Historie.

Přesná doba vzniku směnek je pouze odhadovaná. Nelze totiž určit, kterým listinám již můžeme přiznat vlastnosti dnešních směnek a kterým ještě ne. Všechny novodobé civilizace používají listiny, které ukládají jedné osobě uhradit přesně stanovený obnos jiné. Není však příliš jasné, které z nich umožňovaly převést práva na jinou osobu. Proto je za směnky nelze označit.  Listiny, které ukládají dlužníkovi uhradit určitou částku věřiteli nebo osobě, kterou věřitel určí, se objevily až počátkem 12. století v severoitalských městech, především v Benátkách. Jejich vznik byl motivován živým obchodním ruchem, který zahrnoval i obchod mezi italskými a dalšími evropskými městy. Obchod obvykle komplikovala různorodost měn v cizích zemích. Obchodník proto musel často svou měnu měnit za cizí. Komplikace nastávaly i kvůli zákazu vyvážet měny, a nakonec kvůli tomu, že obchodník byl nucený sebou vozit velkou sumu peněz, riskoval tedy přepadení. Proto se staly směnky vhodným nástrojem k placení. Odpadl s nimi problém se směnou za cizí měnu i riziko přepadení. Ačkoliv nebyly konkrétní náležitosti listiny zpočátku nijak předepsány, přesto byly tehdejší směnky (cambium) velmi podobné dnešním.  Pro účely obchodu nejprve vznikla „směnka vlastní“. Obsahovala písemný příslib vystavovatele zaplatit jejímu majiteli určitou sumu peněz. Tyto směnky tehdy plnily nejčastěji funkci dnešních cestovních šeků, zprostředkovávaly platby na vzdálená místa.  Aby se předešlo zneužívání směnek, bylo nutné je zabezpečit. Směnky tedy začali vystavovat zvláštní bankéři, tzv. kampsoři (bancherii campsores). Licenci jim k tomu vystavoval panovník, městská správa nebo jiná státní moc. Pokud chtěl někdo zprostředkovat platbu nebo převod peněz, musel u kampsora složit příslušnou částku a ten mu vystavil listinu, která kampsora zavazovala tuto sumu zaplatit v místě budoucí platby. Tuto platbu provedl kampsor sám nebo prostřednictvím svých obchodních partnerů v tom místě. Tak vznikla „směnka cizí“, která obsahovala platební příkaz.  Takové směnky se označovaly jako vydané nebo tažené, od toho dnešní název cizí směnky, trata. Podstatou tažených směnek je tedy poukázka, asignace (převod). Vystavovatel již neslibuje platbu sám zaplatit, ale přikazuje to třetí osobě.  Stejně jako u vlastní směnky ani u cizí směnky neznáme přesnou dobu vzniku a můžeme ji jen odhadovat. Obvykle je uváděna první polovina 14. století. Tehdy si již kampsoři vybudovali rozsáhlou sít obchodních partnerů, kteří propláceli směnky vydané jinými bankéři. Svoje vzájemné pohledávky potom vyrovnávali formou zvláštních zápočtů na směnečných trzích. Pro hladkou realizaci transakcí začali bankéři ke směnce vydávat zvláštní doprovodný list, v němž vyzývali svého partnera v platebním místě, aby obnos slíbený ve vlastní směnce vyplatil věřiteli nebo osobě určené rubopisem. Dopis byl zpočátku jen osobní neformální dopis s doplňujícími údaji, které lépe specifikovaly závazek a osobu se směnkou, a pouze doplňoval směnku. Postupně ale zatlačil směnku do pozadí, až bylo od samostatné směnky zcela upuštěno. Postačil již pouhý dopis – platební příkaz adresovaný kampsorovu obchodnímu partnerovi (tzv. trasátovi) - a tímto odpadla nutnost vystavení původní vlastní směnky. Směnky cizí tehdy zcela vytlačily směnky vlastní.  V 17. století byl založený i institut tzv. indosamentu, který sloužil k převodu směnek a který z nich vytvořil cenné papíry určené k oběhu, tzv. cenný papír cirkulační. Prvním směnečným řádem, který počítal s indosací směnky, s převodem směnek, byl neapolský Pragmatica III z roku 1607. Začala se objevovat také odpovědnost indosanta a později také možnost převádět směnku několika indosamenty. V 18. století na to navazoval vznik celosvětového obchodního trhu. Směnka se rozšířila do všech koutů světa jako jeden z nejbezpečnějších platebních prostředků. Na závěr stojí za to uvést, že zejména směnka vlastní se podílela také na vzniku a vývoji papírových peněz. Díky své spolehlivosti byly některé vlastní směnky používány jako platební prostředek na úkor reálných peněz představovaných mincovní soustavou z drahých kovů.  Dalším zajímavým případem směnky jsou anglické tally sticks, tzv. záznamové destičky se zářezy, které označovaly sumu. Destička se rozlomila na dvě poloviny, jednu část získal věřitel, druhou dlužník. Jméno věřitele se zapisovalo přímo na destičku a dlužníkem byla Královská pokladna. Tyto destičky zavedl Jindřich I. Anglický okolo roku 1100. Měly s nimi být placeny daně a měly vyřešit nedostatek zlata. Destičky původně představovala potvrzení o zaplacení daně. První polovinu si nechal výběrčí a druhou plátce. Postupně se z ní však stalo platidlo, které bylo v Anglii v oběhu 726 roků a bylo zrušeno až v roce 1826.

Základní druhy směnky.

Směnka vlastní.

Tvořena na základně dvou směnečných účastníků – "emitent" (výstavce) a "remitent" (osoba, na jejíž řad nebo jméno je směnka vydána). Obsahuje bezpodmínečný platební slib („Zaplatím“).

Směnka cizí ("trata").

Tvořená minimálně třemi směnečnými účastníky – emitent (výstavce směnky), remitent (osoba, na jejíž řad nebo jméno je směnka vydána) a směnečník (osoba, již je přikázáno platit). Cizí směnka obsahuje bezpodmínečný platební rozkaz („Zaplaťte“). Směnečný závazek vzniká směnečníkovi až po akceptaci této směnky (postačí podpis na směnce). Výstavce směnky se staví do pozice nepřímého dlužníka, ručí za to, že bude směnka směnečníkem přijata (akceptována) a zaplacena. Své odpovědnosti za přijetí se může odvolat při použití doložky „Bez postihu za přijetí“ nebo jiné formulaci zbavující postavení nepřímého (regresivního dlužníka). Nemůže se však zbavit povinnosti za zaplacení akceptované směnky. V tomto ohledu musíme rozlišovat odpovědnost za přijetí a odpovědnost za zaplacení. Protestace směnky (pokud není vyloučena doložkou „bez protestu“, případně „bez postihu“) je v tomto případě nutná, neboť opomenutím zachovávacího úkonu znamená ztrátu práva na zaplacení dlužné částky vůči nepřímým dlužníkům. Z toho tedy plyne, že opomenutí postihu u neakceptované směnky má za následek ztrátu výkonu práva z této směnky.

Účely.

Směnka má dva základní účely, funkce: platební a zajišťovací.  V praxi tedy může sloužit jako:

Platební funkce.

Platební funkce znamená, že směnku lze použít jako platební prostředek. Majitel může směnku před okamžikem splatnosti prodat, aby tak získal peněžní prostředky. Směnka tedy v podstatě nahrazuje hotové peníze a umožňuje majiteli směnky ji proměnit v peníze.

Zajišťovací funkce.

Směnka může sloužit i jako zajištění peněžitého závazku a je možno ji uplatnit poté, co povinnost na základě původního peněžitého závazku nebyla splněna.

Náležitosti.

K tomu, aby byla směnka platná a umožnila tak jejímu majiteli uplatnění příslušných práv na uhrazení konkrétní finanční částky, musí obsahovat některé základní náležitosti:  Pro platnou směnku není vyžadován žádný tiskopis (při splnění požadovaných náležitostí platí i směnka na pivním tácku či na dveřích od stodoly) ani úřední ověření podpisů. Směnka může být napsána ručně nebo strojem. Také je možno (i když ne nutno) využít předtištěných tiskopisů, do kterých je nutno doplnit předepsané údaje.

Podpis.

Pro platnost směnky není vyžadováno úřední ověření podpisů: Ověření podpisu - (Legalizace) provádí notáři, Česká pošta a některé obecní úřady. Není pravdou, že podpis na směnce nelze ověřit, protože že ověřující osobě (např. notáři nebo úřední osobě provádějící ověření na obecním úřadě) vznikne směnečný závazek.

Další upřesnění.

Další upřesňující informace na směnce (rodné číslo povinného, ručně napsané datum vedle podpisu) mohou sice pomoci, ale pokud by byly ve sporu s již uvedeným, byla by to pro povinného příležitost směnku rozporovat a pro soud důvod k jejímu zamítnutí (v krajním případě) pro zmatečnost.

Splatnost.

Splatnost směnky může být určena čtyřmi různými způsoby: Žádný jiný způsob určení splatnosti není přijatelný, a proto splatnost určená jiným způsobem má za následek neplatnost směnky. Nejčastějším důvodem špatně určené splatnosti je např. neexistující datum (29.2.2017), případně "za tuto směnku zaplaťte do 20.2.2017" - splatnost směnky musí připadnout na konkrétní den v roce, při použití "do" má směnka několik dnů splatnosti, což z ní činí směnku neplatnou.

Den splatnosti.

Určuje den, kdy směnečná pohledávka dospívá, přičemž splatnost může připadnout na pracovní i nepracovní den - např. "splatné první neděli v dubnu 2019".

Den platební.

Označuje den, kdy může být směnka poprvé předložena k placení. Samotná splatnost směnky ještě nemusí nutně znamenat, že je možné směnku předložit k placení! Ačkoliv není v zákoně směnečném a šekovém výslovně uvedeno, kdy může být směnka placena, vycházíme z obecného ustanovení o protestaci, z čehož vyvozujeme, že veškeré směnečné úkony je možné provádět pouze v pracovní den a to v době od 9 do 18 hodin. Z toho důvodu nemusí den splatnosti odpovídat platebnímu dni.

Prezentační dny.

Patří sem den platební (eventuálně i den splatnosti, pokud splatnost připadne na pracovní den) a k tomu následující dva pracovní dny. V prezentační dny může být směnka předložena k placení, přičemž platí, že je zcela v moci věřitele, který z těchto tří dní vyzve dlužníka, aby zaplatil za směnku. Pokud tedy dlužník při první prezentaci směnky k placení odmítne s tím, že zaplatí jiný prezentační den, věřiteli se již aktivuje právo pro vykonání protestu pro neplacení. U směnky na viděnou platí, že má pouze jeden prezentační den - platební splývá v jeden s dnem splatnosti.

Kvitance směnky.

Kvitance směnky představuje jakési potvrzení pro dlužníka, které se vyznačí na směnce. Jde o potvrzení od věřitele, které jednoznačně utvrdí, že směnka byla již zaplacena. Obecně se pod kvitancí rozumí např. "Zaplacena dne 1.1.2011 {podpis majitele směnky}". Za nejvhodnější místo se považuje rub směnky, je možné ale vyznačení i na přívěsku, které se ovšem nedoporučuje - přívěsek se může oddělit od směnky. Také se může směnka skartovat, případně jinak znehodnotit. Směnečný dlužník je oprávněn vyplatit směnečnou sumu oproti vyznačení kvitance a vydání směnky.

Úročení směnky.

U směnky jako takové se obecně nepředpokládá, že bude úročena. Teprve doložkou o úroku je možné směnečnou jistinu úročit. Úrok je přípustný pouze u směnky, kde je stanovena splatnost na viděnou nebo na určitý čas po viděné. U takto určené splatnosti totiž nemůže výstavce ani věřitel přesně určit, kdy se směnka stane splatnou. Úrok se uvádí v procentech.  U směnky splatné v určitý den případně v určité datum není úročení možné. Při takto vystavené směnce totiž věřitel i výstavce přesně ví, kdy bude směnka splatná, a mohou tedy dopočítat úrok, který bude k směnečné sumě připočten a celkovou částku uvést jako směnečnou jistinu. Použití doložky o úroku nemá v tomto případě žádný efekt a stanovené úroky se nestanou součástí směnečné jistiny. Kromě toho se věřitel vystavuje riziku, že směnka bude v určitých případech neplatná (záleží na formulaci stanovení úroků) pro neurčitost směnečné částky.

