodobnosti či užitky neznámé, jedná se o problém zpětnovazebního učení (Sutton a Barto, 1998).  Pro tento účel je užitečné definovat další funkci, která odpovídá učinění akce formula_2 a následnému optimálnímu pokračování (nebo podle toho, o jakou strategii se aktuálně jedná):  Zatímco tato funkce je taktéž neznámá, zkušenost během učení je založena na dvojicích formula_62 (spolu s výsledkem formula_4). To znamená: „Byl jsem ve stavu formula_1 a zkoušel jsem učinit formula_2 a stalo se formula_4“). Čili máme pole formula_67 a využíváme zkušenosti k jeho přímé aktualizaci. Uvedené nazýváme Q-učení.  Síla zpětnovazebního učení leží v jeho schopnosti řešit Markovský rozhodovací proces bez výpočtu pravděpodobností přechodu. Uvědomme si, že pravděpodobnosti jsou potřebné pro iteraci hodnoty i strategie. Zpětnovazební učení může být taktéž kombinováno s aproximací funkcí a tím lze řešit problémy s velkým množstvím stavů. Zpětnovazební učení může být rovněž snadno vykonáváno v rámci simulací systémů pomocí metody Monte Carlo.

Alternativní zápisy.

Terminologie a notace pro Markovské rozhodovací procesy není jednoznačná. Existují dva hlavní proudy; první, zaměřený na maximalizační problémy z oblastí jako je ekonomie, používá termíny jako je akce, užitek, hodnota a označuje diskontní faktor formula_68 nebo formula_69; druhý je zaměřený na minimalizační problémy z oblastí techniky a navigace a používá termíny jako je kontrola, cena, cena změny, a diskontní faktor označuje formula_70. Liší se i zápisy pro pravděpodobnost přechodu.  Někdy se pravděpodobnost přechodu zapisuje jakoformula_71, formula_72 nebo méně často formula_73

Markovské rozhodovací procesy jsou pojmenovány po ruském matematikovi Andreji Markovovi. Poskytují matematický rámec pro modelování rozhodování v situacích, kdy jsou výsledky zčásti náhodné a zčásti pod kontrolou uživatele. Markovské rozhodovací procesy se využívají pro studium mnoha typů optimalizačních problémů řešených prostřednictvím dynamického programování a zpětnovazebního učení. Markovské rozhodovací procesy jsou známy od 50. let 20. století (viz Bellman 1957). Mnoho výzkumu v této oblasti bylo učiněno na základě knihy Ronalda A. Howarda Dynamické programování a Markovské procesy z roku 1960. Dnes jsou využívány v různých oblastech včetně robotiky, automatizovaného řízení, ekonomie a průmyslové výroby.

Bei dem Markow-Entscheidungsproblem ("MEP", auch Markow-Entscheidungsprozess oder MDP für Markov decision process) handelt es sich um ein nach dem russischen Mathematiker Andrei Andrejewitsch Markow benanntes Modell von Entscheidungsproblemen, bei denen der Nutzen eines Agenten von einer Folge von Entscheidungen abhängig ist. Bei den Zustandsübergängen gilt dabei die Markow-Annahme, d. h. die Wahrscheinlichkeit einen Zustand formula_1 von Zustand formula_2 aus zu erreichen, ist nur von formula_2 abhängig und nicht von Vorgängern von formula_2.


Historie.

Jokota byla unesena 15. listopadu 1977 ve svých třinácti letech, když šla ze školy domů. Severokorejští agenti jí měli dovléknout do lodi a převést do severokorejského zařízení, kde ji naučili korejštinu. V tomto zařízení se nacházeli další unesení studenti ve věku 18 a 16 let, kteří byli uneseni z Jižní Korey v srpnu 1977. O rok později, v srpnu 1978, byli na místo přivezeni další tři šestnáctiletí studenti. Mezi nimi byl Kim Youngnam, který si měl později vzít Jokotu.  Poté, co se naučila korejsky, byla nucena učit severokorejské špiony japonštinu a japonskou kulturu. Informace o únosu Jokoty byla sdělena jejím rodičům v lednu 1997. V roce 2002 Severní Korea potvrdila, že Jokotu unesla, a tvrdila, že Jokota spáchala sebevraždu. Dále KLDR poslala do Japonska údajně její kremované ostatky. Japonsko provedlo DNA test, který prokázal, že se nemůže jednat o její ostatky, a Jokotina rodina nevěřila, že by Jokota mohla spáchat sebevraždu. Předpokládá se, že ji unesl Sin Gwang-su.  V roce 1986 si Jokota vzala Jihokorejce Kima Young-nama, který byl také unesen. Páru se v roce 1987 narodila dcera Kim Hye-gyong. V červnu 2006 bylo Kimově rodině (který si mezitím vzal jinou ženu) dovoleno navštívit Kima na území KLDR. Během návštěvy potvrdil, že Jokota spáchala v roce 1994 sebevraždu z důvodu duševních problémů a že se o to pokusila již předtím. Také potvrdil, že navrácené ostatky jsou pravé. Jeho komentáře jsou ale považovány za součást oficiální propagandy, Megumin otec prohlásil, že „mu bylo nejspíš nařízeno, co může říct“, a že „vypadal, jako kdyby něco četl“ Choi Seong Ryong, předseda podpůrčí skupiny pro příbuzné unesených, prohlásil, že získal severokorejský dokument zmiňující, že Jokota zemřela na následky deprese 11. prosince 2004.  Zejména v Japonsku panuje obecné přesvědčení, že Jokota stále žije. V listopadu 2011 uvedl jihokorejský magazín, že v seznamu obyvatel Pchjongjangu z roku 2005 je uvedena žena se jménem Kim Eun Gong se stejným datem narození jako Jokota. Tento seznam uvádí jejího manžela jako „Kim Yong Nam“. Japonská vláda 18. listopadu 2011 potvrdila, že seznam prověřila, ale ještě nedospěla k žádnému závěru. Zdroje poté prohlásily, že Kim Eun Gong je ve skutečnosti Jokotina 24letá dcera. V srpnu 2012 prohlásil Choi, že jeho zdroje v KLDR mu řekly, že Kim Eun Gong byla svěřena sestře Kim Čong-una a že KLDR může chtít využít Kim ve svých diplomatických jednáních s Japonskem. V roce 2010 měla KLDR údajně nabídnout Jokotiným rodičům navštěvu Kim Eun Gyong v jiné zemi než v Japonsku. Japonská vláda a Jokotini rodiče nabídce nevěřili a považovali ji za lest. V břenu 2014 se Jokotini rodiče poprvé potkali se svou vnučkou a její dcerou (otec nebyl identifikován), a to v Mongolsku.

DNA kontroverze.

Jokota údajně zemřela ve svých 29 letech. Úmrtní list, který toto měl prokazovat, je zřejmě podvrh a DNA test provedený na ostatcích toto neprokázal.  Článek publikovaný v časopisu Nature (vydání ze dne 3. února 2005) odhalil, že DNA testy na Meguminých ostatcích byly provedeny Yoshiem Tomiou. Yoshii měl nižší akademický status a dle svých slov neměl zkušenost s analýzou kremovaných vzorků a svůj test prohlásil za nepřesvědčivý. Podle něj mohly být vzorky kontaminovány kýmkoliv, kdo s nimi přišel do kontaktu. Vzorky byly při testech spotřebovány a nezávislé ověření tedy není možné.  Japonská vláda prohlásila tento článek za neadekvátní a mylně vysvětlující okolnosti ohledně vládou zadaného testu. Nature odpověděl v editorialu z 17. března: Japonsko má právo pochybovat o každém tvrzení Severní Korey. Interpretace DNA testů provedených japonskou vládou ale překračuje vědecké hranice. Rozhovor s výzkumníkem provádějícím testy ukázal, že ostatky mohly být jen kontaminované a případné DNA testy jsou tedy neprůkazné. Tato možnost je pro japonskou vládu nepohodlná, jelikož ta by raději popisovala Severní Koreu jako zcela jasně podvádějící zemi.  Musíme nevyhnutelně uznat, že kosti mohly být kontaminované. Je také jistě možné, že Severní Korea lže. DNA testy, na které se Japonsko spoléhá, tento problém ale vyřešit nemohou. Problém nespočívá ve vědě samé, ale ve faktu, že se do vědy míchá vláda. Věda stojí na předpokladu, že všechny experimenty a veškeré pochybnosti s nimi se spojující musí umožnit kontrolu. Argumenty ostatních vědců, že na testech měl pracovat širší tým, jsou přesvědčivé. Proč Japonsko věří jedinému vědci pracujícímu o samotě?  Kroky Japonska vypadají jako zoufalá snaha vyrovnat se s diplomatickým selháním. Část zátěže vzniklé díky diplomatické a politické chybě Japonska je přenášena na vědce, který jen dělal svou práci - vyvozuje závěry z experimentů a předkládá o nich důvodné pochybnosti. Spor mezi Severní Koreou a Japonskem nebude vyřešen testem DNA. O interpretaci těchto testů nemůže rozhodnout vláda ani jedné země. Jednání se Severní Koreou není legrace, ale to neospravedlňuje porušení pravidla o separaci vědy a politiky.

Megumi Jokota (* 5. října 1964, prefektura Niigata, Japonsko) je japonská dívka, která byla v roce 1977 ve svých 13 letech unesena severokorejským agentem. Je jedním z nejméně 17 japonských občanů unesených Severní Koreou mezi lety 1977 a 1983. Severní Korea uznala, že Jokotu unesla, ale tvrdí, že v zajetí zemřela. Jokotini rodiče věří, že Jokota stále někde v KLDR žije a zahájili veřejnou kampaň mající za cíl zajistit její návrat do Japonska.

Megumi Yokota (jap., "Yokota Megumi"; * 15. Oktober 1964; † 13. März 1994?) wurde am 15. November 1977 im Alter von 13 Jahren nach Nordkorea verschleppt.


Historie.

Pro rozvoj obce měly význam pasekářské a valašské kolonizační vlny. Počátkem osídlení byl většinou knížecí statek (Těšínské knížectví). První zmínka o statku v Nýdku pochází z roku 1430, kdy kníže Boleslav I. potvrzuje, že Tičko z Logova prodal Petru Nidkovi ves Nýdek se vším příslušenstvím. Další leník Pelka z Děhylova prodal statek v roce 1458 Jiřímu z Lešné za 60 hřiven a v roce 1502 koupil Nýdek za 80 zlatých Jan Čelo z Čechovic. V roce 1576 byl v Nýdku postaven dřevěný evangelický kostel sv. Mikuláše, který byl v období protireformace roku 1654 zabrán katolíky.  V roce 1591 se Nýdek stal majetkem rodu Goczalkovských, a to až do roku 1792, kdy ho prodali Habsburkům, jmenovitě knížeti Albrechtovi. Tak se stal Nýdek součástí Těšínské komory, kterou po Albrechtovi spravoval v letech 1825-1847 arcikníže Karel, pak obec zdědil arcikníže Albrecht (1847-1896) a poslední z Habsburků arcikníže Bedřich. Po roce 1918 se ujímá majetku československý stát.  Základem obživy obyvatelstva bylo dlouhou dobu zemědělství a pastevectví. Největší rozvoj obce nastal v první polovině 19. století, kdy také významně vzrostl počet obyvatel. Příčinou byla zvýšená těžba železné rudy, jejíž ložiska zde byla objevena počátkem roku 1770. To byla jedna z příčin vzniku železáren v Ustroni v roku 1772. Rozvoj obce však nejvíce souvisí s železárnami v Třinci (Třinecké železárny). Dolování rudy (podle údajů z roku 1843 se v Nýdku vytěžilo 2170 centýřů železné rudy), kácení lesa, výroba dřevěného uhlí, doprava uhlí a rudy do Třince znamenaly velký růst obce. Po změně technologie výroby železa v roce 1865 začala většina obyvatel obce pracovat přímo v železárnách.

Turistika.

Vzhledem ke své poloze je Nýdek vyhledávanou obcí turistů nejen českých, ale i zahraničních, především polských. K rozvoji turismu rovněž přispělo otevření nové rozhledny na vrcholu bájné hory Velká Čantoryje (Slezské Beskydy), ke které se váže pověst o čantoryjských rytířích a která za příznivého počasí zajišťuje výhled od Tater, hluboko do vnitrozemí Polska i České republiky.  Rytířská stezka je 10,5 km dlouhá naučná stezka po Velké Čantoryji, která začíná i končí v Nýdku, a prochází velmi zajímavými a hodnotnými lokalitami tohoto horského komplexu. Obsahuje 7 zastavení, které jsou doplněny o informační tabule, na kterých jsou návštěvníci seznámeni s kolonizací Beskyd, místní faunou, flórou a rovněž bájnou legendou o spících rytířích v nitru hory.

Obec Nýdek ( ', ') se nachází v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Značnou část obyvatel tvoří polská menšina. Obec je členem mikroregionu Bystřice-Nýdek a dále je členem Sdružení obcí Jablunkovska, ve kterém je sdruženo 15 obcí.

Nýdek (polnisch "Nydek", deutsch "Niedek", älter auch "Nideck") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sieben Kilometer südöstlich von Třinec an der polnischen Grenze und gehört zum Okres Frýdek-Místek.


Historie.

První písemná zmínka o Greillensteinu se datuje ze 13. století. První zmínka o ochranném hradu je z roku 1313, který byl v držení rodiny „Grellenů“. V roce 1479 bylo panství v držení pánů z „Dachbeckh“, později patřilo Hohenfelderům a pánům z „Volkra“. Od roku 1534 je Greillenstein v držení baronů (později hrabat) z Kuefsteinu, tehdy významnému členu rodiny velvyslanci a později vicedominovi v Horních Rakousích Johannu Ludwigu z Kuefsteina (1582–1656).  Panství Greillenstein v roce 1534 koupil baron „Johann Lorenz z Kuefsteinu a jeho syn baron „Hans Georg III. z Kuefsteinu“ nechal ve druhé polovině 16. století starý hrad přestavět na stejném místě v dnešní zámek Greillenstein. K tomu byl povolán italský stavitel, který zámek v letech 1570–1580 postavil.  Greillenstein byl postaven jako správní sídlo pro 3 panství (Feinfeld, Schauenstein a Greillenstein) ve Waldviertelu a stal se důstojným pro reprezentaci a letní sídlo pro rodinu.  Bylo to potřebné, protože Kuefsteins byl tehdy protestant a Hans Georg III. jako Vicedomus Dolních Rakous potřeboval místo, odkud by mohl vést svou úřední agendu.  Roku 1618 spojená vojska císaře Ferdinanda II. (1578–1637) a bavorského vévodu Maxmilián I. Bavorský se tu shromáždila před bitvou na Bílé hoře u Prahy (1620). Vojevůdci v Greillensteinu plánovali několik dnů taktiku boje před nastávající bitvou. Krátce ke konci třicetileté války se tu zastavilo menší Švédské vojsko, ale škody nezpůsobili.  Mezi lety 1700 a 1720 zámek se 47 hektarů velkou oborou byl obohacen o vodní plochy s 24 barokními trpaslíky a byl vybudován nový příjezd. Ve dvoře bylo postaveno několik barokních váz podle návrhů Johnna Fischera z Erlachu (1656–1723). Vnitřní vybavení se většinou zachovalo v originálním stavu a bylo částečně doplněno.  V 19. století se tu zdržoval umělec Franz Grillparzer (1791–1872), jehož sestřenice se provdala za tamního správce. Také se tu zdržoval Anton Romako (1832–1889), objevený hraběnkou Marií Magdou z Kuefsteinu.  Roku 1945 po skončení války přesídlil hrabě Johann Ferdinand V. z Kuefsteinu se svou rodinou na Greillenstein. Až do roku 1960 bydlela rodina v zámku. Jeho syn hrabě Karl II. z Kuefsteinu se na čas přesídlil do přilehlé budovy na zámku.  Od té doby je zámek zpřístupněn k prohlídce.

Architektura.

Zámek Greillenstein má čtyři křída kolem čtvercového atria. Má dvě Piano nobile. Na jižní straně je velká věž s bránou. Přes zámecký příkop je postaven most s barokními kamennými sochami. Před zámkem je velký anglický park založený v 17. a 18. století.  Kaple v jižní věži má jednotnou renesanční výbavu s hodinami, které jsou ve Waldviertelu ojedinělé. Slavnostní síň se nachází v západním křídle, "Turecký sál" s portrétem sultána Murada IV. (1610–1640) je v severním křídle. Zařízení "Velké knihovny" pochází částečně ze 17. století, kde je kazetový strop, který se dnes nachází jen na zámku Laxenburg, zatímco zařízení v "Malé knihovně" je z 16. století a je úplně zachovalé. Jsou tu uloženy staré soudní spisy z bývalého „zemského soudu". V zámku jsou komíny a dveře ze 16. století, rokoková kamna, obrazy ze 17. až 19. století a mnoho dalších hodnotných exponátů.

Zámek Greillenstein je renesanční zámek v obecní části „Grellenstein“ obce Röhrenbach v okrese Horn v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy.

Schloss Greillenstein ist ein Renaissance-Schloss im Ort Greillenstein in der niederösterreichischen Gemeinde Röhrenbach. Die Geschichte des Schlosses ist eng mit dem Adelsgeschlecht Kuefstein verbunden.


Původ a kariéra.

Jan Malypetr pocházel ze statkářské rodiny, jeho strýcem byl Jan Malýpetr. Vystudoval nejprve gymnázium, později vyšší hospodářskou školu v Kadani. Po ukončení studií pracoval na rodinném statku.  V roce 1899 vstoupil Malypetr do agrární strany, kde se stal v roce 1906 členem výkonného výboru. Od roku 1911 působil jako starosta v rodných Klobukách, od roku 1914 potom jako okresní starosta ve Slaném.  Při osamostatnění Československa v roce 1918 se Jan Malypetr stal členem prvního „najmenovaného“ Národního shromáždění, o dva roky později svůj poslanecký mandát obhájil i v řádných volbách. Poslancem zůstal po celou dobu trvání samostatného Československa, tj. až do roku 1939. Jeho vnukem je český spisovatel a politický vězeň 50. let Jiří Stránský.

Činnost ve vládě.

Jan Malypetr vstoupil poprvé do vlády v letech 1922–1925, kdy zastával funkci ministra vnitra. V roce 1932 ho prezident Masaryk poprvé jmenoval předsedou vlády. V této funkci setrval Malypetr do roku 1935, sestavil postupně tři vlády.  Díky razantnímu postupu Malypetrovy vlády v roce 1933 překonalo Československo v porovnání například se západní Evropou poměrně úspěšně následky globální hospodářské krize. K tomuto účelu neváhal Malypetr použít mimořádných prostředků – vláda měla v tomto období odhlasovány rozšířené pravomoci a byla tak schopna přijímat řadu opatření velice rychle a bez nutnosti souhlasu parlamentu.

Liga proti bolševismu.

V roce 1939 po německé okupaci se Jan Malypetr stáhl z politiky, jako pravicový a (z pohledu nacistických okupantů) relativně bezproblémový politik však v době protektorátu nijak nestrádal.  V reakci na československo-sovětskou spojeneckou smlouvu podepsanou v roce 1943 v Moskvě Edvardem Benešem spoluzaložil Malypetr v roce 1944 Ligu proti bolševismu. Tento akt byl po osvobození v roce 1945 chápán jako kolaborace s nacisty a Jan Malypetr je spolu s ostatními členy předsednictva Ligy postaven před soud. Vina mu ale nebyla prokázána a byl postupně zproštěn všech obvinění.

Jan Malypetr (21. prosince 1873, Klobuky – 27. září 1947, Slaný) byl český pravicový politik, v letech 1932–1935 předseda československé vlády. Byl členem Republikánské strany československého venkova (známější pod jménem „agrárníci“).

Jan Malypetr (* 21. Dezember 1873 in Klobuky; † 27. September 1947 in Slaný) war ein Politiker der Tschechischen Agrarpartei und von 1932 bis 1935 tschechoslowakischer Ministerpräsident.


Zpracování a použití sisalu.

Rostlina sestává z 50-65 listů, každý váží 0,5-1,5 kg a obsahuje 4-7 % spřadatelných vláken. Hektarový výnos z pěstování agave dosahoval na začátku 21. století cca 1 tunu vláken.  Sisalová vlákna se mechanicky oddělují od dužiny listů agave na tzv. "decorticatoru" (výkon až 200 tun za směnu), napouštějí asi 10 % minerálního oleje a nechávají 2-4 dny uležet. Příprava k předení spočívá v protahování a družení pramenů vláken na 4-5 pasážích protahovacích strojů (s hřebenovým průtahovým ústrojím). Dopřádání se provádí na křídlovém stroji. Za jemné příze se označují výrobky pod 25 ktex, nejjemnější se vypřádají asi do 7 ktex, zákrut příze bývá 40-100/m.  Většina sisalových přízí se zpracovává splétáním na šňůry a lana. Například Brazílie vyváží jednoduché příze 1430 tex (700m/kg) s pevností v tahu nejméně 25 kg a trojmo skané příze 5000 tex (200 m/kg), které snášejí zatížení 170 kg. Brazilská sisalová lana o průměru 38 mm snášejí zatížení 9,5 tun.  Asi 10 % přízí se tká s použitím na koberce, bytové textilie a příp. na lešticí kotouče. Tkaniny se také bělí a barví (barvení je obtížnější než např. u bavlny).  Spotřeba sisalových vláken dosáhla vrcholu na začátku 21. století, od té doby neustále klesá. V 1. dekádě se odhadoval podíl textilií na celkové spotřebě sisalu asi na 70 % (60% šňůry a lana, 8% koberce a 5% technické textilie), zbytek se použil na výrobu papíru.  Sisal se také používá k výrobě kvalitních terčů na hru šipky a využívá se též při výrobě luxusních dámských klobouků a čelenek.

Ostatní druhy agáve pěstované na textilní vlákna.

Nejznámější z nich je henequén. Ostatní druhy dávají ročně celkem asi 3 000 tun vláken. Jsou to:  Na Filipínách cantala, v San Salvadoru letonae, lecheguilla (viz "dolní snímek") a funkiana se dají použít jen na štětiny kartáčů.

Sisal je textilní vlákno, které se získává z listů agáve sisalové ("Agave sisalana"). Rostlině se daří jen v tropickém a subtropickém pásmu. V roce 2013 byla zaznamenána celosvětová produkce 281 554 tun, ze kterých připadlo asi 60 % na Afriku, k významným výrobcům patřila např. Tanzanie, Keňa a Čína.

Als Sisal werden die Fasern aus den Blättern einiger Agaven bezeichnet, insbesondere die der Sisal-Agave ("Agave sisalana"). Sisal ist eine relativ junge Naturfaser, ihr Gebrauch begann erst im 19. Jahrhundert und erreichte seine Blüte im frühen 20. Jahrhundert. Trotz eines Rückgangs ihrer Verwendung stellt sie bis heute eine der weltweit wichtigsten Naturfasern dar.


Situace na počátku roku 1969.

Na začátku roku 1969 v Jižním Vietnamu neprobíhaly žádné rozsáhlé pozemní bojové operace. USA vedly bombardovací kampaň stroji B-52 na území Kambodže pod krycím označením operace Menu. V lednu však americké síly zlikvidovaly zásobovací základnu partyzánů v pohraničním údolí A Shau.  Vrch, americkými vojáky přezdívaný Hamburger Hill (hamburgerový kopec) podle toho, že ""boje na něm dělaly z vojáků hamburgery"", se vietnamsky jmenuje "Đồi A Bia". Je to horský masiv asi 2 km od laoské hranice na západní straně údolí A Shau, který stojí osaměle oddělen od blízkého pohoří Annam. Vrch porostlý hustou džunglí dosahuje nadmořské výšky 937 m.

Bitva.

Během operace Apache Snow se Američané a Jihovietnamci pokoušeli o vyvíjení tlaku na severovietnamské oddíly v údolí A Shau, kde se nacházela jejich zásobovací základna. Severovietnamské komunikace v údolí byly součástí Ho Či Minovy stezky. Při postupu do oblasti se 11. května 1969 americká rota 3. praporu 187. pěchotního pluku 101. výsadkové divize dostala pod těžkou palbu z kulometů a raketometů z oblasti kopce. Na kopci se nacházela silně opevněná postavení 7. a 8. praporu 29. pluku severovietnamské lidové armády (VLA).  Americký 3. prapor se nejprve pokusil v následujících 3 dnech o útok směrem na kopec, ale silná palba nepřítele mu neumožnila postoupit. Prapor byl proto posílen dalšími dvěma prapory divize (1/506 a 2/501) a jedním praporem 3. pluku jihovietnamské armády. Poté, co byl kopec zcela odříznut, se 18. května útokům dvou praporů podařilo prorazit severovietnamské postavení a dostat se k blízkosti vrcholu kopce. Nicméně následná průtrž mračen je přiměla k ústupu. Při boji došlo k nepříjemnému omylu, když vrtulníky AH-1 Cobra vzdušného dělostřelectva spustily v nepřehledném terénu palbu do vlastních jednotek, zabily 2 a zranily 35 vojáků. Přičemž tím pomohly nepříteli odrazit probíhající útok amerických výsadkářů. Postup k vrcholu byl zdlouhavý, převážně kvůli komplikovanému terénu a odhodlání obrany nepřítele. Kopec byl protkán tunely a partyzáni byli proto schopni každou noc přivážet posily a odvážet raněné. Palebné bunkry jim přitom poskytovaly solidní ochranu před útoky letectva a dělostřelectva. Vrcholek kopce byl na konci boje zcela bez stromů. Americké jednotky na kopec svrhly 450 tun pum a 68 tun napalmu. Většina přeživších vojáků VLA se poslední noc bojů stáhla. Po celkem deseti útocích bylo temeno kopce dobyto 20. května.

Dohra.

Boje stály život 72 Američanů a dalších 372 bylo zraněno. Američané napočítali na bojišti 630 těl vojáků VLA, 7. a 8. prapor 29. pluku VLA byly prakticky zničeny. Jelikož cílem amerických útoků bylo zničit nepřítele, po skončení boje americké jednotky na vrcholu nasedly na vrtulníky a odletěly na základnu a dovolily tak Severovietnamcům kopec znovu obsadit bez boje. Zejména řadovým vojákům připadalo takové jednání jako plýtvání jejich životy.

Film.

O bitvě vznikl v roce 1987 válečný historický film nazvaný "Hamburger Hill". Režisér John Irvin jej natočil podle scénáře Jamese Carabatsose, hudbu složil Philip Glass.