Výhody a nevýhody.

Výhodou směnek je zejména to, že jsou nesporným závazkem, což znamená, že ten, kdo má v dispozici originální směnku a legitimuje se jako její oprávněný majitel, prokázal své právo na její zaplacení dostatečně; dlužník, který se hodlá své povinnosti směnku zaplatit bránit, pak musí své důvody obrany nejen tvrdit, ale i prokázat.  Nevýhodou směnek je to, že musí být vystavena se zákonem stanoveným obsahem a pokud některá z jejích podstatných náležitostí chybí, pak směnka není platná. Případné zfalšování směnky nemá, pokud již soud vydal směnečný platební rozkaz, a tento nabyl právní moci, vliv na platnost směnky a dlužník je nucen falešnou směnku zaplatit.

Indosament.

Indosament (jinak též rubopis směnky) slouží k převodu směnky. Indosament je možný pouze u směnky "na řad" (implicitně každá). Pokud je ovšem na směnce doložka "nikoli na řad", indosamentem ji převést nelze: omezená obchodovatelnost. Indosament se píše na rub (zadní stranu) směnky, kde indosant převádí práva ze směnky na indosatáře. Někdy se indosant označuje jako "žirant" a indosatář jako "žiratář".  Indosament tvoří řadu dat, jmen a podpisů (indosantů a jejich avalistů) tak, jak šli v čase po sobě při postupování směnky na další držitele (indosatáře). Závazek zaplatit sice stále zůstává na původním povinném, ale každý, kdo směnku postoupil dále a je zapsán na rubu směnky, se tak sám vůči dalším držitelům stává ručitelem této směnky: ovšem pouze vůči následujícím držitelům, ne zpětně.

Vyrovnání.

Součástí směnky (vpředu) bývají také poznámky o postupných splátkách, ty tentokrát podepsané indosatářem (oprávněným) jako potvrzení o částečné úhradě: datum, částka, jméno, podpis. Hodnota směnky se může v čase pouze snižovat.  Protože je směnka jednostranný akt/papír, vymyká se podvojnosti účetního systému: na rozdíl od párovosti přijatých/vydaných faktur nebo stvrzenek, které se u obou stran uchovávají, se směnka po vyrovnání likviduje: např. spálením. Historicky pak může být jedinou připomínkou existence směnky pouze poznámka na pokladním dokladu nebo taková poznámka nemusí zbýt vůbec žádná: směnka se pak může stát zpětně nevysledovatelnou.

Daně.

Protože i směnka může obsahovat úrok, stává se tento předmětem daně z příjmu. Určení daně však zůstává nejasné v situaci, kdy není určena počáteční hodnota (jistina), ale pouze konečná hodnota (povinnost), obzvláště není-li k dispozici ani žádná faktura s určením této hodnoty, ani pár stvrzenek (počáteční a koncové) o převzetí hotovosti a následném vyrovnání.

Směnka je cenný papír vydaný buď ve formě "na řad", nebo "na jméno". Směnka je řazena mezi tzv. abstraktní cenné papíry, ke svému vzniku tedy nepotřebuje právní důvod (kauzu), obstojí sama o sobě. Toto je možné smluvně ošetřit (i ústně), na dlužníkovi pak ale zůstává důkazní břemeno prokázání důvod vzniku směnečného závazku. Směnka bývá také označována jako dokonalý cenný papír (="skriputa"): To proto, že veškerá práva plynoucí ze směnky jsou zachycena v tomto cenném papíru.

Ein Wechsel () ist ein Wertpapier, das die unbedingte Zahlungsanweisung des Ausstellers an den Bezogenen enthält, bei Fälligkeit an einem bestimmten Zahlungsort eine bestimmte Geldsumme an den Aussteller oder einen benannten dritten Zahlungsempfänger zu zahlen.


Život.

Osbourne se narodil v anglickém Birminghamu, čtvrti Aston. Jeho otec John Thomas „Jack“ Osbourne (1915–1977) pracoval na nočních směnách jako nástrojař v General Electric Company plc. Jeho matka Lillian byla nepraktikující katoličkou a pracovala v továrně na ranních směnách. Osbourne byl čtvrtým ze šesti dětí, měl tři starší sestry Jean, Iris a Gillian a dva mladší bratry, kterými byli Paul a Tony. Rodina žila v malém domě se dvěma ložnicemi na Lodge Road ve čtvrti Aston. Přezdívku „Ozzy“ měl již od základní školy.

Kariéra.

Black Sabbath.

V roce 1970 vydala skupina Black Sabbath eponymní album, které se ještě ten samý rok dočkalo platinové desky. S Black Sabbath vydal celkem 10 nahrávek, kterých se dodnes po celém světě prodalo přes 100 miliónů kusů. Black Sabbath podnikli několik celosvětových turné. V roce 1974 vystoupili na California Jam před 250 000 fanoušky.

Sólová dráha.

V roce 1979 se vydal na sólovou dráhu. V roce 1980 vydal své první sólové album "Blizzard of Ozz". Album brzy dosáhlo čtyřnásobné platinové desky. Během osmdesátých let vydal sedm alb, přičemž každého z nich se prodalo přes 2 milióny kusů. Na sólové dráze celkem prodal přes 70 miliónů svých desek. V roce 1983 koncertoval na pódiu US Festivalu před 250 000 lidmi. V roce 1985 vystoupil na legendárním benefičním koncertě Live Aid. V roce 1989 vystoupil na Moskevském mírovém festivalu. Byl to první velký rockový koncert západní hvězdy na území tehdejšího SSSR.  Během devadesátých let vydal pět alb. Každé z nich se stalo multiplatinovým a koncertoval po celém světě. V roce 1993 získal Grammy v kategorii "Best Metal Performance" za "I Don ́t Want to Change the World".

Ozzfest, Osbournovi.

V roce 1996 založili společně se Sharon, svou ženou a manažerkou v jedné osobě, Ozzfest, první národní hudební festival věnovaný hard rocku, který měl hledat a představovat nové talenty. Jeho vystoupení na tomto festivalu navštívilo 1,4 miliónu lidí. Ozzfest se koná vždy jednou ročně. Část zisku z Ozzfestu putuje na nejrůznější charitativní účely, mj. na Lifebeat.  V roce 2000 se dočkal vlastní hvězdy na pověstném hollywoodském chodníku slávy. V roce 2000 obdržel další Grammy v kategorii Best Metal Performance (tentokrát jako člen znovu sjednocených Black Sabbath) za skladbu "Iron Man". Osbournovi byli hlavními protagonisty reality show "The Osbournes", kterou vysílala hudební stanice MTV.

Ozzy Osbourne (narozený jako John Michael Osbourne, 3. prosince 1948 Aston, Birmingham) je anglický zpěvák známý působením v heavymetalové skupině Black Sabbath, ale i svou sólovou dráhou. Od 80. let 20. století vystupuje sólově a je komerčně ještě úspěšnější, než ve skupině Black Sabbath.

John Michael „Ozzy“ Osbourne (* 3. Dezember 1948 in Birmingham-Aston) ist ein britischer Rockmusiker. Bekannt wurde Ozzy Osbourne als Lead-Sänger der den Heavy Metal prägenden Band Black Sabbath. Als Solokünstler erreichte er ab 1980 bis Mitte der 1990er Jahre mehrere Platinauszeichnungen. Er trägt die Beinamen "Godfather of Metal" (Pate des Metals) und "Prince of Darkness" (Fürst der Finsternis). Dieser Erfolg ist auch seiner Frau und Managerin Sharon Osbourne zu verdanken; mit ihrer Hilfe gründete er 1996 auch das Ozzfest.


Budova.

Stará národní galerie byla postavena jako antický chrám na vysokém soklu, na nějž vede dvojité schodiště a je ústředním pohledovým bodem muzejní kolonády, která tvoří srdce Muzejního ostrova. Na vrcholu schodiště stojí jezdecká socha Fridricha Viléma IV., kterou v roce 1886 zhotovil Alexander Calandrelli. Průčelí budovy tvoří sloupořadí, které po stranách přechází v půlkruhové pilastry. Nad vchodem je umístěn nápis DER DEUTSCHEN KUNST (Německému umění) a letopočet 1871. Budova má tři patra.

Historie.

Po budovách Starého a Nového muzea byla budova galerie postavena na muzejním ostrově jako třetí stavba. Architektem byl sice August Stüller, nicméně ten se držel nákresů Fridricha Viléma IV., stavbu realizoval Johan Heinrich Strack. Historie stavby je plná změn. Stüller sice vytvořil návrh stavby, ale základní kámen byl položen v roce 1867, dva roky po Stüllerově demisi. Dohled nad stavbou převzal Strack, v návrhu však změnil řadu dekorací. Budova byla sice otevřena v roce 1876, nápis nicméně otevření datuje do roku 1871, kdy bylo sjednoceno Německo. O deset let později byla na vrchol schodiště umístěna socha. První patro bylo výrazně přestavěno v roce 1911, střední patro v roce 1936.  V průběhu 2. světové války byla budova galerie silně poškozena, což se sice nedotklo evakuovaných uměleckých děl, nicméně po válce byla řada z těchto děl odvezena do Sovětského svazu. Ze všech muzejních budov byla budova galerie válkou nejméně poškozena, přesto její rekonstrukce trvala až do roku 1955, nová generální rekonstrukce byla provedena v letech 1998 - 2001. Tato poslední rekonstrukce vedla k vytvoření dvou nových výstavních místností v třetím patře.  Název "Stará" národní galerie získala budova teprve po spojení muzejních sbírek po sjednocení Berlína, důvodem bylo odlišení od Nové národní galerie v bývalém západním Berlíně, která hostí sbírku umění 20. století, třetí částí galerie je Hamburger Bahnhof, v němž je umístěno muzeum současného umění.  Po Bernhardu Maazovi (2003–2009) a Philippovi Demandtovi (2012–2016) je od května 2017 ředitelem instituce Ralph Gleis.

Sbírky.

Muzeum dnes vystavuje zhruba 440 maleb a 80 soch, velká část sbírek je dále uložena v depozitářích.  V expozici jsou silně zastoupeni němečtí malíři: Carl Blenchen, Arnold Böcklin ("Ostrov mrtvých", olej na plátně, 1883), Adolph Menzel ("Flétnový koncert s Fridrichem Velikým Sanssouci", olej na plátně, 1850-1852).  Zatoupeni jsou však i francouzští umělci: Claude Monet ("St. German l'Auxerrois", olej na plátně, 1867), Edgar Degas, Paul Cézanne, Édouard Manet ("Dům v Rueil", olej na plátně, 1882), Auguste Renoir ("Léto", olej na plátně, 1868), Auguste Rodin ("Muž a jeho myšlenka", mramor, 1899-1900).  Významná je sbírka obrazů Caspara Davida Friedricha ("Opatství mezi duby," olej na plátně, 1809-10; "Mnich u moře", olej na plátně, 10-10; "Východ měsíce nad mořem", olej na plátně 122, a další), Karla Friedricha Schinkela ("Ráno",olej na plátněm 1813; "Gotický chrám" "na skále u moře", olej na plátně, 1815; a další).  Berlínské tematiky se dotýkají malby Franze Krügera ("Přehlídka na Operplatzu v Berlíně", olej na plátně, 1824-30) či Eduarda Gaertnera ("Parochialstrasse", olej na plátně, 1831). V galerii je jedna z verzí obrazu "Vlna" Gustava Courbeta (olej na plátně, 1870) či slavný obraz Lovise Corintha "Oslepený Samson" (olej na plátně, 1912).

Stará národní galerie () je nejstarší ze šesti insititucí, které tvoří berlínskou Národní galerii a zároveň je jedním z pěti muzeí na Muzejním ostrově v Berlíně v Německu. Vznikla jako v pořadí třetí muzeum a hostí sbírku umění 19. století. Galerie je jako součást Muzejního ostrova od roku 1999 na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

Die Alte Nationalgalerie im Berliner Ortsteil Mitte gehört zum Bauensemble der Museumsinsel und damit zum Weltkulturerbe der UNESCO. Im Auftrag König Friedrich Wilhelms IV. ab 1862 von Friedrich August Stüler geplant, wurde sie bis 1876 von Johann Heinrich Strack im Stil des Klassizismus und der Neorenaissance ausgeführt. Aktuell beheimatet sie Gemälde und Skulpturen des 19. Jahrhunderts aus der Sammlung der Nationalgalerie. Auf der Freitreppe befindet sich das von Alexander Calandrelli geschaffene Reiterstandbild Friedrich Wilhelms IV.


Vznik.

Rada lidových představitelů vznikla 10. listopadu 1918 v rané fázi německé listopadové revoluce poté, co v Německé říši padla monarchie a v době, kdy se blížil neodvratný konec první světové války. Vznikla jako bezprostřední reakce na mohutné shromáždění dělníků a vojáků v Berlíně a dalších německých městech, kteří protestovali za konec války a za lepší životní a pracovní podmínky. Vyhrocená situace v Německu, rozsáhlé demonstrace a povstání proti vládním autoritám napříč celým Německem si vynutily rychlé jednání, jehož cílem bylo ustanovit dočasnou správní vládu v říši. 9. listopadu 1918 předal poslední monarchistický říšský kancléř Maxmilián Bádenský vládu do rukou Friedricha Eberta, čelnímu představiteli umírněné Sociálně demokratické strany Německa (SPD). Sám Maxmilián Bádenský věřil, že Ebert je schopen čelit nepokojům a především chtěl zabránit hrozící socialistické revoluci ze strany radikálních socialistů.  Ebert se stal 9. listopadu prvním říšským kancléřem po pádu monarchie a do dočasné správní vlády přizval také zástupce radikálnější Nezávislé sociálně demokratické strany Německa (USPD). To vedlo ke vzniku Rady lidových představitelů, která se skládala ze šesti členů. Tři členové (Friedrich Ebert, Philipp Scheidemann a Otto Landsberg) byli zástupci Sociálně demokratické strany Německa a tři členové (Hugo Haase, Wilhelm Dittmann a Emil Barth) byli zástupci Nezávislé sociálně demokratické strany Německa. Společnými předsedy koalice SPD a UPSD byli Ebert s Haasem. Rada neměla oficiálně nijak rozdělené funkce, Ebert neformálně odpovídal za záležitosti obrany a vnitra. Vzhledem k tomu, že rada nedisponovala žádnou civilní službou, musela využít stávajícího byrokratického systému. Když předal Maxmilián Bádenský vládu do rukou Eberta, zůstali ve svých funkcích všichni členové vlády Maxmiliána Bádenského. Ebert později nahradil mnohé členy novými politiky z řad SPD. Formálně tak zůstali ve vládě několik týdnů nebo měsíců někteří vysocí vládní představitelé, například Heinrich Schëuch, pruský ministr války nebo Wilhelm Solf, ministr zahraničí.  Rada lidových zástupců přistoupila 11. listopadu 1918 na příměří z Compiègne, které definitivně ukončilo válku. Nicméně již dříve, 6. listopadu 1918, byl vyslán německý vyslanec Matthias Erzberger do Compiègne Maxmiliánem Bádenským, aby o příměří vyjednával. Telegram s instrukcemi pro Erzbergera o podpisu příměří 10. listopadu byl odeslán Maxmiliánem Bádenským po zasedání říšské vlády a ještě před vznikem Rady lidových zástupců.

Reformy.

12. listopadu 1918 vydala rada prohlášení "An das deutsche Volk" ("Německému lidu"), které zahrnovalo následujících devět bodů upravujících poměry v Německé říši:  Rada se zavázala do 1. ledna 1919 přijmout některé další sociální reformy. To zahrnovalo především zajištění dostatečného množství pracovních míst nebo zajištění podpory v nezaměstnanosti, na které se měly kromě říše podílet také jednotlivé obce. Měl být také navýšen strop zdravotního pojištění a nedostatek ubytovacích kapacit měl být zmírněn podporou bydlení. Plánované reformy také zahrnovaly pravidelnou distribuci potravin pro obyvatele. Vláda se zasadila o udržení řádné výroby, osobní svobody a bezpečnosti. Veškeré volby, včetně těch do ústavodárného národního shromáždění, měly být přímé, rovné a tajné a měly využívat poměrný volební systém. Voleb měl právo účastnit se každý občan starší 20 let bez ohledu na pohlaví.  15. listopadu 1918 jmenovala rada říšským ministrem vnitra právníka a levicového liberálního politika Hugo Preuße, jehož úkolem bylo sepsat novou ústavu republiky.  Rada lidových zástupců zorganizovala ve dnech 16. až 20. prosince 1918 kongres na Lipském náměstí v Berlíně, kde se mimo jiné dohodla na uspořádání spolkových voleb 19. ledna 1919. Kromě toho přijala rezoluci s názvem "Hamburger Punkte", v níž byly zdůrazněny některé revoluční požadavky, které se promítly zejména do fungování armády. 18. prosince se také vláda dohodla na tom, že podle socialistické ideologie dojde k přijetí některých opatření, která budou mít vliv na důležitá odvětví. V tomto smyslu však nebyly nakonec žádné kroky podniknuty, SPD byla zaneprázdněna především dodávkami potravin a obávala se, že by nějaká případná iniciativa mohla ohrozit průmyslovou produktivitu. Vláda také měla mnoho práce s demilitarizací a se začleněním osmi miliónů vojáků do civilního života. S přicházející zimou se snažila zajistit dostatečné množství potravin a uhlí. Kromě toho v říši hrozilo narušení územní celistvosti státu separatisty z Porýní a také z Polska v rámci blížícího se Velkopolského povstání.  29. prosince 1918 radu opustili členové Nezávislé sociálně demokratické strany Německa. Sporem se stal vojenský zásah na popud SPD při Vánočním povstání námořníků v Berlíně 24. prosince 1918. Tomu předcházel pakt uzavřený mezi Ebertem a generálem Wilhelmem Groenerem, ve kterém se Groener zavázal vojensky zasáhnout v případě velkých demonstrací a nepokojů. Po odchodu všech třech zástupců USPD byla rada doplněna o dva nové členy z SPD, jimiž se stali Gustav Noske a Rudolf Wissell. Neformálně měl Noske na starosti záležitosti týkající se armády a obrany a Wissel spravoval ekonomické záležitosti. Poté, co byla rada složena jen z členů SPD, byla vláda označována jako "Reichsregierung" (doslova "říšská národní vláda") a od názvu rada lidových představitelů bylo upuštěno. Vláda uspořádala 19. ledna 1919 spolkové volby.

Zánik.

Rada lidových představitelů zanikla 13. února 1919 po volbách do národního shromáždění. Následována byla vládou říšského ministerského předsedy Philippa Scheidemanna, jenž byl jmenován Ebertem. Friedricha Eberta následně zvolilo národní shromáždění prvním prezidentem Německé říše.

Rada lidových představitelů ( ', česky také rada lidových zástupců nebo rada lidových zmocněnců) byla dočasná správní vláda na území Německé říše. Vznikla po pádu monarchie na počátku listopadové revoluce v listopadu 1918 a činnost ukončila v únoru 1919 po spolkových volbách. I přes krátké trvání dosáhla několika úspěchů, především přistoupila 11. listopadu 1918 na příměří z Compiègne, které vedlo ke konci první světové války. Rada lidových představitelů uspořádala 19. ledna 1919 volby a dále se snažila o stabilizaci hospodářství v říši. Složena byla zpočátku z členů Sociálně demokratické strany Německa (SPD) a Nezávislé sociálně demokratické strany Německa (USPD), později pouze z členů SPD.

Der Rat der Volksbeauftragten war die vom 10. November 1918 bis zum 13. Februar 1919 amtierende provisorische Regierung Deutschlands, die den Übergang vom Kaiserreich zur Weimarer Republik gestaltete. Er wurde im Zuge der Novemberrevolution aus jeweils drei Mitgliedern der Mehrheitssozialdemokraten (MSPD) und der Unabhängigen Sozialdemokraten (USPD) gebildet.


Historie.

Pojem koloid pochází z řeckého slova pro klíh (řecky kolla), kterého poprvé použil v roce 1861 Thomas Graham při svých pokusech týkajících se studia rychlosti difuze látek přes pergamenovou membránu. Skupina látek, které se chovaly podobně jako klih, označoval slovem koloid. V roce 1906, na základě klasifikace disperzních soustav podle velikosti disperzních částic, dospěl Wilhelm Ostwald k závěru, že tzv. koloidní vlastnosti nevykazuje určitá skupina látek, ale že do "koloidního stavu" je možno teoreticky uvést jakoukoli látku. Vývoj citlivějších metod a teorií umožnil prudký rozvoj koloidní chemie. Je potřeba poznamenat, že s koloidy se člověk potýkal již mnohem dříve. Známým příkladem je Cassiův purpur, který byl od 17. století využíván při výrobě červeného skla a míšeňského porcelánu.

Koloidní rozměr.

Horní a dolní hranice velikosti koloidních částic nebývá udávána zcela shodně:

Rozdělení koloidů.

Koloidy lze dělit dle fázového charakteru na heterogenní a homogenní, ovšem z praktického hlediska je vhodnější zavést následující členění.

Lyofobní disperze (koloidní disperze).

Lyofobní disperze, též koloidní disperze, jsou příkladem heterogenního systému, v nichž disperzní podíl a disperzní prostředí představují dvě různé fáze. Disperzní podíl a disperzní prostředí jsou od sebe odděleny fázovým rozhraním, které výrazně ovlivňuje jejich vlastnosti. Jsou připravovány buď z velkých částic dispergací nebo z pravých roztoků kondenzací. Jsou termodynamicky nestabilní, samovolně zanikají. Složením a přípravou se podobají hrubým disperzím; liší se však rozměrem částic.  Výraz lyofobní je termín pocházející z řeckého "lyos" (kapalina) a "fobo" (nenávidím). Termín, zavedený Freundlichem, tedy označuje, že částice nejeví afinitu ke kapalině.  Na základě skupenství disperzního podílu a disperzního prostředí lze lyofobní disperze dále rozdělovat, např. soustavy obsahující kapalinu dispergovanou v kapalině označujeme jako emulze. Přehled možných lyofobních disperzí je uveden v následující tabulce:

Lyofilní disperze (lyofilní roztok).

Lyofilní roztoky jsou homogenní koloidní systémy, ve kterém tvoří disperzní prostředí a disperzní podíl jednu fázi. Jsou to pravé roztoky makromolekul, které vznikají samovolným rozpouštěním a jsou termodynamicky stálé.  Výraz lyofilní pochází z řeckého "lyos" (kapalina) a "filo" (miluji); byl zavedený Freundlichem. Termín tedy označuje, že látka jeví afinitu ke kapalině (má tendenci být solvatována, tedy rozpuštěna).

Asociativní (micelární) koloidy.

Micelární koloidy představují systém skládající se z kapalného disperzního prostředí a micel koloidní velikosti vytvořených asociací amfifilních molekul v pravém roztoku. Mezi vzniklými micelami a molekulami v roztoku se ustavuje rovnováha. Podobně jako pravé roztoky a jako roztoky polymerů vznikají micelární koloidní roztoky samovolným rozpouštěním; jejich vylučování z roztoku se řídí termodynamickými zákony fázových rovnováh.  Někteří autoři člení asociativní koloidy mezi homogenní systémy, ovšem vhodnější je samostatně vymezit, neboť v některých ohledech připomínají dvoufázový systém.

Destabilizace.

Nestabilita koloidů se především týká lyofobních systémů, které mohou samovolně přecházet na hrubě disperzní soustavu:

Izotermický převod látky.

Představuje děj, kdy větší částice daného systému rostou přednostně před malými částicemi. Rychlost celého pochodu závisí na těkavosti, popř. rozpustnosti disperzního podílu v disperzním prostředí, na difuzním koeficientu a na mezifázovém napětí. V soustavách s pevným disperzním prostředí (např. zmrzlina) je Ostwaldovo zrání jedinou možností růstu disperzních částic.

Agregace.