Bitva o kótu 937 nebo bitva o horu Ap Bia, známá spíše jako bitva o Hamburger Hill, byla bitvou vietnamské války, v níž se setkaly jednotky Spojených států amerických a Jižního Vietnamu s jednotkami Severního Vietnamu v období mezi 10. a 20. květnem 1969. Boje si vyžádaly 72 padlých amerických vojáků a asi 630 mrtvých na straně Severního Vietnamu. Výraznou nespokojenost na straně USA kromě palby do vlastních řad, která představovala asi 10 % celkových ztrát, způsobilo i to, že americké jednotky dobytý kopec 2 dny po bitvě opustily a umožnily tak Severovietnamcům jeho opětovné obsazení. Bitva byla součástí rozsáhlejší operace Apache Snow, během níž se v květnu 1969 americké a jihovietnamské jednotky snažily vytlačit severovietnamskou armádu z údolí A Shau.

Die Schlacht am Hamburger Hill war die letzte größere US-Bodenoffensive im Vietnamkrieg. Sie fand vom 10. bis 20. Mai 1969 in der Nähe der laotischen Grenze auf dem Hügel Dong Ap Bia statt, der in den US-Militärkarten als Hügel 937 verzeichnet war. Obwohl der Hügel kaum strategischen Wert besaß, ordneten US-Kommandeure im Rahmen der Operation Apache Snow eine großangelegte Bodenoffensive in der Gegend von Ap Bia an, um sie von Kräften der Vietnamesischen Volksarmee zu „säubern“.


Mechanismus transportu granzymů do buňky.

Jako serinové proteázy se granzymy podílejí na štěpení celé řady proteinů, jak vně (extracelulární proteiny), tak především uvnitř buňky (intracelulární proteiny). Existuje několik teorií popisujících, jak mohou molekuly granzymů pronikat do cytoplazmy cílové buňky. Tento proces je závislý na proteinu perforinu, který má schopnost vytvářet v cytoplazmatické membráně buněk póry. Dříve se předpokládalo, že perforinovými póry mohou přestupovat i granzymy, nicméně póry jsou nejspíše pro tento účel moc malé a slouží zřejmě spíše jako prostředek pro destabilizaci membrány buňky, která vede k internalizaci molekul navázaných na povrchu buňky prostřednictvím endocytózy, a to včetně granzymů. Dle jiné teorie jsou molekuly perforinu a granzymů endocytovány společně do endozomu a perforin se poté podílí na uvolnění granzymů z tohoto buněčného kompartmentu do cytosolu, kde granzymy mohou vykonávat své efektorové funkce.

Typy graznymů a jejich funkce.

Granzymy se podílejí na aktivaci signálních drah spouštějících programovanou buněčnou smrt tím, že štěpí proteiny důležité pro udržení buněčné stability a integrity DNA; jednotlivé granzymy se ve svých substrátech liší. Nejvíce studovaným enzymem z celé skupiny je granzym B. Jeho působení v buňce vede ke spuštění kaspázami iniciované buněčné smrti, jelikož tento enzym dokáže proteolyticky aktivovat řadu mediátorů apoptózy, včetně proapoptotického proteinu Bid a kaspáz 3 a 8. Cytotoxické T-lymfocyty produkují protein serpinB9, který je inhibitorem granzymu B, a chrání se tak před případnými účinky granzymu B při indukci imunitní odpovědi. Tohoto mechanismu ovšem využívají také některé druhy nádorových buněk, které díky expresi serpinuB9 dokáží akcím imunitního systému unikat.  Působení granzymu A se v buňce projevuje především charakteristickou přítomností tzv. DNA nicks (zlomů v DNA) a na rozdíl od granzymu B spouští v buňce na kaspázách nezávislou apoptotickou dráhu. Zároveň tento enzym může zprostředkovávat uvolnění reaktivních kyslíkových metabolitů (anglicky "reactive oxygen species" - ROS) a ztrátu membránového potenciálu mitochondrií. Podobně působí i granzym K; tento enzym byl navíc identifikován jako důležitý prvek protinádorové imunity vzhledem ke své schopnosti štěpit tumor supresorový protein p53 na řadu proapoptotických produktů a tím přispívat k odstraňování nádorových buněk. Spolu s dalšími dvěma druhy granzymů (H, M) produkovaných v lidském těle tvoří tato skupina proteinů velmi důležitou, navzájem se doplňující součást obranyschopnosti organismu.  Role granzymů působících vně buňky nebyla dosud přesně objasněna; granzymy nicméně mohou štěpit řadu látek tvořících extracelulární matrix (např. kolagen) a tím zřejmě ovlivňovat migraci buněk imunitního systému skrz tkáně. Sekretovaný granzym A navíc indukuje produkci řady prozánětlivých cytokinů v myeloidních buňkách a podílí se tak na regulaci procesů vrozené imunity.  Graznymy jsou kromě výše uvedených typů buněk exprimovány např. i regulačními a paměťovými T-lymfocyty, NKT-buňkami, chondrocyty, mastocyty a bazofily, ve kterých se mohou zapojovat do řady buněčných procesů.

Granzymy představují skupinu enzymů typu serinových proteáz, jejichž hlavním úkolem je zprostředkovávat imunitní reakci organismu proti buňkám napadeným viry a nádorovým buňkám. Spolu s perforinem tvoří hlavní obsah cytoplazmatických granul cytotoxických T-lymfocytů a NK buněk (z anglického natural killer) a vedle aktivace tzv. receptorů smrti představují tyto enzymy nejdůležitější mechanismus zajišťující cytotoxickou funkci těchto buněk při eliminaci napadených nebo poškozených buněk organismu prostřednictvím aktivace programované buněčné smrti (apoptózy). U člověka bylo prozatím identifikováno 5 enzymů této skupiny (granzymy A, B, H, K a M), zatímco u myši skupina zahrnuje celkem 10 proteinů (granzymy A, B, C, D, E, F, G, K, M a N).

Granzyme ist ein Kofferwort aus Granula und Enzymen und beschreibt Proteasen, die in den intrazellulären Granula von Abwehrzellen aktiv sind, in besonderem Maße in cytotoxischen T-Zellen. Sie werden maßgeblich von dem Enzym Perforin unterstützt. Es sind über 11 (nach anderen Quellen: fünf) verschiedene Granzyme bekannt (A bis M). Sie sind Serinproteasen. Vornehmlich sind Granzyme für die Apoptose von körpereigenen und -fremden Zellen verantwortlich. Dadurch liegt ihre Bedeutung in der Abwehr von Infektionen, transplantiertem Fremdgewebe, Tumorzellen und bei Autoimmunerkrankungen.


Průběh metody.

Průběh metody A/B testování spočívá ve vytvoření několika testovacích variant, z nichž vždy původní varianta A (někdy označována jako šampion) je zobrazena jedné polovině uživatelů, a nová varianta B (někdy označována jako vyzyvatel) je zobrazena polovině druhé. Ze statistického hlediska je nutné, aby byl testovací vzorek uživatelů dostatečně obsáhlý a pestrý a zároveň aby byly brány v potaz další vstupní podmínky, jako například druh přístupu. Důležitým aspektem A/B testování je udržení konzistence a diskrétnost, což je realizováno zobrazováním vždy totožné varianty návrhu konkrétnímu uživateli. Poté, co testovací proces dosáhne požadované statistické významnosti (což se odvíjí zejména od počtu přístupů, nicméně pro vyloučení závislosti na dnu v týdnu je nutno testování provádět nejméně po dobu sedmi dní), skript poskytne vyhodnocení úspěšnosti obou variant, z nichž ta úspěšnější se stane variantou A, neboli šampionem. V tomto okamžiku lze provést další iteraci testu.

Prvky využitelné při A/B testování.

Signifikantní zlepšení mohou být pozorována při změně prvků, kterými jsou benefity nabídky, obrázky, hlavní nadpis, obsah nabídky, potvrzení třetí stranou, výzva k akci a objednávka. Výběru prvku předchází hypotéza, která ve většině případů operuje s nízkou úrovní obeznámenosti cílové skupiny zákazníků s prvky marketingové kampaně, respektive webové stránky či aplikace, které mají majoritní význam.

Společnosti známé využíváním A/B testování.

Mnoho společností velkého rozsahu využívá A/B testování a podobné praktiky jako běžnou součást vývoje svých projektů. Výhody A/B testování a rostoucí počet sofistikovaných nástrojů pro jejich provedení však tuto testovací metodu přinesly do centra zájmu i malých a středních společností, které se zabývají marketingem, případně vývojem webových stránek.

Nástroje pro A/B testování.

Následující výčet nástrojů obsahuje ty nejrozšířenější bez ohledu na výši ceny za jejich využití:

A/B testování je klasická marketingová metoda (v souvislosti s počítačovými programy také testovací metoda či metoda pro testování použitelnosti aplikací), jež má za cíl zvýšit konverze či konverzní poměry projektu prostřednictvím změny jednoho funkčního či designového prvku. Tato metoda byla původně vyvinuta pro účely testování direct mail, nicméně posléze byla přejata i pro účely testování např. bannerových reklam nebo cílových stránek.

Der A/B-Test (auch "split test)" ist eine Testmethode zur Bewertung zweier Varianten eines Systems, bei der die Originalversion gegen eine leicht veränderte Version getestet wird. Anwendung findet diese Methode hauptsächlich bei Software und im Webdesign mit dem Ziel, eine bestimmte Nutzeraktion oder Reaktionen zu steigern. Im Laufe der Jahre hat es sich zu einer der wichtigsten Testmethoden im Online-Marketing entwickelt. Mit dem A/B-Test werden aber auch Preise, Designs und Werbemaßnahmen verglichen.


Demografie.

V roce 1804 obec čítala 87 obytných domů, ve kterých žilo 574 obyvatel. Před polovinou 19. století žilo v Gutech 855 obyvatel; evangelickou školu navštěvovalo 121 žáků. Při sčítání lidu v roce 1930 žilo v obci 812 obyvatel, převážně evangelíků, z toho 603 Poláků a 209 Čechů. V roce 1939 měla obec Guty 818 obyvatel, k slezské národnosti se tehdy přihlásilo 697, k polské 97, k české 23 a k německé 1 obyvatel. V roce 1993 žilo v Gutech 733 obyvatel (z toho 365 mužů a 368 žen). V roce 2003 žilo v Gutech 716 obyvatel (353 mužů, 363 žen).

Dějiny.

Obec Guty vznikla již před rokem 1305, kdy o ní existují první spolehlivé zprávy ze soupisu desátků vratislavského biskupa. O tom, jak se vzniklo jméno obce se vedou spory. Existuje několik možností. Největší část etymologů se kloní k názoru, že do té doby bezejmenná osada převzala jméno po svém majiteli Jana Gutha z Dětmarovic, jenž ji dostal darem od těšínského knížete na konci 14. nebo na počátku 15. století. Nejpravděpodobnější je nejspíš teorie slezského historika polského původu Františka Popiołka, který se domnívá, že Guty byly založeny některým z těšínských německojazyčných měšťanů a byly jím pojmenovány staroněmeckým slovem "Guth" (usedlost).  V další zmínce k roku 1459 je v Gutách zmiňován mlýn. O tom, že se jednalo o malou vesničku podává zprávu urbář z roku 1557, kdy zde žilo pouhých 13 osadníků se svými rodinami. Někdy v této době si Gucané postavili dřevěný evangelický kostel, který při cestě do Nebor stál do roku 2017, kdy shořel. Během třicetileté války obec trpěla bídou a chorobami zavlečenými zde vojáky a tak mnoho Gucanů uprchlo do hor a průsmyků, kde se živili loupežnictvím. Ani konec války nepřinesl vytouženou prosperitu, a tak se obyvatelé začali věnovat po vzoru nově příchozích Valachů pastevectví namísto dosavadní rostlinné výroby. V druhé polovině 18. století začali být bačové ze salaší vyháněni a polany byly kvůli zisku Těšínské komory zalesňovány  V souvislosti s vydáním tolerančního patentu začali obyvatelé uvažovat o stavbě evangelické školy. Spolu s Neborovčany zažádali u Těšínské komory o dřevo na stavbu a již roku 1791 škola stála. Prvním učitelem se stal Pavel Šařec z Visly. Škola sloužila až do roku 1886, kdy byla postavena škola nová, která sice již neslouží svému účelu, ale stále ji lze spatřit naproti evangelické kapli a rozpoznat podle vcelku mohutné vížky. Stará škola skončila v rukou židovských majitelů, kteří ji přebudovali v hospodu nazývanou později Žydovňa. Roku 1923 byla otevřena česká škola. Guty rád navštěvoval i slavný malíř Josef Mánes, jenž bydlel v nedalekém Stříteži. Historie samostatné obce se uzavírá roku 1980, kdy byla včleněna do města Třince.

Kultura.

Církve.

V Gutech stál dřevěný katolický kostel Božího těla ze 16. století (do roku 1654 evangelický) s katolickým hřbitovem. V noci z 1. na 2. srpna 2017 byl úmyslně zapálen a kompletně shořel. Dále se zde nachází kostel Slezské církve evangelické a. v. (byl slavnostně vysvěcen 12. 8. 1923), při němž existuje farní sbor, a evangelický hřbitov.

Ostatní.

V Gutech je činné místní sdružení Polského kulturně-osvětového svazu (PZKO) a Svaz dobrovolných hasičů (založený v roce 1909).

Guty () jsou katastrální území a místní část města Třinec, k němuž byly Guty přičleněny roku 1980. Záležitosti městské části Oldřichovice zajišťuje osadní výbor zřízený v roce 2007.

Guty (deutsch "Gutty") ist ein Ortsteil der Stadt Třinec in Tschechien. Er liegt sechs Kilometer südwestlich des Stadtzentrums von Třinec und gehört zum Okres Frýdek-Místek.


Historie.

Rané dějiny.