Častějším a rovněž mnohem rychlejším mechanismem, který má na stabilitu koloidních soustav podstatně větší vliv než Ostwaldovo zrání, je shlukování dispergovaných částic v agregáty.  Malé částice se shromažďují do větších útvarů (agregátů), aniž při tom dochází ke zrušení fázového rozhraní mezi jednotlivými částicemi a disperzním prostředím a ke zmenšení plochy jejich povrchu (na rozdíl od koalescence). Malé částice si zachovávají identitu, pouze ztrácejí kinetickou nezávislost – agregát se pohybuje jako celek.  Agregace, při níž vznikají shluky volně vázaných částic, se nazývá flokulace. Je vratná – velmi mírným zásahem mohou být agregáty převedeny zpět na koloidní systém (tzv. peptizace). Mohou také přecházet na pevněji vázané shluky.  Pochod, při kterém vznikají agregáty pevně vázaných částic, je označován jako koagulace. Koagulace není vratná (na rozdíl od flokulace) – vytvořený koagulát nelze bez vynaložení dostatečně velké energie peptizovat – převést zpět na koloidní systém. Po dosažení určité velikosti agregátů dochází k sedimentaci (podle rozdílu hustot dolů, nebo vzhůru), což vede k zániku disperzního systému.  Velmi často je pro agregaci přednostně používán souhrnný výraz koagulace, tedy bez ohledu na její konkrétní mechanismus.

Peptizace.

Peptizace představuje převod flokulátu a čerstvého koagulátu zpět na koloidní disperzi. Běžně se využívá u lyofobního solu, jehož koagulací vzniká sraženina a je-li v dostatečném čase zahájena peptizace, lze docílit zpětného převodu sraženiny na sol. V čerstvé sraženině jsou krystalky, které byly původně částicemi solu, od sebe odděleny kapalným filmem a jsou drženy adhezními silami. V mnoha případech lze tyto čerstvé sraženiny převést zpět na sol - peptizovat. Výběr vhodného postupu při peptizaci záleží na podmínkách, za kterých došlo ke koagulaci solu. Peptizaci, která je vlastně opakem koagulace, je možno provést Stáním, zvláště za vyšších teplot, dochází k rekrystalizaci (viz Ostwaldovo zrání), při níž vznikají větší krystaly a sraženinu již není možno peptizovat.

Stabilizace.

Stálost disperzních soustav se může pohybovat ve velice širokých mezích od prakticky úplné nestability (v řádu sekund a méně) až po prakticky úplnou stálost.

Lyofobní disperze.

Elektrostatická stabilizace.

Agregaci lze zabránit ve vodném systému pomocí elektrické dvojvrstvy, kdy částice nesou na povrchu náboj (např. získaný adsorpcí iontů, ionizací povrchu) a k ním jsou poutány opačně nabité ionty (vzniká elektrická dvojvrstva). Přiblížením takovýchto částic o stejném náboji dochází k vzájemnému odpuzování.  Přidáním lyofilního koloidu k lyofobnímu, z nichž jeden nebo dva nesou elektrický náboj, mohou nastat různé případy podle znaménka elektrického náboje obou systémů, podle poměru jejich množství i podle poměru jejich velikostí. a) Shodují-li se znaménka, působí lyofilní koloid většinou ochraně už při nízkých koncentracích. b) Pokud se liší ve znaménku, pak

Stérická stabilizace.

Lyofobní částice lze stabilizovat vhodnými lyofilními částicemi (makromolekuly, povrchově aktivní látky), jejichž molekuly jsou schopny se silně adsorbovat na povrch. Hustá vrstva pevně adsorbovaných makromolekul na částicích (v podstatě dochází k obalení částic) způsobí v dobrém rozpouštědle vzájemné odpuzování částic. Umístí-li se částice do špatného rozpouštědla, bude docházet k proplétání makromolekul obklopující částice a tím i k shlukování. Teplotou lze změnit charakter rozpouštědla (disperzního prostředí) z dobrého na špatné.

Stabilizace pevnými částicemi.

Je využívána hlavně u emulzí a pěn ve formě jemných prášků, částečně smáčenými oběma fázemi, jejichž částice jsou schopny vytvořit kolem kapének nebo bublin dostatečně pevnou bariéru, která zabraňuje jejich splývání.

Lyofilní koloidy.

Jsou mnohem stabilnější než lyofobní koloidy, a to účinkem kombinace interakcí elektrických dvojvrstev a solvatace (ve vodných roztocích hydratace). Rozsah solvatace závisí na afinitě molekul rozpouštědla k povrchu koloidní částice. U systému se slabou solvatací (např. vodný roztok kaseinu) v blízkosti izoelektrického bodu (kde jsou částice zbaveny náboje), "vypadne" koloid z roztoku – dochází ke koagulaci. Je-li afinita makromolekuly k rozpouštědlu velmi vysoká, solvatace se stává rozhodujícím faktorem. Např. želatina, která má velmi vysokou afinitu k vodě, nekoaguluje ani v izoelektrickém bodě, pokud není koncentrace elektrolytů velmi vysoká. Ionty přidávaného elektrolytu soutěží o hydratační vodu s makromolekulou, která tím ztrácí stabilitu. Účinnost elektrolytu při vylučování vysokomolekulární látky (vysolování) je dána schopností jeho iontu hydratovat se, která bývá vyjadřována tzv. lytropními řadami.  Proteiny, mýdla a pektiny jsou příklady lyofilních koloidů, u kterých stabilita závisí, jak na náboji, tak na solvataci částice.

Příprava a vznik.

Lyofobní koloidy.

Lze je připravit dvěma základními postupy - dispergačními a kondenzačními metodami.

Dispergační metody.

Částice hrubě disperzního podílu jsou mechanicky rozmělňovány (mlýnky) nebo vibračně (ultrazvukem). Vznik disperze tedy vyžaduje vynaložení práce.

Kondenzační metody.

Z analytického disperzního systému jsou vylučovány částice ve formě koloidů. Toho lze dosáhnout vytvořením podmínky přesycení systému.

Změna fyzikálně-chemických podmínek.

Změna teploty (méně často tlaku), nebo změnou složení rozpouštědla vznikne přesycený roztok a látka vypadává z roztoku. Například koloidní síra se připravuje vkapáváním alkoholického roztoku síry do vody.

Chemickou reakcí.

Proběhnutím chemické reakce vznikne nerozpustná látka. Příkladem typu reakce může být např. srážení, redukce, oxidace, hydrolýza apod.

Lyofilní koloidy.

Lze je připravit samovolným rozpouštěním polymerů (pouze lineární a globulární). O tom, v kterém rozpouštědle se makromolekulární látka rozpouští, rozhoduje polarita: makromolekuly se silně polárními skupinami se rozpouštějí v polárních rozpouštědlech, nepolární polymery se rozpouštějí v nepolárních rozpouštědlech (např. kaučuk v benzenu nebo toluenu).

Asociativní (micelární) koloidy.

Micelární koloidní roztoky vznikají z analytického roztoku povrchově aktivních látek postupným zvyšováním jejich koncentrace až se dosáhne tzv. kritické micelární koncentrace, kdy začnou molekuly agregovat do koloidních útvarů a tvořit tzv. micely. Asociativní koloidy tedy rovněž vznikají samovolným rozpouštěním.

Vlastnosti.

Lyofobní disperze.

Obecné vlastnosti lyofobní disperze se poměrně liší podle skupenství disperzního podílu a disperzního prostředí (emulze, pěny, soly adt.).

Lyofilní disperze.

Kromě translačního a rotačního pohybu jsou schopny polymery (lineární) vykonávat i intramolekulární rotaci, kterou se mění tvar makromolekuly. V kinetických, optických a mechanických vlastnostech se tak projevují některé jevy, které nebyly pozorovány u jiných koloidně disperzních systémů.  K charakteristikám náleží:

Asociativní koloidy.

Jejich významnou vlastností, která souvisí se stavbou micel, je solubilizace – schopnost rozpouštět i látky, které jsou jinak v čistém disperzním prostředí nerozpustné. Na principu solubilizace probíhá praní, umývání nádobí, emulzní polymerace a dále nachází uplatnění ve farmaceutickém, kosmetickém průmyslu, při výrobě herbicidů, insekticidů apod.

Význam koloidů.

Koloidy mají velký význam pro lidskou činnost. Je téměř nemožné vyjmenovat všechny oblasti ať technologické, biologické, nebo fyziologické, které s koloidy souvisejí.  Potraviny jako máslo, sýr, jogurt a jiné mléčné výrobky, chleba, pečivo, pivo jsou příklady výrobků, které jsou svou povahou koloidní, nebo na jejichž vzniku se koloidní pochody podílejí. Stejně je tomu v případě barviv a barev, papíru, farmaceutických a kosmetických preparátů mnoha druhů či chemikálií používaných v zemědělství a zahradnictví.  Velmi významnou roli má koloidní chemie při výrobě různých keramických výrobků od drahého porcelánu, přes nové velmi pevné keramické materiály, používané v raketové technice nebo v lékařství na různé protézy (např. keramické kloubní náhrady, zubní protézy aj.) až po obyčejné cihly. Pochody používané při těžbě ropy a minerálů, při úpravě vody a různých biotechnologií jsou rovněž koloidní povahy. Velký technologický význam má heterogenní katalýza.  Metod koloidní chemie se často používá i k studiu řady biologických systémů. Např. tokové vlastnosti krve a jiných tělních tekutin je možné nejlépe studovat, případně upravovat, jestliže se na ně díváme jako na koloidní disperze. Byla připravena vodná emulze, vhodná jako dočasná náhrada krve, která se nekazí při skladování, je kompatibilní se všemi krevními skupinami a není nebezpečí, že bude kontaminovaná (AIDS, žloutenka). Kloubní mazy vděčí za vynikající vlastnosti své koloidní povaze. Moderní koloidní mikrokapsule, používané v lékařství, dovolují řízené podávání léčiv a v některých případech dokonce cílenou farmakoterapii určitých orgánů.  Koloidy mají rovněž důležitou úlohu při řešení ekologických problémů. Mnohá znečištění jsou způsobená přítomností koloidních podílů a pro jejich odstranění z ovzduší nebo vodních toků je tedy třeba použít speciálních koloidních metod.

Koloid je označení pro disperzní soustavu obsahující částice, které svou velikostí spadají do rozmezí 1 nm až 1000 nm (případně 500 nm). Nebo se jedná o látku, která tvoří heterogenní disperzní soustavu obsahující částice o velikosti výše zmíněné. Zavedení pojmu koloid souvisí s tím, že částice v tomto rozmezí udělují danému systému specifické vlastnosti, které se v mnoha ohledech nevyskytují u částic s velikostí pod 1 nm (tzv. analytická disperze) a částic nad 1000 nm, event. 500 nm, (hrubá disperze).

Als Kolloide (von, "kólla", „Leim“ und, "eidos", „Form, Aussehen“) werden Teilchen oder Tröpfchen bezeichnet, die im Dispersionsmedium (Feststoff, Gas oder Flüssigkeit) fein verteilt sind. Die Größe der einzelnen Teilchen liegt typischerweise im Nanometer- oder Mikrometer-Bereich. Sind sie beweglich (etwa in einem flüssigen Dispersionsmedium), so zeigen sie Brownsche Bewegung.


Život.

Narodil se v ruské vesnici Kimborovo ve Smolenské gubernii do polské rodiny. V roce 1855 ukončil studium na gymnáziu ve Smolensku a vstoupil do armády. Vojenskou akademii studoval v Petrohradě, v roce 1864 se stal učitelem geografie a historie na vojenské škole ve Varšavě. Za své první práce "Lovcovy vzpomínky (Воспоминания охотника) a Zkušenosti ze statistického popisu a vojenského průzkumu Amurské oblasti (Опыт статистического описания и военного обозрения Приамурского края") byl v roce 1864 přijat za člena Carské ruské zeměpisné společnosti. V roce 1867 byl vyslán na expedici do ussurijské oblasti. Výprava trvala dva roky a byla to první významná Prževalského expedice. Poznatky z této první expedice zveřejnil v pojednáních "O cizokrajném obyvatelstvu v jižní části Amurské oblasti (Об инородческом населении в южной части Приамурской области) a Cesta do ussurijské oblasti (Путешествие в Уссурийский край"). Za své objevy a velké množství přivezeného materiálu (herbáře, vycpaná zvířata) byl uvolněn z běžné služby v armádě a pověřen organizováním zeměpisných výprav.  V následujících letech podnikl celkem čtyři cesty do střední Asie:  Výsledky Prževalského cest podstatnou měrou přispěly k poznatkům evropskému bádání o středoasijské geografii, ale i fauně a flóře. Je po něm pojmenován kůň a gazela ("Procapra przewalskii"). Na svých cestách se vedl podrobné deníky, které mu byly podkladem pro jeho knihy. Zemřel na břišní tyfus během své páté výpravy v kyrgyzském Karakolu na březích jezera Issyk-kul. Je pohřben na východním břehu jezera mezi ústím dvou řek 12 km od města Karakol. Dnes jsou v Karakolu a Petrohradě mnohé Prževalského památníky. Za své objevy byl oceněn vědeckými společnostmi nejen v Rusku, ale i dalších evropských státech (Francie, Německo, Anglie, Švédsko, Itálie).