Na ostrohu řeky Aary "Engehalbinsel", severně od středu města, se na ploše asi 140 ha nacházelo keltské osídlení z doby asi 3. až 1. století př. n. l. Od přelomu letopočtu do 3. století se na stejném místě nacházelo římské sídliště "Vicus Brenodorum" s pohřebištěm, divadlem a chrámovou čtvrtí. V roce 1984 zde byla nalezena zinková destička, jejíž nápis obsahuje slovo "Brenodor". Může naznačovat antické jméno někdejšího oppida, není však prokázáno, nejde-li o falsum. Prehistorické osídlení bylo prokázáno i v Bümpliz, dnešní městské části Bernu.

Středověké město.

Středověké město bylo založeno původně burgundským rodem Zähringů, a sice vévodou Bertholdem V. z Zähringenu roku 1191. Podle legendy bylo pojmenováno podle medvěda (německy Bär), kterého zde vévoda měl zabít. Moc rodu Zähringů začala vzrůstat ve 12. století v Horním Burgundsku.  Po smrti vévody Bertholda, který zemřel bez dědice, udělil roku císař Svaté říše římské Fridrich II. Štaufský městu tzv. "Zlatou chartu Bernu". Tím se Bern stal svobodným říšským městem.

Stará švýcarská konfederace.

V roce 1351 se Bern připojil k Staré švýcarské konfederaci. Tak se stal jedním z osmi kantonů v období formování od 1353 do 1481.  V 1415 Bern vpadl do Aargau a dobyl ho. Podobně dobyl v roce 1536 Vaud a jiná menší teritoria; tím se stal největším městským státem severně od Alp. V 18. století zahrnoval většinu dnešních kantonů Bern a Vaud.  Přirozenou ochranu Bernu ze severu, východu a jihu tvořil zákrut řeky Aaare. Na západní straně bylo nutno budovat opevnění. S tím, jak se město rozšiřovalo, posouvalo se i opevnění. V letech 1191 až 1256 byla západní hranice Bernu v místě věže, na které je dnes umístěn bernský orloj, tzv. "Zytglogge". Poté, do roku 1345, tuto roli převzala západnější vět tzv. "Käfigturm" a do roku 1622, dnes neexistující "Christoffelturm" (stával v blízkosti dnešního hlavního vlakového nádraží). Během Třicetileté války byla vybudována 2 další opevnění nazývané "Schanze" na ochranu poloostrova.  Navzdory šířícímu se moru v 14. století se město pomalu rozrůstalo díky přistěhovalectví z okolních oblastí. Po obrovském požáru v roce 1405 byly původní dřevěné stavby zničeny a nahrazeny hrázděnými a ještě později pískovcovými budovami, které jsou dnes charakteristické pro staré město.

Moderní dějiny.

Bern byl okupován francouzskými vojsky v roce 1798 během francouzského revolučního období, kdy přišel o některé své území. V roce 1802 Bern získal zpět území Oberland (jižně od Bernu). Po Vídeňském kongresu v roce 1814 získal také území Jura (francouzsky mluvící území), čímž se Bern stal opět největším kantonem konfederace. Tak tomu bylo v období restaurace až do roku 1979, kdy se odtrhla oblast Jura a vznikl kanton Jura.  V roce 1848 se Bern stal federálním městem (což byl oficiální název pro Bern jako de facto hlavní město) Švýcarské federace, která vznikla 12.9.1848 po 27-denní občanské válce.  V Bernu se konalo množství kongresů socialistů, hlavně během druhé světové války, kdy bylo Švýcarsko neutrální (svou neutralitu si zajistilo už na Vídeňském kongresu).  Počet obyvatel města rostl z 5 000 v 15. století na 12 000 do konce 18. století a na přibližně 60 000 do konce 19. století. Počet 100 000 překročilo město během dvacátých let 20. století. Nejvyšší počet obyvatel mělo město v šedesátých letech, a to přibližně 165 000. Od té doby populace mírně klesala. V únoru 2015 tu žilo 139 211, z nichž 105 579 bylo Švýcarů a 33 802 (24 %) rezidentů bylo cizinců. V aglomeraci města žije přibližně 391 000 lidí.

Geografie.

Město Bern leží v nadmořské výšce 542 m n. m. na švýcarské plošině na obou stranách řeky Aara mezi horami Gurten na jihu a Bantiger na východě. Řeka Aare protéká starým městem od východu a vytváří dlouhý zákrut (zvanou Aareschlaufe). Řeka je v oblasti starého města a severně od něj v úzkém údolím zapuštěným asi 30 až 50 metrů hluboko.

Turistické zajímavosti.

Mezi nejznámější turistické atrakce patří:

Centrum města.

Centrum Bernu se vyvinulo ze středověkého města a bylo uznáno za kulturní dědictví UNESCO.  Menší množství památek je i mimo centrum města (zámeček Elfenau) a nejbližším okolí (zámek Jegenstorf, památník bitvy na Grauholzi aj.).

Doprava.

Železnice.

Hlavní nádraží je uzlem železniční, autobusové i městské dopravy. Po nádraží v Curychu je se 200 000 cestujícími za den (rok 2014) druhým nejfrekventovanějším ve Švýcarsku. Nádraží má 14 nástupištních hran, ke kterým přijíždí vlaky z celé země i zahraničí – EuroCity, Cisalpino, TGV, Talgo, ICE a CityNightLine, čtyři hrany slouží místnímu systému S-Bahn.  Vedle hlavního nádraží se na území města nachází menší nádraží, které slouží jako zastávky S-Bahn: Felsenau, Tiefenau, Wankdorf, Ausserholligen, Stöckacker, Bümpliz Nord, Bümpliz Süd, Brünnen, Riedbach a Weissenbühl.  Systém místních železnic S-Bahn Bern spojuje město 13 linkami s městy Thun, Biel, Solothurn, Neuchâtel, Fribourg a Schwarzenburg, oblastí Emmental a dalšími aglomeracemi. S-Bahn v Bernu je provozován společnostmi BLS a Regionalverkehr Bern-Solothurn (RBS).  V Bernu jsou v provozu také soukromé lanové dráhy Gurtenbahn, Marzilibahn a výtah od řeky Aary do starého města Mattenlift.

Tramvaje, trolejbusy, autobusy a regionální vlaky.

Dopravní síť společnosti Bernmobil tvoří pět tramvajových, tři trolejbusové a třináct autobusových linek. V širším okolí města jsou provozovány autobusové linky Postauto (provozované švýcarskou poštou) a regionální vlaková doprava společností RBS. a BLS (Bern-Lötschberg-Simplon)

Přívozy.

Severně od Bernu jsou v provozu dva soukromé osobní přívozy přes řeku Aare: přívoz "Reichenbach" do Unterzollikofen a přívoz "Zehndermätteli" do Bremgartenu. Třetí přívoz "Bodenacker" u Elfenau již není na území města.

Letectví.

Regionální letiště Bern-Belp (IATA: BRN, ICAO: LSZB) se nachází 7 km jihovýchodně od centra Bernu. Provozuje pravidelné vnitrostátní i mezinárodní lety.

Sport.

Ve městě hraje velké množství hokejových klubů. Mezi ty nejznámější patří:  Ve městě hraje velké množství fotbalových klubů. Mezi ty nejznámější patří:  Ve městě se konalo spoustu sportovních akcí. Mezi nejvýznamnější akce, které se zde konaly patří:

Zajímavost - česká stopa v Bernu.

Bernské "Museum für Kommunikation" vystavuje na nepřehlédnutelném místě československý automobil Tatra 57 z roku 1937, který ve speciální úpravě sloužil švýcarské poště v letech 1940-1949.

Bern (, italsky a rétorománsky Berna, v místní švýcarské němčině Bärn) je obec ve Švýcarsku, hlavní město stejnojmenného kantonu a de facto hlavní město Švýcarska (sídlí zde vláda a parlament, ale jeho postavení jako hlavního města ani jako dříve uváděného "federálního města" není v legislativě zakotveno). Bern leží v okrese Bern-Mittelland.

Bern ( [], [],, berndeutsch "Bärn" []) ist eine politische Gemeinde in der Schweiz und als Bundesstadt "de facto" deren Hauptstadt (siehe auch "Hauptstadtfrage der Schweiz"). Bern ist Hauptort des gleichnamigen Kantons und liegt im Verwaltungskreis Bern-Mittelland dieses Kantons. Die Stadt ist nicht nur Sitz der städtischen und kantonalen, sondern als Bundesstadt auch der eidgenössischen Verwaltung und damit das grösste Verwaltungszentrum der Schweiz.


Historie Velkých Popovic a okolí.

Nejstarší dějiny a místní osady.

První obyvatelé na tomto území byli Keltové, kteří zde žili ještě před Kristem, a toto osídlení později opustili. Hlavním důvodem, proč se zde usadili, byla naleziště zlata (ředitelka výzkumu místního oppida, dnes prostor hájovny, našla na tomto místě zlatou minci se vzpínajícím se koníčkem). Slované, kteří přišli 500 let po Kristu, jejich oppida použili a v jejich způsobu života pokračovali.  Za sokolovnou je vrch "Daleška", kde jsou zde valy, které měly místní obyvatele ochránit před divokou zvěří a lapky, kteří jim chtěli vzít jejich majetek. Nachází se zde místní studánka a potůček, které byly zdrojem vody i pro dobytek a sloužily jako ochrana proti ohni.  Osídlení "Lojovice" bylo na návrší nad dnešní hájovnou ve Stádlí a vedle Velesinky (kopec u Lojovic jižně od Velkých Popovic). Pod Velesinkou je rybníček, odkud brali Keltové vodu. Kolem tohoto rybníčku vede Panská cesta z Lojovic do štiřínského zámku. Poblíž rybníčku jsou vidět mohutné valy a u cesty hrany upraveného terénu. Nad cestou na kopci jsou rozvaliny akropole. Na severní straně osídlení je vidět 30 m dlouhá terénní hrana. Nad hájovnou jsou patrné zbytky osídlení, kde je na západní výspě základ kruhovité stavby (asi pro dřevěnou věž).  Je zde rozhled do údolí k "Černému mlýnu" v Brtnici, kde vede potok. Tento mlýn sloužil již v době knížecí a mouka se v něm mlela až do roku 1938. Cesta, která vede z Lojovic, sloužila jako panská cesta do Štiřína, také jí říkali Pražská. Vedla kolem bílého kamene, což byl mezník pro formany, že již měli cestu do Prahy z kopce. Tudy jezdil například i Žid Lövi pro zboží do svého krámku, který byl vždy plně zásobený. Tento krámek zaniknul během druhé světové války, kdy byli majitelé krámku zabiti v koncentračním táboře. Také se na ni napojovala Mokřanská cesta, dodnes patrná.  Po roce 1000 vznikla nad oppidem obec "Adamovice", kde byl vystavěn křesťanský kostelík. Dřevěné srubky se slaměnou střechou sahaly až k dnešnímu novému hřbitovu v dnešní Brtnici. Roku 1012 vznik dvůr v prostoru, který se zachoval do dnešní doby. Domky, které vznikaly kolem dvora, začínaly tvořit novou obec. Za Karla IV. arcibiskup Arnošt z Pardubic uvádí k roku 1350 v děkanství Říčany farní obec (s kostelem) Adamovice a již v této době vznikla obec Velké Popovice. Obec Adamovice zanikla za husitských válek (na kopci Křížka u Sulic se dnes nachází památník na sněm husitů, který se konal roku 1419), ale původní dvůr se zachoval. Dva potoky tvořily ochranu bažin a znemožnily přístup. U dnešní Pivovarského rybníka vznikala vodní jímka, aby chránila dvůr ze severní strany. Cesta vedla po hrázi rybníka před dvůr vzhůru (dnes Pivovarská ulice, dříve Kostelní). První polnosti měl dvůr již za Václava II., vařilo se zde pivo. Zásoba piva byla zde pro zdejší vesnice. Rozkvět dvora byl za Ferdinanda I., v roce 1540 postavil nový majitel novou tvrz, kde byly sklepy, a také úniková chodba směrem k Dalešce.  Součástí dnešních Velkých Popovic jsou tzv. "Todice", dříve samostatná obec. Je usazená pod Toditských vrchem, který měl nejlepší žulu typu syenit v Čechách – V Popovicích na starém hřbitově u kostela je mnoho náhrobků z tohoto kamene (nejlepší dílo je veliký, 2 metry vysoký kříž z roku 1880). Do Todic vedla cesta z Horní Lomnice, kde se dodnes zachoval křížek z roku 1847 u Pražské cesty. Cesta pokračovala podél lesa a pod Todickým vrchem se spojovala s cestou z Krámské, Křivé vsi a Pyšel.

Období po třicetileté válce.

Velké Popovice měly dvůr, který vlastnili premostráti ze Strahova, proto vznikl název Popovice (Popové). Po třicetileté válce dvůr předali benediktinům ze Starého města pražského (dnes Pařížská ulice), ti zde roku 1700 postavili klášterní budovu, kde se nacházely obytné místnosti a ve dvou patrech sýpky na obilí. Stavbu vybudovali Italové, kteří též přestavěli štiřínskou tvrz na barokní zámek (dnes štiřínský zámek). Rovněž rozšířili místní kostel a průčelí upravili barokně.

Rod Ringhofferů.

Historie Velkých Popovic a okolí je spojena s rodem Ringhofferů, který se postaral především o kulturní rozvoj této oblasti. Nejdůležitější roli z tohoto rodu hrál František Ringhoffer, který se zasloužil o založení pivovaru Velké Popovice (rok založení 1874, čehož se František již nedožil, zemřel roku 1873), ale také zakoupil v Kamenici zámek, který nechal přestavět, dále zakoupil zámek Štiřín. Syn Františka se postaral o rekonstrukci zámku v Lojovicích, a také upravil panskou cestu, která vede z Lojovic do zámku Štiřín (kolem keltských valů).

Druhá světová válka.

Nejdůležitější a zároveň nejtragičtější události se v této obci nastaly až ke konci války, to znamená v květnu roku 1945. Už 4. května (pátek) místní četnická stanice přijala telefonickou zprávu o tom, že úředním jazykem je čeština, a že se mají odstranit německé nápisy. To vyvolalo radost v celé obci, lidé nadšeně sundavali nápisy, někteří vyvěšovali československé vlajky. Důsledkem toho, že v Praze se odehrávalo povstání, kterému se německá posádka tvrdě postavila, začala 5. května (sobota) pracovat i v této obci místní vojenská jednotka, která se snažila zpomalit postup německých jednotek tím, že porazila několik stromů přes silnici. Přibližně v 15:00 přijela směrem od Strančic skupina členů SS. Hlídku pronásledoval pan Čermák, který byl touto skupinou zastřelen. Hlídka také zastřelila pana Luxu Františka z Petříkova. Následující den proběhl klidně, bez zvláštních událostí.  Ovšem 7. května (pondělí) v 15:15 přijela ze Strančic do obce lokomotiva s jedním vagonem, která přivezla sedm partyzánů. Tři z nich zůstali v pivovaře, ostatní odešli do hospody. V 15:30 kolem pivovaru projela tři nákladní auta vyzbrojených příslušníků SS, na jedno z nich vystřelil z pivovarské brány strančický partyzán. Auta zastavily a Němci zahájili palbu na pivovar a okolní domy. Partyzána zastřelili, načež ostatní partyzáni opětovali palbu a vojáci pancéřovou pěstí zasáhli usedlost čp. 14, která začala hořet. Velitel německé jednotky poté dal rozkaz postřílet všechno obyvatelstvo a zapálit domy. Vojáci proto vyhnali všechny muže, ženy i děti k pivovarské hospodě, kde si museli lehnout na zem. Masakru ale zabránil pan Brožovský, místní četník, jemuž tlumočila jeho manželka Anna, rodilá Němka. Podařilo se jim uprosit velitele SS, aby z rozkazu vynechal ženy a děti. Dále přiměli velitele, aby se šel přesvědčit, že muž, který vystřelil, nebyl obyvatel Velkých Popovic, nýbrž Strančic. Poté velitel svůj rozkaz zrušil a „esesáci“ odjeli. Místní lidé odnesli 26 zastřelených lidí do kostela. Občané Strančic dostali varování, a tak většina lidí obec opustila.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Velké Popovice "(přísl. Brtnice, 1505 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, důchodkový kontrolní úřad, četnická stanice, katolický kostel, 2 sbory dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lékař, 4 autopravci, biograf Sokol, výroba cementového zboží, 2 cihelny, 3 obchody s cukrovinkami, drogerie, hodinář, 2 holiči, 7 hostinců, klempíř, knihkupectví, konsum Včela, 2 kováři, 8 krejčích, surové kůže, 2 lakýrníci, lihovar, malíř pokojů, obchod s máslem a vejci, 3 mlýny, modistka, 5 obuvníků, 2 pekaři, pivovar Ringhoffer, pohřební ústav, 3 porodní asistentky, 8 rolníků, 5 řezníků, 3 sadaři, sedlář, 9 obchodů se smíšeným zbožím, občanská záložna, spořitelní a záložní spolek, 2 stavitelé, 2 obchody se střižním zbožím, 2 švadleny, 3 trafiky, 9 truhlářů, velkostatek Ringhoffer, 2 zámečníci, 3 zedničtí mistři, zubní ateliér.  V obci Lojovice "(přísl. Křivá Ves, 447 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Velkých Popovic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 4 hostince, kovář, krejčí, mlýn, 8 rolníků, 2 řezníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, 2 trafiky, truhlář, velkostatek Dřízal.

Sokol Velké Popovice.

Není přesně známo, kdy byla místní sokolovna založena. Pravidelně se zde koná loutkové divadlo, jeho rozvoj začal přibližně ve dvacátých letech 20. století. Kapacita hlediště je 100 dětí. Po každé hře si zájemci mohou prohlédnout zákulisí, ve kterém mohou vidět přes 100 loutek.

Doprava.

Obcí prochází s názvem Ringhofferova ulice silnice II/107 Říčany - Velké Popovice - Kamenice - Týnec nad Sázavou. Z ní ve Velkých Popovicích u východní strany pivovaru jako Masarykova ulice odbočuje silnice III/1018 na východ na na Mirošovice (z ní u Vidovic odbočuje na sever silnice III/1016 přes Kunice do Strančic). U jižní strany pivovaru ze silnice 107 odbočuje na jih jako bezejmenná ulice silnice III/1019 přes Brtnici do Lojovic. Ve vzdálenosti 3 km severně po silnici 107 je exit 15 (Všechromy) na dálnici D1.  Do velkopopovického pivovaru vede železniční vlečka z železniční stanice Strančice. Nejbližší železniční stanicí jsou Strančice ve vzdálenosti 5 km ležící na trati 221 mezi Prahou a Benešovem.  Poštovní autobusová linka z Prahy do Velkých Popovic je doložena již v roce 1908. V roce 1932 jezdil na této lince jeden pár spojů v pracovní dny, ráno ze Strančic přes Velké Popovice do Vršovic a odpoledne zpět. K 1. lednu 1933 byly státní poštovní linky převedeny pod Československé státní dráhy, kolem roku 1950 autobusové linky přešly pod podniky ČSAD. V roce 1951 jezdila linka ČSAD číslo 01204 z Pankráce. Některé spoje zajížděly až do Kamenice.  Roku 1987 zajížděly do Velkých Popovic linky ČSAD KNV Praha-Vršovice:  Veřejnou dopravní obslužnost v obci v dnešní době zajišťují autobusové linky Pražské integrované dopravy. První autobusová linka PID do Velkých Popovic, linka 361 Velké Popovice, Lojovice – Strančice, Kašovice (ČSAD Praha-Vršovice) byla zavedena 31. května 1999, 22. ledna 2000 byla zavedena varianta trasy do Kamenice, 15. prosince 2002 byla linka přečíslována na 461, 9. prosince 2012 byly zavedeny vybrané spoje linky 461 do Řepčic.  Linka 363 Opatov – Čestlice – Velké Popovice, Todice (ČSAD Praha-Vršovice) byla zavedena 28. května 2000 a 28. ledna 2001 byla prodloužena do Mirošovic. 14. června 2009 bylo linkové vedení v oblasti výrazně zreorganizováno, přitom byla linka 363 zkrácena do Todic (a zároveň ji od Connexu Praha převzal Dopravní podnik hl. m. Prahy) a zavedena linka 463 Strančice, železniční stanice – Mirošovice.  Spoje linek 461 a 463 jezdí v různých variantních trasách a některé spoje na trase přejíždějí z linky na linku, čímž vytvářejí například přímé spojení z Mirošovic do Lojovic.  Přímo na území Velkých Popovic jsou zastávky: Další zastávky jsou v připojených vsích.

Obec Velké Popovice se nachází ve Středočeském kraji v okrese Praha-východ 24 km jihovýchodně od Prahy a 8 km jižně od Říčan. Žije zde obyvatel.

Velké Popovice (deutsch "Groß Popowitz") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt acht Kilometer südlich von Říčany und gehört zum Okres Praha-východ.


Původ názvu Sínaj.

Někteří odvozují název hory "Sinaj" () od jména měsíčního boha Sína a navrhují název překládat jako „Měsícov“ či „Měsíční hora“, jiní odvozují název od hebrejských výrazů, a to buď od slova "sene" (סְנֶה), jež se překládá jako „keř“ – v tom případě navrhují název překládat jako „Keřová hora“, nebo od výslovnostně podobného slova "sin'a" (שִׂנְאָה), jež může mít tyto významy: „nenávist, nepřátelství, zášť“. Judaismus totiž učí, že jakmile židovský národ obdržel Desatero na hoře Sinaj, tak byl nenáviděn zbytkem světa kvůli tomu, že byli jediní, kteří obdrželi Boží slovo.

Název Oreb.

"Oreb" či "Oréb" ( חֹרֵב, "Choreb", pustý, vyprahlý, suchý, ve Vulgátě "Horeb") je název hory zpravidla považovaný za jiný název pro horu Sinaj. V midraši "Pirkej de-rabi Eliʻezer" je uvedeno, že „ode dne, kdy byly stvořeny nebesa a země, se ta hora jmenovala Choréb, ale od chvíle, kdy se Svatý, budiž požehnán, zjevil Mojžíšovi z keře (sene), se podle toho keře jmenuje Sinaj, což je vlastně Choréb.“  V bibli je název Oreb zmiňován na více místech, v knihách Exodus, Deuteronomium a První královská:

Biblická historie.

Židé tuto oblast dosáhli tři měsíce po Exodu a zůstali zde utábořeni zhruba rok., společně s celým Leviticem a Numeri, obsahuje záznam všech jednání, jež se stala, když byli na Sinaji. Z Refídimu () Israelité putovali do „pouště Sinajské“ a utábořili se „před horou.“  "„Tu přitáhl Amálek, aby v Refídimu bojoval s Izraelem. Mojžíš rozkázal Jozuovi: „Vyber nám muže a vyjdi do boje proti Amálekovi. Já se zítra postavím na vrchol pahorku s Hospodinovou holí v ruce.“ Jozue učinil, jak mu Mojžíš rozkázal a dal se s Amálekem do boje. Mojžíš, Áron a Chúr vystoupili na vrchol pahorku. Dokud Mojžíš držel ruku nahoře, vítězil Izrael, když ruku spustil, vítězil Amálek. Když Mojžíšovi umdlévaly ruce, vzali kámen a podložili jej pod Mojžíše, aby se na něj posadil. Áron a Chúr, každý z jedné strany, mu podpírali ruce, takže vytrval s rukama nahoře až do západu slunce. I porazil Jozue Amáleka a jeho lid ostřím meče.“"

Poloha.

Ve starověkých textech.

Židovští učenci po dlouhou dobu tvrdili, že přesná poloha hory Sinaj je neznámá. V minulosti však poloha hory očividně známá byla, jak vyplývá z tohoto popisu: Poloha byla také známa za časů krále Achaba, jak je popsáno v příběhu Eliášovy cesty: Poloha hory byla evidentně zapomenuta v pozdějších dobách. Různí badatelé navrhují ztotožnit biblickou horu Sinaj s různými skutečnými horami, jejichž seznam následuje:

Sínaj (Gebel Mūsa).

Též "Jabal Mūsá, Džabal Músa" aj., v překladu z arabštiny "Mojžíšova hora." Místní cestovní kanceláře a náboženské skupiny ji prezentují tak, jak biblickou horu Sinaj popisuje židovská bible. Toto tvrzení se datuje od časů Heleny Konstantinopolské. Dva mniši tvrdili, že kolem roku 300 našli hořící keř Mojžíšův, který se dnes nachází v areálu Kláštera svaté Kateřiny při úpatí Mojžíšovy hory.

Další hory v Egyptě.

Hashem el-Tarif.

James Cameron byl producentem "History Channel special" – pořadu "Exodus odhalen", jenž předpokládá tuto polohu. Místo se v současnosti nachází ve vojenské oblasti a je nejlepším kandidátem pro biblickou horu Sinaj. Nejenže vše koresponduje s geografickými podklady, ale také má tři důležité rysy popsané v Exodu:  Je-li "Hashem el Tarif" „Boží horou“, mohou se na plošině nacházet artefakty z obrovského izraelského tábořiště. Pro archeologické vykopávky je však třeba povolení vydané egyptskou vládou, která pečlivě střeží a často zakazuje přístup do všech oblastí, jež mohou být spojeny s biblickou historií.

Sin Bishar.

"Gebel Sinn Bishr" (622 m). Je umístěn na středozápadu Sinaje. Tato hora byla navržena jako biblická hora Sinaj biblickým zeměpiscem Menashem Har-Elem z Tel-Avivské univerzity v jeho knize „Sinajské cesty: Cesta Exodu“.

Helal.

"Gebel Halâl" (892 m). Hora na severu Sinaje.

Serbal.

Hora na jihu Sinaje.

Gíza.

Ralph Ellis ve své knize Bouře a Exodus a Solomon, Jestřáb z Šeby, prohlašuje, že velké pyramidy v Gíze jsou skutečná hora Sinaj a že starověcí Izraelité v jejich vyhýbání se všemu egyptskému ji přeměnili.

Har Karkom (Izrael).

Za biblickou horu Sinaj je považována také Jabal Ideid, hora, která se nachází na severozápadě pouště Negev v Izraeli, na severu Sinajského poloostrova. Tuto favorizoval Emmanuel Anati.

Jabal el Lawz (Saúdská Arábie).

Též "Jebel el Loz, Džabal al-Lúz" (2578 m) v Saúdské Arábii. Howard Blum si ve své knize Zlato Exodu vybral Jabal el Lawz. Také Ron Wyatt a další stanovili Jabal el Lawz jako horu Sinaj. Tato lokalizace hory Sinaj splňuje tento biblický popis hory a okolí:  Lokality jsou označeny jako archeologická naleziště, oplocené a pod ochranou úřadů Saúdské Arábie. Je obtížné získat do této země vízum a ještě těžší získat povolení k dalšímu archeologickému průzkumu této oblasti.