Nikolaj Michajlovič Prževalskij (; 12. duben / 31. březen 1839, ves Kibory, Smolenská gubernie – 1. listopad / 20. říjen 1888, Karakol, dnes Kyrgyzstán) byl ruský geograf a objevitel střední a východní Asie. Cestoval zejména severním Tibetem, v oblasti dnešní provincie Čching-chaj a Džungarií.

Nikolai Michailowitsch Prschewalski (, wiss. Transliteration "", oft auch in der polnischen Schreibung "Przewalski" anzutreffen; * in Kimborowo (auch Kimbory, heute Prschewalskoje) bei Smolensk; † in Karakol) war ein Offizier der Kaiserlich Russischen Armee und Forschungsreisender. Seine fünf Reisen, auf deren letzter er verstarb, trugen wesentlich zur Erforschung Zentralasiens bei. Unter anderem beschrieb er dabei das nach ihm benannte Przewalski-Pferd.


Historie.

Dillon začal pracovat na DragonFly BSD v přesvědčení, že metody a techniky pro thready a symetrický multiprocesing, které byly zpracovány už ve FreeBSD 5, by mohly vést k ochuzenější podobě systému, který by byl velmi obtížný k udržování. Usiloval o opravení těchto problémů uvnitř projektu FreeBSD. Kvůli pokračujícím konfliktům s ostatními vývojáři od FreeBSD o implementaci jeho myšlenek, kvůli dalším důvodům a hlavně kvůli jeho myšlence přímo změnit kód FreeBSD, byl nakonec odvolán. I díky tomu, DragonFly BSD a FreeBSD projekty pracují navzájem společně právě s přispěním oprav chyb, aktualizací ovladačů a dalších zdokonalení systému.  Zamyslíme-li se nad „logickým pokračováním FreeBSD řady 4.x“, je DragonFly BSD vyvinutý v úplně jiném směru z FreeBSD 4.8, včetně implementace nových Light Weight Kernel Threads (LWKT) a s light weight ports/messaging systémem. Mnoho konceptů plánovaných pro DragonFly BSD bylo inspirováno AmigaOSem.

Kernel design.

Jako většina moderních kernelů, představuje DragonFly BSD systém s hybridním jádrem, obsahující rysy jak monolitického jádra, tak i mikrojádra, a pokouší se o nejlepší použití obou technologií, například jako je schopnost mikrojader umožňující větší části OS přinášet prospěch z chráněné paměti, podobně jako zachovávání rychlosti monolitických kernelů pro jisté kritické úkoly. Byl zde vylepšen systém odesílání zpráv, který je nyní podobný těm, které se nacházejí v mikrojádrech, jako je například Mach, ačkoli je zde slaběji propracovaný design. Podsystém odesílání zpráv v DragonFly BSD má schopnost, aby pracoval buď v synchronním nebo asynchronním módu a snaží se této schopnosti využít k tomu, aby dosáhl nejlepšího možného výkonu v dané situaci. DragonFly BSD 2.2 tak podává vyšší SMP (symetrický multiprocesing) výkon, než FreeBSD 7.0 systémy.

DragonFly BSD.

Verze 5.2.

Tato verze překladače GCC přidala oficiální podporu DragonFly BSD pro architektury procesorů i386 a x86-64.

Verze 5.0.

Toto vydání je první nesoucí opravné záplaty na Spectre a Meltdown. K dalším novinkám patří podpora souborového systému HAMMER2 atd. Aktuálně DragonFly BSD podporuje až 64 TiB RAM i GPU integrovaná v procesorech Intel Coffee Lake.

Verze 4.2.

Čtyři dvojka vnesla podporu GCC 5 (GCC 5.1.1); tato verze DragonFly BSD je ve znamení zrychlení grafiky, jak AMD Radeonů, tak Intel GMA. Obsahuje i obsáhlý seznam oprav stability a bezpečnosti, ale i různých dalších vylepšení.

DragonFly BSD (anglická výslovnost [ˈdrægənˌflai ˌbiːesˈdiː]) je svobodný UN*Xový operační systém vytvořený Mattem Dilonem v roce 2003 jako fork (odnož) operačního systému FreeBSD 4.8., jako reakce na nově připravovanou podporu multiprocessingu ve FreeBSD 5. Dillon, v té době dlouholetý vývojář FreeBSD (předtím vyvíjel software pro počítače Amiga, si uvědomoval slabá místa nově připravovaného FreeBSD, a tak začal pracovat na DragonFly BSD. Oznámil to na stránkách FreeBSD 16. června 2003.

DragonFly BSD ist ein freies Unix-Derivat. Das Betriebssystem basiert auf den Quelltexten von FreeBSD-STABLE 4.8 vom 16. Juni 2003 und gehört somit zu der Familie der BSD-Betriebssysteme. Es läuft auf PCs mit x86-64-basiertem Prozessor.


Historie.

Raná léta (do 1955).

Ernst Mosch byl prvorozeným synem horníka Andrease Mosche a Albine Mosch. Matka pracovala v místní přádelně. Otec se stal invalidním po důlním neštěstí v roce 1932, začal prodávat mléko a chleba a jeho syn převzal rozšířenou produkci ve Svatavě.  Ve věku 8 let hrál Ernst v tehdy Falknovské soukromé mládežnické hudební kapele Hanse Dotzauera jako hudebník na křídlovku. Ačkoliv být muzikantem v tomto kraji nebylo nic neobvyklého, jeho rodiče byli skeptičtí k jeho přání být hudebníkem z povolání. Proto pracoval po ukončení základní školní docházky jako mechanik. Tuto práci ale neměl rád a proto přešel na část malířskou, protože neměl dostatečné pracovní výsledky.  Stále toužil stát se hudebníkem a proto v roce 1940 začal studovat státní hudební školu v Oelsnitzu/Vogtland. Na škole studoval hru na křídlovku, housle a tajně jeho nejoblíbenější hudební nástroj pozoun.  V roce 1943 byl Mosch povolán na vojnu k obrněné pěchotě v městě Allenstein.

Hudebník.

Existuje asi na 400 různých zvukových záznamů. Jedná se asi o 220 LP desek, z nichž byla asi polovina jako exportní verze, 100 singlů, 6 šelakových desek, mnoho CD.  Jeho nejprodávanější a nejoblíbenější tituly na LP jsou:  Klenoty  Kromě těchto českých produkcí a deseti alb svých původních pouličních hudebníků Ernst Mosch produkoval opakovaně speciální tituly od roku 1959 do roku 1961 a od roku 1969 do roku 1973 - a tím prokázal svou všestrannost interpretace i mimo českéskou hudbua:

Ocenění za prodej desek.

Zlatá německá deska  Platinová německá deska  Zlatá německá deska

Ernst Mosch (7. listopad 1925, Svatava, Československo - 15. květen 1999, Germaringen) byl německý hudebník, skladatel, kapelník a dirigent. Byl také zakladatelem a hudebním ředitelem "Original Egerländer Musikanten". Svými obdivovateli byl laskavě přezdíván "Králem dechovky". Mosch není prvním, kdo proslavil Egerlandskou muziku ve světě, ale je oprávněně považován za nejúspěšnějšího.

Ernst Mosch (* 7. November 1925 in Zwodau, Tschechoslowakei; † 15. Mai 1999 in Germaringen) war ein deutscher Musiker, Komponist, Arrangeur und Dirigent. Er war Gründer und musikalischer Leiter der "Original Egerländer Musikanten". In der traditionellen Volksmusik-Szene gilt er als "König der Blasmusik". Mosch war zwar nicht der Erste, der die Egerländer Musik in der Welt berühmt machte, er ist jedoch wohl der Erfolgreichste.


Historie.

Současný Luxor byl starověkými Egypťany nazýván Vaset (Veset) nebo také „Ta Ipet“, což znamená „Svatyně“. Byl hlavním městem Egypta v období Nové říše a slavným městem boha Amon-Rea. Ve starověkém Řecku byl znám jako Théby. Město bylo rovněž známo jako „město sta bran“ či „jižní Heliopolis“. Samotné město Heliopolis se nacházelo na severu země a bylo zasvěcené slunečnímu bohu Re. Dalším často používaným názvem byl „Niut“, což znamená jednoduše „Město“. Tento výraz byl používán pouze pro tři egyptská města, dalšími byla města Mennofer a Heliopolis. V souvislosti s Luxorem se užíval i název „Niut reset“ (Jižní město), neboť byl nejjižněji ze všech zmíněných. Současný název Luxor pochází z arabského názvu al-Uksur, což v překladu znamená „Hrady“.  Město získalo na své důležitosti na začátku 11. dynastie, kdy se z něj stávalo prosperující město proslulé svojí vysokou životní úrovní a luxusem. Rovněž se stalo centrem vědění, umění, náboženství a politické vlády. Za vlády Mentuhotepa II., který znovu sjednotil Egypt po období První přechodné doby, získala země opět stabilitu a s ní začal růst vlivu tohoto města. Výpravy faraonů Nové říše do říše Kuš, která se nacházela na území dnešního severního Súdánu, do Kanaánu, Fénicie a Sýrie přinášely Vesetu značné bohatství, čímž se stal jedním z nejbohatších měst tehdejšího známého světa. Veset rovněž hrál hlavní roli při vyhnání Hyksósů z Horního Egypta a v období od 18. do 20. dynastie získal moc politickou, náboženskou a vojenskou.  Město již ve starověku přitahovalo cizince z Babylonie, Mitannie, Kanaánu, Byblosu, Týrosu, Kréty či Anatolie. Politický a vojenský vliv města klesl během Pozdní doby, kdy se moc přesunula do měst v severním Egyptě - Naukratisu, Sau a nakonec Alexandrie.  Přesto zůstal Veset až do dob řecké nadvlády náboženským hlavním městem Egypta. Hlavním bohem byl Amon, který byl uctíván společně s jeho manželkou bohyní Mut a jejich synem Chonsem, bohem měsíce. S růstem Vesetu rostl i význam boha Amona, který začal být spojován se slunečním bohem Re, čímž vznikl nový „král bohů“ Amon-Re. Jeho chrám v Karnaku, který se nachází několik kilometrů severně od Luxoru, byl nejdůležitějším chrámem Egypta až do konce antiky.  V 7. století před naším letopočtem bylo město napadeno a zničeno asyrským králem Aššurbanipalem, který dosadil na trůn svého syna, libyjského prince Psammetika I. Město bylo v troskách a klesl tak i jeho význam. Přesto ho později během svátku opět navštívil Alexandr Veliký a zúčastnil se zdejších slavností v karnackém chrámu. Luxor zůstal duchovním místem i za nadvlády Římanů, kdy do města přicházeli křesťanští mniši, kteří zakládali kláštery mezi zdejšími starověkými monumenty včetně chrámu královny Hatšepsut, místa, které se dnes nazývá Dér el-Bahrí („Severní klášter“).

Ekonomika.

Luxorská ekonomika je stejně jako v mnoha dalších egyptských městech závislá na turismu. Velké množství obyvatel rovněž pracuje v zemědělství, přičemž je zde pěstována hlavně cukrová třtina. Místní ekonomika, závislá na turismu, dostala velkou ránu po Luxorském masakru v roce 1997, kdy bylo zavražděno 62 lidí (v drtivé většině se jednalo o turisty), což mělo za následek snížení zájmu turistů o toto město. Další úbytek návštěvníků přišel v roce 2011 po takzvaném arabském jaru. Místní obyvatelé se proto snaží pěstovat vlastní jídlo, aby snížili již tak velkou závislost na turistickém ruchu. Součástí většiny domácností je tak produkce vlastního kozího sýra, domácího chleba, rajčat a chov holubů.

Infrastruktura.

V Luxoru se nachází mezinárodní letiště, jež v roce 2011 obsloužilo 913 867 cestujících. V roce 1998 byl několik kilometrů jižně od Luxoru otevřen nový most, který spojuje východní a západní břeh Nilu. Přesto ve městě stále fungují tradiční přívozy. Cizinec v roce 2008 zaplatil za jednu cestu 1 libru a místní obyvatel pouze čtvrtinu ceny, 25 piastrů. Na západním břehu lze využít při pohybu mezi památkami taxislužbu nebo místní auta, avšak turisté této možnosti příliš nevyužívají. V samotném Luxoru na východním břehu operuje několik autobusových linek, které jsou používány hlavně místními obyvateli. Turisté při své obhlídce města často využívají kočáry tažené koňmi. Rovněž se zde hojně využívají služby místní taxislužby. V posledních letech se zde budují i nové silnice, aby se město vyrovnalo s růstem dopravy. Čtyři sta metrů od Luxorského chrámu se nachází železniční stanice, odkud míří několikrát denně vlaky na sever do Káhiry a na jih do Asuánu.

Luxor (: أَلْأُقْصُر) je egyptské město, které se nachází v Horním Egyptě, 777 km jižně od Káhiry. V hlavním městě guvernorátu Luxor žilo v roce 2010 477 777 obyvatel. Luxor se nachází na místě starověkého Vesetu (v řečtině Théby) a je často označován jako „největší muzeum světa pod otevřeným nebem“, neboť se zde nacházejí staroegyptské chrámové komplexy Karnak a Luxor. Na západním břehu řeky Nil se nachází thébská nekropole, jejíž součástí jsou další chrámy, monumenty a hrobky. Tisíce zahraničních turistů, kteří ročně přijíždějí do města obdivovat starověké památky, přispívají velkou měrou ekonomice současného města.

Luxor (; altägyptisch Ipet reset) ist eine ägyptische Stadt am östlichen Ufer des Nils etwa im Zentrum Oberägyptens. Luxor ist die größte oberägyptische Stadt (Volkszählung 2006: 451.318 Einwohner, Berechnungen für 2010: über 487.000 Einwohner) und Verwaltungssitz des am 7. Dezember 2009 neu entstandenen Gouvernements Al-Uqsur. Sie kann dank der Vielzahl kultureller Stätten und der Anbindung durch den internationalen Flughafen als Mittelpunkt der Region angesehen werden.


Historie.

Vznik, první a druhá světová válka a meziválečná doba (1899 – 1945).

Na přelomu 19. a 20. století vznikly v německém Frankfurtu dva konkurenční fotbalového kluby. Dne 8. března 1899 byl založen "Frankfurter Fußball-Club Victoria", předchůdce současného Eintrachtu. Tentýž rok se seskupil "Frankfurter Fußball-Club 1899 Kickers". Sloučení frankfurtských celků nastalo 13. května 1911 a vyústilo v nový celek pod názvem "Frankfurter Fußballverein (Kickers-Victoria)". Jeho součástí byl rovněž německý reprezentační fotbalista Fritz Becker. První světová válka se fotbalové činnosti ve Frankfurtu dotkla – někteří fotbalisté zamířili na válečnou frontu – nicméně klub fungoval nadále.  V meziválečných časech měsíce dubna roku 1920 se tento frankfurtský fotbalový klub "FFV Kickers-Victoria" sloučil s jiným sportovním klubem z Frankfurtu, jímž byl v roce 1861 vzniklý "Frankfurter Turngemeinde". Nově zformovaný klub se pojmenoval "Turn- und Sportgemeinde Eintracht Frankfurt von 1861". V roce 1927 se tento klub rozpoltil na kluby dva, a to jednak na "Sportgemeinde Eintracht Frankfurt (FFV) von 1899" a jednak na "Turngemeinde Eintracht Frankfurt von 1861". Prvně jmenovaný klub se v době rozdělení mohl pyšnit členskou základnou cirka 5 000 lidí a mimo fotbal se orientoval také na atletiku, rugby a kriket. Následující ročníky nabyl tým z fotbalového hlediska na regionálním významu a střetával se se svým frankfurtským rivalem FSV Frankfurt. V roce 1932 se Frankové přiblížili velkému triumfu, avšak ve finálovém klání německého mistrovství konaném v Norimberku stál soupeř jménem Bayern München, se kterým Frankfurt prohrál 0:2.  Události v Německu během 30. let 20. století dopadly i na frankfurtský celek, neboť Eintracht se sebou nesl pověst židovského klubu. V roce 1933 byl klub nátlakem režimu přinucen propustit své židovské zaměstnance a členy, a to včetně dlouholetého pokladníka Huga Reisse. Reiss uvolnil post v dubnu právě roku 1933. O deset let později, přesněji v říjnu 1943, zničilo bombardování téměř celý stadion Eintrachtu.

Poválečná a zlatá éra Eintrachtu (1945 – 1963).

Poválečné časy přinesly vznik staronového klubu SG Eintracht, který i po vzoru ostatních nastartoval vlastní profesionalizaci. V roce 1946 získal Eintracht hesenský fotbalový pohár. V roce 1949 přijmul Eintracht k dispozici městský stadion, jelikož návrat na ten původní byl po válce zcela vyloučen. Tři roky nato se postavil stadion navazující na původní stadion Eintrachtu. Začátkem 50. let spadal do mužstva německý reprezentant Alfred Pfaff, tvůrce hry a účastník a nakonec vítěz světového mistrovství ve Švýcarsku roku 1954. Vedle Pfaffa působili v týmu i jiní kvalitní fotbalisté – István Sztani z Maďarska nebo Ivan "Ivica" Horvat z Jugoslávie.  V roce 1959 vydobyl Eintracht svůj první a jediný titul německého mistra, největší a historický mezník. Finálové utkání se odehrálo na berlínského stadionu před zraky přibližně 75 000 diváků a skončilo vítězstvím Eintrachtu 5:3 po prodloužení nad regionálním rivalem Kickers Offenbach. Následující sezónu Eintracht sehrál zápasy na poli evropských pohárů a dokázal rovnou dvakrát porazit skotský velkoklub Glasgow Rangers poměry 6:1 a 6:3. Před branami finále konaném na glasgowském stadionu v Hampden Parku stanul vedle Eintrachtu též Real Madrid, jehož mužstvo bylo složeno ze špičkových světových fotbalistů. Alfredo Di Stéfano, Ferenc Puskás a Francisco Gento patřili mezi ně. Finálové klání dopadlo výhrou Realu Madrid 7:3 nad Eintrachtem Frankfurt.

Účast v Bundeslize.

Bundesligové rané časy.

V roce 1963 se ustanovila německá Bundesliga, jejímž zakládajícím členem se stal i Eintracht. První ročník vyústil obsazením třetího místa v lize a druhého místa v domácím poháru, kde frankfurtský tým podlehl při finále ve Stuttgartu poměrem 0:2 mnichovskému TSV 1860. Mistrovství světa 1966 konané Anglií prožili i dva němečtí reprezentanti vyslaní Eintrachtem. Prvním byl Friedel Lutz a druhým Jürgen Grabowski, po šampionátu již vicemistři světa. Týmové vyhlídky se zlepšily příchodem útočníka Bernda Hölzenbeina, jenž se stal ofenzivním partnerem již zmíněného útočníka Jürgena Grabowskiho. Koncem 60. let došlo k opětovnému sjednocení frankfurtských celků. "Sportgemeinde Eintracht Frankfurt (FFV) von 1899 e. V." a "Turn- und Fechtgemeinde Eintracht Frankfurt von 1861 e. V." se včlenily do nového celku "Eintracht Frankfurt e.V". Stalo se tak v roce 1969.  Mistrovství světa roku 1970 a účastnící se německá reprezentace si vyžádaly dvě frankfurtské hvězdy – Grabowski zamířil na světové mistrovství podruhé, Hölzenbein pak poprvé. Dvojice vycestovala též o čtyři roky později na další a dokonce vítězné mistrovství.  Sezónu 1973/74 dokončil Eintracht čtvrtou příčkou a vyšperkoval ji v národním poháru triumfem nad Hamburger SV poměrem 3:1 po prodloužení. Příští sezónu 1974/75 pohár obhájil finálovou výhrou 1:0 proti MSV Duisburg. V lize si polepšil a získal příčku třetí. Během sezóny 1976/77 zvládl frankfurtský klub 21 po sobě jdoucích bundesligových utkání bez porážky v rozmezí listopadu a dubna, nicméně v závěru stanul jen jako čtvrtý.

Od roku 2000.

Několik let vedl mužstvo chorvatský trenér a bývalý fotbalista Niko Kovač. Krátce před svým odchodem na post trenéra týmu Bayern Mnichov dovedl Kovač Eintracht Frankfurt k vítězství ve finálovém zápase o DFB-Pokal (Německý pohár). Jeho dosavadní mužstvo porazilo 19. května 2018 v Berlíně právě Bayern Mnichov 3 : 1.

Historické názvy.

Zdroj:

Soupiska.

"Aktuální k datu: 2. únor 2020"

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Eintracht Frankfurt II.

Eintracht Frankfurt II, dříve znám také pod názvem Eintracht Frankfurt Amateure, byl rezervním týmem frankfurtského Eintrachtu. Zrušen byl po ukončení sezóny 2013/14. Největšího úspěchu dosáhl v sezóně 1982/83, kdy se v Oberlize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 2. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Eintracht Frankfurt je německý sportovní klub, který sídlí v hesenském městě Frankfurt nad Mohanem. Založen byl 8. března 1899 pod názvem Frankfurter FC Victoria 1899. Svůj současný název nese od roku 1969. Mezi největší úspěchy patří vítězství v Poháru UEFA v sezóně 1979/80. Od sezóny 2012/13 působí v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy odehrává na stadionu Commerzbank-Arena s kapacitou 51 500 diváků.

Eintracht Frankfurt (traditionelle Bezeichnung: Sportgemeinde Eintracht oder kurz SGE) ist ein eingetragener Sportverein in Frankfurt am Main. Mit ihrer Fußballabteilung war die Eintracht 1963 Gründungsmitglied der Bundesliga, gilt als einer der großen Traditionsvereine im deutschen Fußball und belegt Platz 9 der Ewigen Tabelle der Fußball-Bundesliga. Zu den größten Erfolgen des Vereins gehören der Gewinn der Deutschen Meisterschaft 1959 und des UEFA-Pokals 1980. Zwischen 1996 und 2012 musste der Verein insgesamt sechs Saisons in der 2. Bundesliga antreten und hatte immer wieder um seine sportliche und wirtschaftliche Existenz zu kämpfen. Im Mai 2018 gewann die Eintracht mit dem insgesamt fünften Sieg im DFB-Pokal nach 30 Jahren wieder einen bedeutenden Titel.


Biografie.

Dětství a rodina (1898–1916).

George Gershwin se narodil v rodině hospodského muzikanta v newyorském Brooklynu. Pocházel z velmi chudých poměrů (jeho rodiče sedm let před jeho narozením emigrovali do USA z Ruska). George měl tři sourozence: staršího bratra Iru, mladšího Arthura a sestru Francis. Právě George se měl stát ze čtyř potomků nejznámějším, i když mu velmi zdatně sekundoval také jeho bratr Ira. A nebýt hudebních zájmů jeho bratra, možná by George Gershwin nemohl nikdy naplno rozvinout svůj talent. Právě Ira se totiž začal jako první zajímat o hudbu, a tak mu jeho rodiče pořídili klavír. Daleko větší zápal pro hudbu však nakonec projevil George, který začal ve dvanácti letech za finanční podpory rodičů studovat hru na klavír. Během několika málo let se stal pohotovým klavíristou, který se mohl v tomto směru brzy uplatnit i profesionálně.

Začátky úspěšné kariéry (1916–1924).