Název hora Sinaj se vztahuje k místu, kde podle Bible () dal Hospodin Desatero přikázání Mojžíšovi. Jiné biblické pasáže místo nazývají horou Oreb. Nejčastěji je ztotožňována se stejnojmennou horou na Sinajském poloostrově, existuje však řada dalších teorií, kde se hora Sinaj nachází.

Der biblische Sinaiberg ist jener Berg, an dem laut biblischer Überlieferung das gesamte Volk Israel Zeuge der Offenbarung Gottes wurde und Moses von Gott die Zehn Gebote erhielt. Die Lage des Berges ist unklar, manchmal wird er aber mit dem so benannten Berg "Sinai" auf der gleichnamigen Halbinsel gleichgesetzt. Doch es gibt auch abweichende Vermutungen zur Lage des Berges.


Historie.

Byl postaven v loděnici ve švédském městě Motala v letech 1854-1856. Jeho první plavba se uskutečnila dne 2. srpna 1856 a jeho funkce spočívala v poskytování dopravního spojení mezi městy Hamar, Gjøvik a Lillehammer a železničním nádražím Eidsvoll. V této době parník plnil i důležitou funkci poštovního spojení. Postupem doby se místo toho stal poskytovatelem zážitků v oblasti turistického ruchu. V období mimo turistickou sezónu je parník zakotven pod speciální střešní konstrukcí v domovském přístavu ve městě Gjøvik.  Loď se dvakrát v zimním období potopila. Jednou v roce 1937 a znovu v roce 1967. Po druhém incidentu loď prošla pečlivou rekonstrukcí. Její současná podoba odpovídá roku 1888.

Současnost.

Parník dnes pluje po přibližně stejné trase jako dříve a poskytuje vyhlídkové plavby pro turisty. Je v provozu od druhé poloviny června do poloviny srpna. Plavbu doprovází kulturní program, především jazzová hudba. Parník též udržuje poštovní tradici a nabízí možnost poslat pohlednice s razítkem lodi.  2. srpna 2006 byla loď zapsána na seznam norského kulturního dědictví. Bylo to při 150. výročí první plavby. V Norsku se tak poprvé stalo, že se na tento seznam dostalo plavidlo určené pro pravidelnou dopravu.  Parní stroj se nachází mezi bočními kolesy, kliková hřídel jde napříč lodí a přímo pohání kolesa s lopatkami. Běžná dopravní rychlost Skibladneru je 12 uzlů (22km/h), dokáže vyvinout rychlost 14 uzlů.  Délka lodi je 50,1 metru, ponor 2,52 m. Loď má 6-16 členů posádky, kapacita plavidla je 230 pasažérů. Díky své bílé barvě a eleganci lodi si u místních lidí vysloužila poetickou přezdívku "Bílá labuť Mjøsy". Od roku 1960 se motiv bílé labuti dostal i na městský znak domovského Gjøviku.

Skibladner je nejstarší kolesový parník na světě, který je v pravidelném provozu. Využíván je na největším norském jezeře Mjøsa. Název lodi pochází ze severské mytologie ("Skídbladni").

Das Dampfschiff Skibladner ist ein Raddampfer aus der Mitte des 19. Jahrhunderts, der auf dem norwegischen See Mjøsa am 2. August 1856 in Betrieb genommen wurde und noch heute in Betrieb ist. Die "Skibladner" wird auch der „Weiße Schwan von Mjøsa“ genannt und ist mit der Olavsrose ausgezeichnet.


Rozměry.

"Tarbosaurus" dosahoval v průměru délku kolem 9,5 metru a hmotnosti asi 4000 kilogramů, největší objevené exempláře však byly větší. Dosahovaly délky až 12 metrů, přestože i 10 metrů dlouzí jedinci již patří k velkým exemplářům. Odhadovaná hmotnost dospělců pak činí maximální rozmezí 4 až 6 tun. Exemplář "PIN 552-1" s lebkou dlouhou asi 135 cm měřil na délku zhruba 9,9 metru a dosahoval odhadované hmotnosti kolem 4460 kilogramů. Některé údajné tarbosauří nálezy sovětských expedic z 80. let minulého století měly být podstatně větší a naznačovaly celkovou délku i přes 15 metrů, čímž by se "Tarbosaurus" zařadil mezi největší známé teropody vůbec. Vědecká veřejnost však tyto zmínky dnes nebere příliš vážně.

Areál rozšíření.

"Tarbosaurus" žil na území dnešního Mongolska (poušť Gobi) a severní Číny před asi 71 až 68 miliony let (a žil tedy jen o pár milionů let dříve než slavnější severoamerický "Tyrannosaurus"). Podle jedné vědecké studie z roku 2016 mohl být tarbosaurus přímým vývojovým předkem severoamerického tyranosaura (poté, co se asi před 67 miliony let vytvořil pevninský most mezi východní Asii a Severní Amerikou, po kterém přešel do své nové domoviny).  Detailní výzkum zubů tarbosaura ukázal, že se živil převážně hadrosauridy a sauropody a v době jeho výskytu v ekosystémech souvrství Nemegt zde byly o 10 °C vyšší teploty než dnes a zalesněná krajina tvořená zejména dřevinami z čeledi Araucariaceae byla podstatně vlhčím a k životu vhodnějším místem než dnes.

Paleoekologie.

"Tarbosaurus" zřejmě disponoval stejně silným čelistním stiskem jako jeho severoamerický bratranec tyranosaurus. Je tedy možné, že to byl mrchožrout, avšak nejspíš také aktivní lovec. Zajímavý objev kostry kachnozobého dinosaura saurolofa, jehož ramenní kost byla okousána tarbosaurem, dokládá jeho apetit pro zdechliny. Nález byl učiněn v Gobi v roce 1995 a popsán o 15 let později. Podle jednoho dosud nepopsaného fosilního objevu otisků kůže v okolí lebky tarbosaura z Mongolska mohl mít tento teropod pod spodní čelistí výrazný hrdelní vak, který by mu mohl sloužit jako přechodný skladovací prostor pro masitou potravu při pojídání těl velkých býložravých dinosaurů.

Nálezy.

První fosilní kosti tohoto velkého teropoda byly objeveny sovětsko-mongolskou expedicí v roce 1948 v poušti Gobi a popsány v polovině 50. let. V nedávné době byly fosílie tarbosaura objeveny i v severovýchodní Číně. Mnohé nálezy byly v minulosti a jsou i v současné době předmětem sporů a právních bitev, protože jsou načerno pašovány z Mongolska a prodávány na černém trhu s fosilemi.  V roce 2008 byl japonskými paleontology oznámen unikátní objev téměř kompletní kostry mláděte tohoto rodu. Bylo dlouhé jen 2 metry a zemřelo zřejmě v 5 letech věku. Mládětem tarbosaura ve věku tří let je nejspíš také kontroverzní holotyp tyranosaurida, popsaný v roce 2009 rodovým jménem "Raptorex". Tarbosauří mládě umožnilo učinit si lepší představu o ontogenezi i vývoji dentice. Dle názoru některých paleontologů je tarbosaurem (snad jeho novým druhem) také další obří asijský tyranosaurid "Zhuchengtyrannus".

Společenské chování.

Objev více exemplářů tarbosaura na jedné lokalitě prostřednictvím Korejsko-mongolské expedice v letech 2006 až 2010 vedl k domnění, že tito obří teropodi možná lovili v organizovaných smečkách. Ve skutečnosti ale pro takový druh sociálního chování u tyranosauridů nemáme žádné pevné důkazy, protože pouhé nahromadění kosterních pozůstatků více jedinců ještě neznamená, že pohromadě i žili a například společně lovili. K nahromadění totiž může dojít i vlivem ekologických a fyzikálních faktorů, jako jsou živelné pohromy, přírodní pasti, apod.

Tarbosaurus („děsivý ještěr“) byl rod obřího teropodního dinosaura z čeledi Tyrannosauridae, žijícího na území současného Mongolska a Číny v období pozdní křídy (asi před 70 miliony let). Představoval nejspíš vývojově nejbližšho příbuzného populárního severoamerického druhu "Tyrannosaurus rex", kterému se i značně podobal a blížil se mu také svými rozměry. Spolu s ním a s druhem "Zhuchengtyrannus magnus" proto spadá do podčeledi Tyrannosaurinae a do tribu Tyrannosaurini.

Tarbosaurus („furchteinflößende Echse“, von und ) ist eine Gattung theropoder Dinosaurier aus der Familie der Tyrannosauridae, die während der späten Oberkreide (Maastrichtium) in Asien lebte.


Zákony týkající se sexuální aktivity osob stejného pohlaví.

Dobrovolná soulož mezi dospělými osobami téhož pohlaví, která není konaná za úplatu, je v Chile legální od r. 1998, ale diskriminační ustanovení v tamních trestních zákonech mající za následek vyšší věk legální způsobilosti k pohlavnímu styku pro homosexuálně orientované stále platí, a je dost často zneužívané k šikaně LGBT Chilanů.  V Chile nabývají osoby absolutní legální způsobilost k jakýmkoli sexuálním aktivitám dosažením věku 18 let, zatímco minimální věk pro zákonem vymezené aktivity je 14 let. (Art. 362 Chilean Penal Code). Přestože v dřívějším § 362 nebylo žádné ustanovení ohledně homosexuální, tak v pozdějším a momentálně platícím § 365 je jakákoli sexuální aktivita s osobou téhož pohlaví mladší 18 let ilegální.  § 362. El que accediere carnalmente, por vía vaginal, anal o bucal, a una persona menor de catorce años, será castigado con presidio mayor en cualquiera de sus grados, aunque no concurra circunstancia alguna de las enumeradas en el artículo anterior.  V chilských trestních zákonech existuje trestný čin estupro, který vymezuje určitá omezení pro sexuální kontakty s osobami staršími 14 let a mladšími 18 let - mladistvými. Podle § 363 "estupro" existují čtyři situace, v nichž je pohlavní styk s těmito osobami je ilegální, byť ony k němu daly souhlas (nekonsensuální soulož s osobou starší 14 let je považována za trestný čin znásilnění podle § 361, zatímco pohlavní styk s osobou mladší 14 let je považován za trestný čin pohlavní zneužívání dětí podle § 362):  Sexuální akty mající právní úpravu v § 361 (znásilnění), § 362 (pohlavní zneužívání), § 363 ("estupro") a § 365 (homosexuální styk) jsou definovaný jako "soulož" ("acceso carnal"), mezi něž spadá orální, anální nebo vaginální pohlavní styk. Další paragrafy trestního zákoníku týkající se dalších sexuálních interakcí (365 - určitá část, 366 - část). § 365 odst. 1 definuje "objekt pohlavního styku" - anální trakt, vagínu a ústa. § 366 odst. 1 definuje "sexuální akt" jako jakýkoliv styk vykazující znaky sexuálního podtextu vzniklý fyzickým kontaktem s obětí nebo kontaktem s jejími genitáliemi, análním traktem či ústy nebo dokonce i nepřímým fyzickým kontaktem.  § 369 ustanovuje, že trestní oznámení na spáchání těchto trestných činů (§ 361-365) může podat buď mladistvá osoba nebo její rodiče, poručníci či jiní zákonní zástupci. Pokud oběť trestného činu jej nemůže sama nahlásit a nejsou jiné osoby, které by tak učinit mohly -rodiče, poručníci nebo jiní zákonní zástupci, nebo jsou-li oni sami pachateli, pak trestní oznámení podává státní zástupce.  Počínaje červencem 2015 byl sepsán nový Trestní zákoník momentálně přezkoumávaný Ústavní justiční komisí Republiky Chile, která musí do maximálně 6 let vyjádřit své stanovisko. Pokud bude schválen a stane se účinným, sjednotí se legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku pro obě orientace na 14 let. K tomu bude ale kromě kladného stanoviska komise projít legislativním procesem - schválení Kongresem a podpis prezidenta

Historie.

V r. 1810 byl legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku mezi osobami různého pohlaví 12 let. Od r. 1999 je legální věk způsobilosti k heterosexuálnímu pohlavnímu styku 14 let, a to jak pro muže, tak i pro ženy. V r. 2011 "Ústavní výbor Republiky Chile" navrhl ponechat legální věk způsobilosti ke výši 14 let pro heterosexuální styk pro obě pohlaví a i pro ženský homosexuální styk s tím, že pro mužský homosexuální styk bude stále věk stanoven na 18 let.

Změna pohlaví.

Chilané si transgender často spojují s homosexualitou. Na začátku 21. století se práva translidí v Chile začala rozvíjet.  Důležitým mezníkem v této věci byl soudní případ vyvolaný v r. 2005 Andrésem Riverou, zakladatelem nevládních organizaci a chilským aktivistou za práva translidí, který dokázal v r. 2007 prosadit soudní cestou možnost úřední změny jména a pohlaví.

Veřejná politika.

LGBT organizace Movilh se v r. 2001 snažila přimět matriky, aby vydávaly translidem nové úřední doklady bez požadavku fyziologické změny.  V r. 2009 se rozhodla Národní organizace četnictva ukončit sankcionování vězňů, kteří se chtějí oblékat podle své skutečné pohlavní identity.  V r. 2011 schválilo Ministerstvo zdravotnictví oběžník o oslovování translidí jejich sociálním jménem ve všech zdravotnických zařízení a vydalo také první protokol, který na národní úrovni reguluje lékařskou proceduru úpravy lidského těla. Tomuto úspěchu předcházel akční plán zdravotnické pozornosti translidí předložený Ministerstvu zdravotnictví organizací Movilh. V r. 2002 se někteří úředníci dohodli na určitých zdravotních záznamech translidí, kteří požadují kromě změny genderové identity, také odpovídající lékařskou proceduru.  Od r. 2013 jsou chirurgická i hormonální změna pohlaví plně hrazeny ze systému veřejného zdravotního pojištění ("Fondo Nacional de Salud").

Návrh zákona o genderové identitě 2016.

V r. 2016 se v Kongresu projednával zákon o genderové identitě, který by připouštěl změnu pohlaví bez chirurgického zásahu a souhlasu soudu. V srpnu 2016 se Senátní komise rozhodla tento návrh o změně pohlaví bez chirurgie a soudního souhlasu přijmout. Hlasovala pro něj poměrem 4:1. Nyní jde tento návrh do celého Senátu. Chilská prezidentka Michelle Bacheletová tento návrh podporuje.

Zákon o dětech.

31. srpna 2016 přijala Komise pro rodinu při Poslanecké sněmovně návrh novely zákona o sociálně-právní ochraně dětí, který by garantoval všem dětem a dospívajícím právo na rozvoj své genderové identity.  Tedy článek 12 návrhu říká, že: "Každé dítě má od narození právo na jméno, národnost a jazyk; znát identitu svých rodičů; na ochranu rodinných vazeb ve věci tohoto zákona; znát a praktikovat kulturu svého místa původu a obecně zachovávat a rozvíjet svojí vlastní identitu a výstřednost, včetně genderové identity."  Předtím schválila Komise článek 8 návrhu, který říká, že: "Žádné dítě nesmí být vystaveno svévolné diskriminaci pro sexuální orientaci, genderovou identitu a pohlavní charakteristiky."

Intersex práva.

V lednu 2016 oznámilo chilské Ministerstvo zdravotnictví zrušení normalizačních procedur dětí s nejednoznačným pohlavím.  Instrukce publikovaly v oběžníku č. 8 ze 22. prosince 2015 pod názvem "Instrukce o aspektech lékařské péče pro děti s intersex statusem". Oběžník požaduje zastavení všech "zbytečných normalizačních procedur" dětí s nejednoznačným pohlavím, včetně nezvratných úprav genitálií, dokud nedosáhnou věku, kdy si budou moci sami určit své pohlaví. Momentálně probíhají další práce na rozvoji protokolu tak, aby byl v souladu s lidskoprávními standardy.

Soužití osob stejného pohlaví.

Registrované partnerství.

Michelle Bacheletová, současná prezidentka Chile, svojí podporu manželství osob stejného pohlaví deklarovala již v rámci své předvolební kampaně 11. dubna 2013. Do funkce prezidenta byla 15. prosince 2013 zvolená podruhé, předtím ji vykonávala v letech 2006–2010.  Po své inauguraci v březnu 2014 Bacheletová oficiálně prohlásila, že Paňerův návrh zákona o registrovaném partnerství považuje za prioritu. Přesto tento bod stále zůstává dlouhodobou vizí politického programu Bacheletové.  5. srpna 2014 Senátní komise schválila návrh zákona o registrovaném partnerství. 7. října 2014 byl Senátem postoupený návrh zařazen na program Poslanecké sněmovny v následujících týdnech.  10. prosince 2014 se skupina senátorů z různých politických stran připojila k prezentaci návrhu zákona legalizujícího manželství osob stejného pohlaví a adopcí v Kongresu. Návrh byl předmětem projednán i s chilskou vládou k nalezení přijatelného řešení k potenciální státní žalobě u Meziamerického soudu pro lidská práva. Skupina se nakonec rozhodla tuto záležitost nechat být, pokud Bachletiové Kongres dodrží svůj slib a legalizuje manželství osob stejného pohlaví.  Název návrhu byl 17. prosince nakonec pozměněn na registrované partnerství ("Pacto de Unión Civil"), přičemž Kongres zopakoval svůj záměr zúčastnit se finálního hlasování v lednu 2015. 6. ledna 2015 bylo Ústavním výborem schváleno uznávání zahraničního manželství jako institutu registrovaného partnerství s nevyřešenou otázkou osvojování dětí. Návrh se postoupil k vyjádření Senátu a Poslanecké sněmovny stejně tak jako to bylo s novelou. 13. ledna obnovila Poslanecká sněmovna své jednání ohledně adopce. 20. ledna 2015 Sněmovna návrh schválila v poměru hlasů 86:23 se 2 absencemi. 27. ledna Senát zrušen veškeré Sněmovnou schválené novely s tím, že se k nim také musí vyjádřit komise obou komor Parlamentu. Komise s novelou souhlasily hned ten samý den. Návrh byl rovněž přijat v obou komorách 28. ledna 2015. Nový zákon uznává manželství uzavřená v zahraničí jako registrovaná partnerství a nahlíží na tyto páry a jejich děti jako na rodinnou jednotku. V březnu 2015 ministr zahraničních vězní oznámil, že hodlá uznávat veškeré právní institutu uzavřené v zahraničí v imigrační politice. 13. dubna 2015 byl návrh podepsán prezidentkou. Návrh se stal účinným 6 měsíců po publikaci v úředních listinách. První obřad registrovaného partnerství by se měl konat 22. října 2015. 17. února 2015 zákonodárci prodiskutovávali s vládou a LGBT hnutím možnost legalizace manželství osob stejného pohlaví za účelem nalezení přijatelného řešení z obav před potenciální žalobou u Meziamerické komise pro lidská práva. Vláda oznámila, že hodlá ustoupit od své opozice proti manželstvím osob stejného pohlaví. Formální souhlas byl podepsán v dubnu a návrh zatím zůstává v kompetenci svých zákonodárců, kteří prohlašují, že dokud zákon neprojde, hrozí Chile státní žaloba.

Pokusy o manželství osob stejného pohlaví.

Současná chilská prezidentka Michelle Bacheletová deklarovala 11. dubna 2013 podporu manželské rovnosti, včetně aktivní práce na přijetí takové legislativy, zvítězí-li v nadcházejících volbách. Prezidentkou byla již v letech 2006–2010 a 15. prosince 2013 znovu vyhrála volby.  10. prosince 2014 přislíbila skupina senátorů organizaci MOVILGH spolupráci ve věci předložení návrhu zákona o manželství osob stejného pohlaví a plných adopčních právech v Kongresu. MOVILH už diskutovala s chilskou vládou na vhodném řešení, včetně možnosti žaloby na stát před Vnitroamerickým soudem pro lidská práva ("Inter American Court of Human Rights"). Skupina slíbila administrativě Bacheletové, že od této žaloby ustoupí, pokud splní svůj předvolební slib.  17. února 2015 diskutovali právní zástupci vlády s aktivisty z MOVILH na téma veřejné žaloby proti státu u Vnitroamerického soudu pro lidská práva. Vláda řekla, že přistoupí na jejich požadavek a zruší manželství pouze pro heterosexuály. Formální souhlas byl podepsán v dubnu. Případ má momentálně na starosti právník z MOVILH, který trvá na svém, že žalobu proti Chile nestáhne, dokud nebude párům stejného pohlaví zpřístupněn institut manželství.

Adopce a rodičovství.

V Chile musí být všechny rodiny a jedinci mající zájem o osvojení dítěte odsouhlasení Senamem (Národní služba pro děti a mládež), která se stará o děti právně volné k tomuto procesu. Finální rozhodnutí pak vynese Opatrovnický soud. Podle chilských zákonů může homosexuální jednotlivec osvojit dítě.  Homosexuální páry smějí dítě taktéž osvojit. Pokud jsou žadatelé vyhodnoceni jako způsobilí, může se osvojitelem dítěte stát ale pouze jeden z páru.  Pokud dva homosexuální partneři, registrovaní i neregistrovaní, vychovávají ve společné domácnosti děti, a rodič zapsaný v rodném listě (biologický i adoptivní) zemře, má pozůstalý partner přednost v získání nevlastního dítěte do péče. Podle studií Movilh tvoří homoparentální rodiny 10 % všech rodin v Chile. Z nich je 86 % lesbických a 33 % gay. V r. 2016 se v Kongresu diskutovalo o "návrhu integrální reformy systému osvojení", jehož součástí by byla možnost společného osvojování dětí páry stejného pohlaví.

Nicolás má dva tatínky.

V r. 2014 byla publikována dětská kniha o homosexuálních rodinách. Ta tvoří běžnou součást dětské literatury ve státních mateřských školách. Navzdory podpoře chilské vlády není ""Nicolás má dva tatínky"" běžnou součástí školních osnov ve všech vzdělávacích zařízeních.  ""Nicolás má dva tatínky"" (""Nicolás tiene dos papás""), napsaná organizací Movilh, vypráví příběh malého chlapce Nicoláse, kterého vychovávají dva otcové. Nicolás nastiňuje čtenářům svůj každodenní život od přespávání po výlety, shledání s biologickou matkou a vysvětluje spolužákům, proč má dva tatínky.  Kniha je sponzorován Národním výborem pro mateřské školy (Junji), Asociací kojeneckých zařízení, Národním direktoriátem knihoven, archivů a muzeí a Katedrou psychologie, raného dětství a základního vzdělávání při Chilské Univerzitě.

Veřejné mínění.

Veřejné mínění v zemi ukazuje značnou podporu manželství osob stejného pohlaví, případně registrovaného partnerství: 65 % bylo pro legalizaci partnerství, zatímco 24 % pro manželství.]]. V r. 2009 32,2 % podporovalo manželství osob stejného pohlaví a 26,5 % adopci homosexuálními páry. Podle průzkumu National Youth Institute of Chile je vysoká zejména u mladé generace, kdy 56 % respondentů podporovalo manželství osob stejného pohlaví a 51,3 % adopci homosexuálů. V srpnu 2012 v anketě 54,9 % Chilanů hlasovalo pro manželství osob stejného pohlaví, zatímco 40,7 % bylo proti. Co se týče mladé populace, tak tam v té době byla 70 % podpora manželství stejného pohlaví.

Ochrana před diskriminací.

Podle anti-diskriminačního zákona publikovaného v červenci 2012 je v Chile ilegální diskriminace založená na sexuální orientaci osob. LGBT a další menšiny se zasazují o zahrnutí pojmů "sexuální orientace" a "pohlaví" do Ústavy Republiky Chile - Klauzule ohledně lidských práv a svobod. Detaily nově konstituovaného zákona byly zveřejněny na "Fóru zabývajícím se registrovaným partnerstvím osob stejného pohlaví" v C"hile" konaného na Diego Portales University v květnu 2008.  Aktivisté věří, že konzervativní smýšlení tamní společnosti se změní, a díky tomu vzroste i míra tolerance u Chilského Kongresu majícímu markantní nepřátelský postoj k "činům proti morálce a dobrým mravům" a stále šikanujícímu sexuální menšiny, aby si udržel podporu veřejnosti.

Vojenská služba.

Chilská armáda nediskriminuje jiné sexuální orientace, ani genderové identity. LGBT komunita má ochranu přímo garantovanou zákonem.  V r. 2012 zrušil vrchní velitel chilské armády Juan Miguel Fuente-Alba veškeré vojenské směrnice a předpisy zakazující LGBT lidem sloužit v armádě. Toto vojenské nařízení č. 6583/126 ze dne 10. září 2012 přímo deklaruje zrušení veškerých interních pravidel, která by odporovala ustanovením anti-diskriminačního zákona.  V r. 2014 založilo Ministerstvo obrany Výbor pro diverzitu a boj s diskriminací ("Committee for Diversity and Non-Discrimination"), jehož náplní činnosti je prosazovat konkrétní preventivní opatření proti diskriminaci a svévolnému vylučování z armády. Tento orgán se skládá z představitelů všech armádních složek a explicitně zakazuje diskriminaci jiných sexuálních orientací a genderových identit. Rezoluce podepsaná ministrem obrany Jorgem Burgem přenáší odpovědnost na vládu ve věci vytváření inkluzivního vojenského prostředí.  Ve stejném roce se námořník Mauricio Ruiz stal prvním otevřeně homosexuálním příslušníkem Ozbrojených sil. To, co je pro nás, námořníky a námořnice, nejdůležitější, není to, koho milujeme, nýbrž naše ochota sloužit vlasti," tak se vyjádřil Ruiz. V námořnictvu se setkal s přijetím. 29. května 2015 připomněl vrchní velitel Humberto Oviedo, že anti-diskriminační problematika požaduje specifičtější regulaci, a sice kulturní změnu v rámci armády. Nařízení z r. 2012 se tedy rozšířilo o dodatek, že se ruší veškerá pravidla, jež by odporovala jakémukoli ustanovení anti-diskriminačního zákona. V závěru stojí, že chilská armáda je institucí pro všechny občany bez výjimky, a že diskriminace, či svévolné vylučování z jejich řad na základě rasy, etntika, socioekonomického statusu, náboženském přesvědčení, pohlaví, sexuální orientaci, genderové identity, rodinného stavu, členství v organizacích a dalších důvodech je nepřípustná. Takové jednání ze strany vojenského úřednictva je přísně zakázáno. Kdo toto pravidlo poruší, se tímto dopouští závažného přečinu bez ohledu na jeho postavení v armádní hierarchii.

Konverzní terapie.