George totiž započal svou kariéru v hudebním nakladatelství "Tin Pan Alley", kam mířily kroky mladých skladatelů. Nosili sem své novinky a doufali v úspěch. Gershwinovým úkolem bylo najít v hlušině vzácný kov: přehrával nabídky z listu a komentoval je jako tzv. "song plugger" pro eventuální zájemce"." Zde mu pod rukou prošly stovky skladeb a díky tomu mohl získat představu, s jakým druhem hudby se dá v Americe prorazit. Po dvou letech práce u hudebního nakladatelství začal vydávat své první kompozice. Skladba "When You Want ’Em You Can’t Get ’Em" sice nebyla nikterak oceněna, ale mladý George se dostal do povědomí tehdejších skladatelů působících na slavné Broadwayi. Jeho prvním velkým hitem byla "Swanee River", která úspěšně zazněla v muzikálu Ala Jolsona "Sinbad". Během několika málo dní si Gershwin získal jméno a v roce 1919 už komponoval hudbu pro první vlastní muzikál "La, La Lucille". Mezi roky 1920 a 1924 potom vytvořil hudbu pro sérii "George White Scandals".

"Rapsodie v modrém" (1924).

Jeden ze songů, které zazněly v této sérii, bylo také "Blue Monday". Skladba údajně zaujala Paula Whitemana, jednoho z dirigentů malých orchestrů, který Gershwina vyzval k orchestrální kompozici v jazzovém stylu. Gershwin se tohoto úkolu zhostil natolik důkladně, že vytvořil skladbu známou brzy po celém světě: "Rhapsody in Blue". Byla očekávána s netrpělivostí. Zhruba tři týdny před jejím dokončením proběhly tiskem zprávy o chystané premiéře díla. Ta se konala v Aeolian Hall a skladbou se její autor zařadil mezi nejznámější skladatele v celé historii Ameriky.

Léta na Broadwayi (1924–1929).

Vedle Rapsodie v modrém proslul svými kompozicemi pro hudebně-taneční revue na Broadwayi. Z těchto show přecházely jeho nejlepší songy i do amerických zpěvníků tanečních písní. První velký úspěch na Broadwayi zaznamenal ve spolupráci s bratrem Irou v roce 1924 (Oh, Lady, be Good!). V tomto muzikálu zazněly například evergreeny jako "Fascinating Rhythm" a "Oh, Lady, be Good".  Po úspěchu i nadále spolupracoval se svým bratrem, například v "Tip-Toes", "Oh, Kay", "Strike Up the Band", "Funny Face", "Girl Crazy", "Of Thee I Sing", ve kterých zazněly písně jako "Clap Yo’ Hands", "Strike Up the Band" a také ve své době velmi populární "Someone to Watch Over Me". I přes tento pokrok, který mimo jiné znamenal velmi dobré finanční zajištění, nenechávala ho v klidu koncertní síň. Tak přibyla na jeho kontě další díla, která si vydobyla proslulost originálním navázáním na afroamerické zdroje a jazzovou praxi. Vznikl "Koncert pro klavír a symfonický orchestr Concerto in F" (1925), "Preludes for Piano" (1926), orchestrální "Američan v Paříži" (1928, po návštěvě Paříže), "Kubánská předehra" (1932, po cestě na Kubu) a několik málo dalších děl.

Hollywoodská léta (1930–1937).

I přesto, že se oba bratři přemístili do Hollywoodu, neměla tato změna podstatný vliv na tempo, jakým tvořili nová a nová díla. Vznikaly kompozice také pro stříbrné plátno, včetně tanečních předloh pro Freda Astaira a Ginger Rogersovou. První prací pro film byla hudba ke snímku "The King of Jazz". Při této práci se Gershwin znovu setkal s přítelem Paulem Whitemanem, který byl u zrodu jeho nehasnoucí slávy. Další objednávky od filmových producentů pokračovaly. "Delicious" byla píseň, která půvabně zachytila lásku dvou rozdílných charakterů. V "Girl Crazy" se oba bratři, George a Ira, vrátili k hudbě, která je proslavila na newyorské Broadwayi a dokázali vzkřísit písně jako "Bidin’ My Time" či "But Not For Me". Během doby, kterou trávil George v Hollywoodu, se pokusil také navrátit k hudbě, která ho vynesla na výsluní v koncertních sálech. Dal takto vzniknout "Druhé rapsodii (The Second Rhapsody)" a "Kubánské předehře" ("Cuban Overture"), které ale nedosáhly očekávaného úspěchu. Asi největším zklamáním Georgeovy kariéry bylo však přijetí celovečerní opery "Porgy and Bess", inspirované afroamerickým prostředím a těžkým životem ve slumech. Scéna odráží chudobu amerických ghett a denní život a sny lidí žijících v nich. V době po světové hospodářské krizi bylo toto téma v USA velmi citlivé, a tak byla opera krátce po svém uvedení stažena a přestala se hrát. Znovu byla oživena až po smrti George Gershwina v roce 1937 a až dodnes patří k nejúspěšnějším světovým operám. Některé její písňové části se dokázaly samy prosadit ("Bess You Is My Woman Now", "Summertime" nebo "I Got Plenty of Nuttin’)".

Konec velké osobnosti (1937).

Gershwinův život měl tragické vyústění. Co se původně jevilo jako nevinné bolesti hlavy, ukázalo se být postupem času závažným chronickým onemocněním. Poté, co se dostavily výpadky paměti skladatele, lékaři po důkladném neurologickém vyšetření identifikovali problém jako zhoubný nádor na mozku a došli k nezbytnosti chirurgického zákroku. Operace se však nezdařila a George Gershwin 11. července 1937 v Hollywoodu zemřel.

George Gershwin, vlastním jménem Jacob Gershowitz (26. září 1898 Brooklyn – 11. července 1937 Hollywood), americký skladatel, který dosáhl světové popularity dlouhou řadou evergreenů (např. "The Man I love, Oh, Lady be Good, Embraceable you"). Ty dodnes žijí a mnozí známí interpreti jako Ella Fitzgeraldová, Frank Sinatra, Billie Holiday nebo Miles Davis jim vdechli další život v nových nastudováních. Neméně úspěšně zakotvil Gershwin několika jazzem ovlivněnými skladbami i na půdě hudby koncertní ("Rhapsody in Blue, Američan v Paříži," "klavírní koncert" aj.) a v opeře ("Porgy a Bess").

George Gershwin [] (* 26. September 1898 in Brooklyn, New York City; † 11. Juli 1937 in Hollywood, Los Angeles) war ein US-amerikanischer Komponist, Pianist und Dirigent. Seine Kompositionen umfassen sowohl klassische als auch populäre Musik. Zu seinen bekanntesten Werken zählen die Orchesterkompositionen "Rhapsody in Blue" und "Ein Amerikaner in Paris" sowie die Oper "Porgy and Bess".


Život.

Původ, mládí.

Narodil se 17. října roku 1696 v Drážďanech jako jediný syn polského krále a saského kurfiřta Augusta II. Silného a jeho manželky Kristýny Eberhardiny, dcery Kristiána Ernesta, markraběte z Brandenburg-Bayreuth, a jeho druhé manželky Sofie Louisy Württemberské. Manželství Augustových rodičů bylo čistě politickým a velmi nešťastným svazkem. Péči o chlapce převzala jeho babička, matka Augusta II. Anna Žofie Dánská.

Manželství, potomci.

Už od roku 1704 mezi Augustem se uvažovalo o sňatku Marií Josefou (1699–1757), nejstarším dítětem císaře Josefa I. a jeho manželky Amálie Vilemíny Brunšvické. Marie se však nesměla vdát za nekatolíka. V roce 1712 August konvertoval ke katolictví a jednání začala nabírat konkrétnějších obrysů, jež došly naplnění 20. srpna 1719, když se August ve Vídni s Marií Josefou oženil. Z manželství vzešlo početné potomstvo - sedm synů a osm dcer, čtyři z těchto patnácti dětí však zemřely již v útlém věku:  Prostřednictvím tohoto sňatku mezi Wettiny a Habsburky ženichův otec August II. Silný doufal, že zajistí Sasku lepší pozici v případné válce o následnictví Habsburské monarchie. Nejstarší syn páru Fridrich Kristián Saský ale následoval svého otce a stal se také saským kurfiřtem.  Marie Josefa měla teoretickou šanci stát se dědičkou habsburských držav, kdyby její otec ani strýc nezplodili syna, o tuto šanci ji však připravila Pragmatická sankce jejího strýce Karla VI. ve prospěch jeho dcery Marie Terezie. V roce 1740 přesto nárokovala rakouský trůn, ne však pro sebe, ale pro svého manžela; tento boj vzdala v roce 1742 a Sasko brzy s Rakouskem uzavřelo alianci.  Po smrti svého otce v roce († 1. února 1733) se August stal saským kurfiřtem. Polským králem se stal za pomoci Rakouska a Ruska. Jako král se příliš o Polsko nestaral a přenechával řešení problémů na hraběte von Brühla. V roce 1756 bylo Sasko přepadeno Pruskem. Po kapitulaci saské armády odjel August III. do Polska a nechal svou rodinu v Dráždanech. Zemřel v roce 1763.

Tituly.

Celý královský titul.

Celý titul: Celý titul v latině:

August III. (17. října 1696 – 5. října 1763) byl polský král a velkokníže litevský a také saský kurfiřt. Jako saský kurfiřt vládl pod jménem Fridrich August II.

Friedrich August II. (* 17. Oktober 1696 in Dresden; † 5. Oktober 1763 ebenda) wurde 1733 nach dem Tod seines Vaters August des Starken Kurfürst und Herzog von Sachsen und als August III. auch König von Polen und Großherzog von Litauen. In Fortführung der väterlichen Außenpolitik führte er den Kurstaat Sachsen in den verheerenden Siebenjährigen Krieg. Die Personalunion Sachsen-Polen endete mit seinem Tod. Unbestritten ist sein Rang als einer der größten Kunstmäzene seiner Zeit. 1736 stiftete er den St. Heinrichs-Orden.


Život.

Narodil se roku 1760 v Čáslavi v hudebnické rodině. Jeho otec Jan Dusík byl učitelem a varhaníkem v Čáslavi. Byl rovněž hudebním skladatelem, který získal úctu i např. Josepha Haydna. Matka Veronika byla výborná harfenistka a poskytla synovi první hudební vzdělání.  V sedmnácti letech odešel do Jihlavy, kde získal odborné hudební školení u Ladislava Spinara, ředitele kůru u minoritů. Po něm patrně přijal druhé křestní jméno. Následoval pobyt v jezuitském semináři v Kutné Hoře. V Kutné hoře přijal také místo varhaníka. Snad zamýšlel i vstoupit do kláštera ve Světlé nad Sázavou. Rozhodl se však pro hudbu.  Vstoupil do služeb hraběte Männera a odcestoval s ním roku 1779 do Belgie. Tam se stal varhaníkem v chrámu svatého Romualda. Od roku 1780 pobýval v Holandsku jako varhaník a učitel hudby. Z této doby se datují jeho první dochované skladby. V roce 1783 se setkal v Hamburku s Carlem Philippem Emanuelem Bachem a tímto rokem začala také jeho hvězdná kariéra jako klavírního virtuosa. Jako jeden z největších klavíristů své doby procestoval takřka celou Evropu Amsterodam, Hamburk, Petrohrad, Berlín, Paříž, Milán. Většina jeho cest byla spojena s neobvyklými dobrodružnými zvraty a peripetiemi. Při svém koncertním působení v Paříži se seznámil s českým harfenistou Janem Křtitelem Krumpholtzem, především pak s jeho manželkou a bývalou žačkou Annou-Marií. Ta v době dramatických událostí francouzské revoluce společně s Dusíkem uprchla do Londýna a Krumpholtz z nešťastné lásky 19. února 1790 ukončil svůj život skokem do Seiny.  Na útěku před revolucí se na deset let usadil v Londýně. Zde se seznámil jak s ctitelem hudebního umění svého otce Josephem Haydnem či s M. Clementim, tak i s anglickým typem klavírní mechaniky (firma Broadwood), což ovlivnilo vývoj jeho kompozičního stylu. V roce 1792 se tu oženil s dcerou italského učitele zpěvu Sofií Corriovou, která byla virtuoskou na harfu a klavír. Jejich dcera Olivie se rovněž stala vynikající harfenistkou a klavíristkou. Se svým tchánem D. Corrim založil hudební vydavatelství, ale to zkrachovalo a celá rodina musela před věřiteli uprchnout do Hamburku. Po vítězství admirálů Duncana a Onslowa nad Francii podřízeným holandským loďstem admirála de Wintera 11. října 1797 v námořní bitvě u Kamperduinu v Londýně zkomponoval skladbu "The Naval Battle and Total Defeat of the Grand Dutch Fleet by Admiral Duncan on the 11th October 1797", vydanou v tchánově nakladatelství.  V roce 1793 pozval do Londýna svou sestru Kateřinu Veroniku, která zde působila jako učitelka hudby a klavírní virtuoska.  Znovu se věnoval koncertní dráze. V roce 1802 měl tři velmi úspěšné koncerty v Praze. Poté vstoupil do služeb pruského prince Ludvíka Ferdinanda (1772-1806) v Magdeburku a po jeho smrti v bitvě s Napoleonovým předvojem 10. října 1806 u Saalfeldu se roku 1807 odebral do Paříže na dvůr francouzského ministra zahraničí knížete Talleyranda. Zde také roku 1812 zemřel.