V červnu 2015 oznámila Chilean Collega of Psychologists, že se bude podílet na zrušení praktikování takzvané "reparativní terapie pro změnu sexuální orientace" známé také pod souhrnným názvem konverzní terapie. Po dlouhodobém výzkumu se Výbor pro genderovou a sexuální diverzitu ("Gender and Sexual Diversity Committee") shodl na tom, že jiná sexuální orientace neznamená deviaci, duševní poruchu, či nemoc, jíž by šlo léčit. Prostřednictvím tisku se vyjádřily tak, že neexistuje žádná vědecká studie, která by dokazovala, že homosexualitu lze "vyléčit", a tím pádem mají veškeré takové praktiky za následek frustraci a jinak podlomené duševní zdraví pacientů.  V únoru 2016 zaujalo poprvé ke konverzní terapii negativní přístup i chilské Ministerstvo zdravotnictví. Mluvčí ministerstva řekl doslova:" Veškeré tyto praktiky známé pod názvem "reparativní terapie homosexuality" považujeme za vážně nebezpečné, až život ohrožující".

Lesby, gayové, bisexuálové a transsexuálové (LGBT) se v Chile můžou potýkat s komplikacemi, které jsou pro většinové obyvatelstvo neznámé. Mužská i ženská homosexuální aktivita je v Chile legální. Počínaje 22. říjnem 2015 získají homosexuální páry a jimi tvořené domácnosti zcela stejnou právní protekci náležející heterosexuálním manželským párům prostřednictvím institutu registrovaného partnerství - mimo adopčních práv a názvu manželství.

Homosexualität war in der Vergangenheit in Chile gesellschaftlich tabuisiert, wird hingegen in der Gegenwart in zunehmendem Maße anerkannt, obwohl die Sichtbarkeit der LGBT-Community klein ist.


Kariéra.

První úspěch zaznamenal v roce 2003 ve finském Tampere, kde se stal juniorským mistrem Evropy. V roce 2005 skončil čtvrtý na halovém ME v Madridu a v létě se stal v německém Erfurtu mistrem Evropy do 23 let. V lednu roku 2006 splnil limit na halové mistrovství světa, které hostila Moskva. Halovou sezónu však předčasně ukončilo těžké poranění kotníku, které si český výškař přivodil v únoru na mítinku v německém Weinheimu. Rekonvalescence trvala déle, než podle původních předpokladů a Jaroslav musel zapomenout i na evropský šampionát v Göteborgu. O rok později se nekvalifikoval na halové ME do Birminghamu, když jeho nejlepším výkonem v halové sezóně bylo 215 cm. V létě naopak prošel sítem kvalifikace na letním MS v Ósace, kde skončil ve finále na 8. místě.  Po neúspěchu na halovém ME 2009 v Turíně, kde poprvé vypadl v kvalifikaci se rozhodl pro změnu trenéra. Trenéra Aleše Dudu nahradil Jan Janků st., otec bývalých výškařů Jana a Tomáše Janků. Na MS 2009 odjížděl do Berlína jako jeden z adeptů na medaili. Před MS překonal hned ve čtyřech závodech výšku 231 cm, v Londýně dokonce 233 cm, což byl jeho nejlepší výsledek od zranění kotníku. Ve finále, které bylo kvůli průtrži mračen o dvě hodiny posunuto skončil na děleném 5. místě. Nad jeho síly byla výška 228 cm. Páté místo obsadil také na evropském šampionátu v Barceloně v roce 2010.  K velkým úspěchům se vrátil 5. března 2011, kdy na halovém ME v Paříži získal stříbrnou medaili za výkon 234 cm. Těsně pod stupni vítězů, na 4. místě naopak skončil na světovém šampionátu v jihokorejském Tegu, kde ho o bronzovou medaili připravil horší technický zápis na výšce 229 cm, kterou překonal třetím pokusem. Následnou výšku 232 cm dokázal překonat napoprvé stejně jako Trevor Barry z Baham, ten však 229 cm vynechal a bral bronz.  Sítem kvalifikace nedokázal projít na halovém MS 2012 v tureckém Istanbulu, stejně jako na předchozím světovém halovém šampionátu v katarském Dauhá v roce 2010. Dne 11. června 2012 překonal na memoriálu Josefa Odložila v Praze 228 cm, čímž splnil mírnější B limit pro účast na Letních olympijských hrách v Londýně. Na konci června pak obsadil dělené 8. místo na evropském šampionátu v Helsinkách, kde zdolal 224 cm. Nad jeho síly byla výška 228 cm, která by znamenala zisk medaile. Na této výšce skončilo i dalších pět výškařů a dál pokračovala pouze trojice Robert Grabarz (zlato), Raivydas Stanys (stříbro) a Mickaël Hanany (bronz). Na olympiádě v Londýně nenapodobil své předchozí účasti na hrách v Athénách a Pekingu, kde postoupil do finále a skončil v kvalifikaci.  V roce 2013 se výkonem 231 cm kvalifikoval na Mistrovství světa v atletice v Moskvě.  Startoval v roce 2014 na evropském šampionátu v Curychu. Výkonem 230 cm končil těsně čtvrtý za ruským výškařem Uchovem. Na základě rozhodnutí mezinárodní sportovní arbitráže (CAS) by měl získat dodatečně medaili z mistrovství Evropy 2014. Arbitráž totiž potrestala za porušení dopingových pravidel dvanáctku ruských atletů, mezi nimiž je také Ivan Uchov.  Dne 26. 8. 2018 oznámil, že ukončil sportovní kariéru.

Domácí úspěchy.

Je trojnásobným vítězem Hustopečského skákání (2003 - 05), dvojnásobným vítězem mítinku Beskydská laťka (2003 a 2004) a vítězem mítinku Novinářská laťka (2009, 2011), Ostravská laťka (2008, 2011) a Brněnská laťka (2011).

Jaroslav Bába (* 2. září 1984 v Karviné, Československo) je bývalý český atlet, jehož specializací byl skok do výšky. Jeho největší sportovní úspěchy pochází z roku 2004, kdy vybojoval bronzové medaile na halovém MS v Budapešti a na Letních olympijských her v Athénách. V roce 2011 získal stříbro na halovém ME v Paříži.

Jaroslav Bába (* 2. September 1984 in Karviná) ist ein tschechischer Hochspringer. Bei den Olympischen Spielen 2004 in Athen errang er mit 2,34 m die Bronzemedaille hinter Stefan Holm und dem höhengleichen Matt Hemingway. Zuvor in diesem Jahr hatte er schon Bronze bei den Hallenweltmeisterschaften in Birmingham gewonnen.


Lesní železnice 1912–1972.

V údolí Liptova byly velké hluboké lesy, a proto se začalo uvažovat o jejich využití. První zmínky jsou o splavování dřeva po Černém Váhu, ale jelikož tento prostředek pro odvoz dřeva nestačil, bylo v roce 1912 rozhodnuto o výstavbě lesní železnice o rozchodu 760 mm.  Hlavní trať vedla z Liptovského Hrádku přes Liptovskou Tepličku do Staníkova s délkou 40 km. Taktéž byly vystavěny odbočky Benkovo, Ipoltica, Svarín, Vyšný Chmelienec a Liptovská Teplička. Provoz začal v roce 1921 (dle některých zdrojů už 1916).  V dalších letech byly budovány další odbočky: Dikula, Malužiná, Nižný Chmelienec, poslední byla v roce 1941 odbočka Rovienky-Zátureň.

Vozový park.

Doprava byla od začátku provozu zabezpečována parními lokomotivami čísel 2 a 3. Posléze byly nakoupeny motorové lokomitivy Rába. Pro dopravu osob byl určen vůz Ca/u 1. Pro nákladní dopravu to byly dva služební vozu Da/u 1 a 2 a několik vozů Pa/u.

Konec železnice.

Lesní železnice nemohla konkurovat narůstajícímu automobilismu – od roku 1960 se pravidelně rušily odbočky pro nerentabilnost, vše završil 31. prosinec 1972, kdy byla celá železnice zrušena.

Historická železnice 1972–2001.

Po ukončení provozu byly všechen vozový park deponován v depu Liptovský Hrádok.  U zaměstnanců byla naděje, že by mohl být alespoň kousek železnice zachován – exponáty i trať jsou ve provozuschopném stavu. Veškerý vozový park převzala památková správa a potom vyhlásila za kulturní památku část hlavní tratě Liptovský Hrádek – Svarín. Uvažovalo se o vybudování lesního muzea, ale nakonec od toho bylo upuštěno. Vozový park byl deponován v autodílně a díky bývalým zaměstnancům PLŽ, brigádníkům a dalším, se podařilo předělat objekt na depo pro vozidla, před objektem bylo umístěno kolejiště. Veškerý majetek PLŽ převzalo Muzeum v Liptovském Hrádku a část exponátu zapůjčila na HLÚŽ.  Po roce 1989 začaly práce na obnově trati byly zorganizovány tábory Stromu života. V depu probíhaly dny otevřených dveří, konaly se pochůzky po trati, opravoval se vozový park. V roce 1993 byl uskutečněn poslední Strom života; na železnici zůstaly jen ti nejvěrnější. Bylo pořízeno nové vozidlo pro posun a jednalo se znovu o zprovoznění tratě, bezúspěšně.  Naposledy byl projekt na obnovu tratě předložen v roce 1998, byly postaveny nové vozy, dělány dny otevřených dveří opět bezúspěšně naděje na obnovu stále klesala klesalo i nadšení lidí. Kvůli naprostému ignorování byla železnice rozkradena, budovy zničeny, depo v dezolátním stavu, nakonec bylo rozhodnuto exponáty přestěhovat. Trať Liptovský Hrádek–Svarín definitivně zanikla.

Nové prostředí Pribylina od roku 2002.

Kvůli dezolátnímu stavu tratě do Svarína bylo rozhodnuto veškerý vozový park a kolejnice přestěhovat do Muzea Liptovské dědiny v Pribylině. V muzeu byla postavena odstavná kolej pro exponáty pro železnici se připravovalo nové působiště. Jako prostory pro budoucí depo posloužily haly, které byly vystavěny při výstavbě skanzenu.  Mezi listopadem 2001 a dubnem 2002 byly všechny exponáty převezeny do Pribyliny, depo a kolejiště v Liptovském Hrádku bylo zrušeno. Od roku 2007 jsou exponáty schovány popřípadě vystaveny v hale nebo v kolejišti.

Budoucnost.

V muzeu byl vypracován projekt na výstavbu tratě muzeem Liptovské dědiny na parkoviště, byl rozdělen na 2 etapy a 3. závěrečnou:

Povážská lesní železnice (slovensky: "Považská lesná železnica", zkráceně PLŽ, nazývána též "Čiernovážska lesná železnica") je bývalá lesní železnice v údolí Černého Váhu a prozatímní depozitář vozidel v muzeu Liptovské dědiny v Pribylině.

Die Považská lesná železnica (ungarisch "Vágvölgyi erdei vasút", deutsch etwa „Waagwaldbahn“) war eine schmalspurige Waldbahn in der Slowakei, die auch dem öffentlichen Verkehr diente. Sie verlief von Liptovský Hrádok durch das Tal der Schwarzen Waag (Čierny Váh) nach Liptovská Teplička. Das weitverzweigte Schienennetz galt als eines der längsten Schmalspurnetze in der Slowakei.


Definice (limity a možnosti).

Politický vězeň může být ale i ten, kdo je či byl formálně odsouzen na základě zfalšovaných důkazů či vynucených přiznání za smyšlené zločiny nepolitického charakteru, ve skutečnosti však z politických důvodů. Například komunistický režim v Československu se snažil všemožně bránit nezávislým umělecký projevům, proto v roce 1976 uvěznil členy hudební skupiny The Plastic People of the Universe, pod záminkou toho, že zpívají vulgárně, čímž budí veřejné pohoršení.  Režim často následně trestá celé rodiny (například vystěhováním, ztrátou zaměstnání). V historii je nejznámější zavírání odpůrců režimu komunismu či nacismu do koncentračních táborů. V dnešní době je problém politických vězňů vlastní řadě států, ale největší kritika se snáší na země jako jsou Bělorusko, Čína, Kuba, Severní Korea apod., ale lidé jsou za své politické názory či politickou činnost stíháni či vězněni i v demokratických státech. V České republice je například trestné "Založení, podpora a propagace hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod člověka", anebo "Popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia" (nejčastěji zpochybňování holocaustu).  V českých zemích souvisí pojem politický vězeň s označením „MUKL“, jimž jsou myšleni političtí vězni (v komunistickém Československu přes čtvrt miliónu lidí), nebo případně (v užším významu) – obzvláště postihovaní vězni, které čekala ta nejtěžší vězení a koncentrační tábory a počítalo se u nich s jejich likvidací (v Československu to byly řádově desetitisíce lidí). Většina z československých politických vězňů byla odsouzena na základě zákona č. 231/1948 sbírky (zákon na ochranu lidově demokratické republiky). Po tomto zákonu byl též pojmenován klub sdružující politické vězně komunismu – K 231, na nějž navázala Konfederace politických vězňů České republiky.  Český právní řád pak zná dva druhy politických vězňů:

Politický vězeň je termín používaný pro označení osoby, která je nebo byla vězněna pro svou politickou činnost, příslušnost nebo politické přesvědčení v době, kdy je nebo byla takováto činnost státem pronásledovaná. Někdy jsou šířeji za politické vězně považování i lidé věznění pro svůj rasový původ nebo náboženské přesvědčení.

Ein politischer Gefangener, auch "politischer Häftling", ist eine Person, die aufgrund politischer oder weltanschaulicher Gründe in Haft ist. Dies erstreckt sich nicht nur auf Personen, die wegen Meinungsdelikten oder im jeweiligen Staat verbotener politischer Aktivitäten festgehalten werden, sondern auf alle Fälle, bei denen politische Einstellung oder politische Aktivitäten des Gefangenen maßgeblichen Einfluss auf die Strafzumessung hatten. Die Unterscheidung zwischen politischen und legitimen Gefangenen ist auf rechtspositivistischer Basis nicht eindeutig.