Dílo.

Dusík se ve své skladatelské tvorbě věnoval téměř výhradně svému nástroji – klavíru. Je autorem skladeb sólových, klavírních koncertů a komorních děl s klavírem. Ostatním žánrům se věnoval jen sporadicky (zajímavá je např. opera "Uvězněná na Špilberku"). Dusíkova tvorba je v kvalitě nevyrovnaná. Vedle skladeb odpovídajících dobové konvenci a zakotvených ve výrazových prostředcích klasicismu je jeho význam dán především díly vzhledem k době vzniku značně novátorskými a silně předjímajícími romantický styl. Jde především o vrcholné programní klavírní sonáty a některé klavírní koncerty.  Za nejvýznamnější skladby lze považovat především čtyři programní klavírní sonáty:  Z klavírních koncertů vynikají:  Závažné a progresivní komorní skladby jsou např.  V těchto a některých dalších dílech je Dusíkův hudební jazyk značně svébytný, výraz romanticky vyhraněný a dosahuje vývojového stupně odpovídajícího již spíše romantickému hudebnímu stylu, přestože tato díla vznikla částečně ještě v posledních letech 18. a v prvním desetiletí 19. století.

Problematika interpretace.

Dusíkovo novátorství se týká všech parametrů hudebního vyjadřování. V harmonii Dusík používá složitých chromatických postupů, které jsou v době vzniku skladeb naprosto neobvyklé. Rytmické členění je charakteristické rafinovaným používáním synkop a tečkovaných rytmů, což vede místy až ke ztrátě pocitu těžké doby. Tohoto principu Dusík užívá k vytvoření zvláštního dramatického napětí. V klavírní sazbě autor dochází k postupům předjímajícím fakturu lisztovského i chopinovského typu. Dusík byl rovněž zřejmě první, kdo předepisoval a propracoval zápis použití pedálu.  Dnes je Dusíkova tvorba podle názoru některých znalců jeho díla v koncertním provozu nedoceněna. To možná souvisí s určitými zvláštními interpretačními nároky a s posluchačskou náročností danou mimo jiné značnou délkou vrcholných skladeb.  Zajímavým interpretačním problémem je stavba hudebních frází, která vzhledem k rytmické složitosti a synkopickým posunům může být chápána víceznačně. Snad nejmarkantnějším příkladem je 2. věta sonáty fis moll op. 61, kde je vždy jedno rytmické pásmo důsledně posunuto oproti metru o osminu. Osvědčuje se zde spíše cítění ve větších celcích při dodržení autorem předepsaného frázování, nikoliv drobná klasicistní interpunkce a ornamentika, kterou autor na některých místech skladeb v textu výslovně zakazuje („"senza ornamenti"“). Zvláštní pozornost při interpretaci vyžaduje také plasticita často polyfonní sazby, která je současně vybavena složitým harmonickým děním.

Jan Ladislav Dusík (Dussek), (12. února 1760 Čáslav – 20. března 1812 Saint-Germain-en-Laye) byl český hudební skladatel a klavírista, který patří k nejvýznamnějším českým skladatelům a klavíristům působícím na přelomu 18. a 19. století v zahraničí. Jako skladatel je důležitým předchůdcem romantického hudebního stylu a jako interpret byl jednou z klíčových osobností vývoje moderní klavírní hry.

Johann Ladislaus Dussek, auch "Johann Ludwig Dussek"; tschechisch: "Jan Ladislav Dussek"; französisch: "Jean Louis Dussek"; ursprüngliche böhmische Schreibung: "Dussik"; neueres Tschechisch: "Dusík" (* 12. Februar 1760 in Čáslav in der Region Mittelböhmen; † 20. März 1812 in Saint-Germain-en-Laye bei Paris) war ein böhmischer Pianist und Komponist. "Dussek" ist die Eigenschreibung des Komponisten und die Normalform in der deutsch- und englischsprachigen Fachliteratur; der Eintrag im Taufbuch lautet auf "Wenceslaus Joannes Dussik".


Život.

Jeho osud není nepodobný jiné velké legendě tohoto hudebního stylu, zpívajícímu brzdaři Jimmiemu Rodgersovi. Oba prožili poměrně krátké období slávy, oba se neuměli vyrovnat se svým fenomenálním úspěchem, život jich obou skončil dost předčasně. Hank pocházel z velmi prostých poměrů, otec byl strojvedoucím na alabamské železnici, maminka chodila hrát do kostela na varhany, jeho největším učitelem hudby byl potulný černý kytarista a zpěvák Rufus "Tee Tot" Payne, s nímž trávil celé dny na nádraží v Greenvillu. Už v devatenácti letech utekl ze školy a živil se jako hudebník po divokých venkovských tancovačkách. Ve věku 23 let se vypravil za místním nakladatelem Rosem, který mu následně opatřil první rozhlasové angažmá. Teprve když se zde etabloval, byl přijat do nashvillské Grand Ole Opry. Následoval raketový vzrůst popularity a čtyři roky obrovských úspěchů a slávy doplňované neméně legendárními flámy a naprosto fatálními alkoholovými propadáky. Zemřel na následky celkového alkoholického a jiného zdravotního vyčerpání v jednom ze svých pěti cadillaců. Nicméně jeho posluchači byli ochotni zapomenout na všechny jeho prohřešky, když začal zpívat. Hrál a zpíval téměř výhradně pouze vlastní písničky. Jeho písně nebyly nikterak originální ani po textové, ani po hudební stránce, ani jeho hlas nebyl nikterak výjimečný, nicméně byl to kytarista a zpěvák, jenž zpíval skutečně od srdce a s velkou vervou o tom, co dobře znal, zpíval tak, že mu byl každý posluchač schopen uvěřit, že to, o čem zpívá, je čistá pravda a nic než pravda. Byl to dokonale autentický lidový typ prostého zpěváka z hor, prototyp obyčejného muže z amerického jihu.

Hank Williams, vlastním jménem Hiram King Williams (17. září 1923 – 1. ledna, 1953) byl americky zpěvák, kytarista a písničkář, jedná se o jednu z amerických legend a ikon country music a rokenrolu 20. století, charismatická i rozporuplná osobnost tohoto hudebního stylu, jeden ze zakladatelů žánru klasické country music.

Hiram „Hank“ King Williams Sr. (* 17. September 1923 in Mount Olive, Alabama; † 1. Januar 1953 in Oak Hill, West Virginia) war ein US-amerikanischer Country-Musiker und Songwriter. Er hat zahlreiche Musiker, beispielsweise Johnny Cash, Merle Haggard, Bob Dylan oder David Allan Coe beeinflusst.


Historie.

Trvalé osídlení na tomto místě existuje již několik desítek století. Jako první zde sídlili Ilyrové, kmen Histriů (po nichž dostal poloostrov jméno). V 1. století př. n. l. zde Římané založili kolonii "Colonia Pietas Iulia Pola". Z této doby také pochází mnoho památek dnes hojně navštěvovaných turisty (např. amfiteátr, Herkulova brána nebo Vítězný oblouk rodiny Sergiů). Po pádu Římanů se ve městě vystřídali Vizigóti, Frankové i Benátčané. První Slované sem přišli v 7. století.  Ve středověku se o Pule zmiňuje Dante Alighieri. Roku 1813 se dostala pod vládu Rakouska-Uherska a stala se jedním z nejvýznamnějších rakouských přístavů, její okolí bylo ustanoveno jako provincie Küstenland. Na nedaleký ostrov Lošinj se tehdy jezdila rekreovat císařská rodina. Po pádu Rakouska-Uherska připadlo město Itálii a zůstalo pod její správou po celé meziválečné období. Když byla Pula přidělena Jugoslávii v roce 1945, prakticky 90 % obyvatel města mluvilo italsky, avšak změna je donutila odejít. Přesto je dodnes někde možné se tímto jazykem domluvit.

Doprava.

Pula má vlastní letiště (IATA: PUY, ICAO: LDPL) a veliký přístav. Místní letiště však nepatří k obvyklým destinacím; většina spojů létá z italského Terstu, jenž je od Puly vzdálen vzdušnou čarou asi 100 km severně. Pula je propojena dálnicí s hranicemi se Slovinskem a s Rijekou. Podle tvaru se istrijská dálnice lidově označuje jako Ypsilon (ačkoli chorvatština toto písmeno nezná).

Turistika.

Město je oblíbenou turistickou destinací. V okolí je Brijunský národní park nebo Titova letní rezidence. Na jihu městské oblasti je turistické centrum Punta Verudela, nad níž se tyčí rakousko-uherská pevnost. Amfiteátr v Pule je druhý největší a nejvýznamnější amfiteátr na světě, hned za římským koloseem. V Pule se nachází také triumfální oblouk rodiny Sergiů, jenž v minulosti patřil ke Zlaté bráně. Ta však byla v 19. století zbořena a její původní název "Portarata" se v současné době užívá pro oblouk rodiny Sergiů.

Kultura.

Letoviska ve městě Pula a okolí zajišťují především během letní sezóny bohatý kulturní program pro turisty. Ve městě je řada diskoték, diskoteras, klubů, barů, restaurací, vinných sklepů či pivnic. Pořádají se různé přehlídky, plesy a soutěže. Pravidelné kulturní akce se pořádají v malém římském divadle a v pulském amfiteátru – s kapacitou 22 000 návštěvníků. Pořádají se zde také různé koncerty, operní a divadelní představení. Tradičně se koná Pulský filmový festival, Mezinárodní festival alternativních divadel Pula, Mezinárodní festival mladých, festival Monte Paradiso se zaměřením na hardcore, punk, ska, reggae a jiné undergroundové styly, festival Istra Etno Jazz věnovaný jazzu, flamencu a salse nebo Biker days s rockovými koncerty a motorkáři z celého světa.  V Pule se nachází mnoho muzejních expozic. Za Dvojitou branou sídlí Archeologické muzeum Istrie s exponáty z antiky a v ulici Uspon muzeju Historické muzeum Istrie. Augustův chrám má prostory vyhrazeny pro muzeum antické plastiky a pro lapidárium. V podzemních prostorách amfiteátru se nachází Muzeum vinařství a pěstování oliv v Istrii v antice s originálním antickým lisem na olivy. V dřívější rakousko-uherské pevnosti z let 1882 – 1886 ve Verudele můžete obdivovat mořský svět Jadranu. Akvárium v Pule funguje od roku 2002 a lze se tu seznámit s mořskými živočichy nejen severního a jižního Jadranu, ale i z řek a jezer Evropy a z tropických moří. Návštěvníci se mohou dotknout mořského ježka, želvy, raka nebo hvězdice. Součástí akvária je Mořské vzdělávací středisko se vzdělávacími programy a přednáškami.  Od roku 1862 se zde nachází vojenský hřbitov rakousko-uherského námořnictva "K.u.k. Marinefriedhof Pola", kde mají pomník mimo jiné také český námořník František Koucký a chorvat Ljubomir Kraus, popravení zde byli v roce 1918 za přípravu vzpoury na torpédovce SM Torpedoboot 80T.

Pula (slovinsky "Pulj", italsky "Pola", maďarsky "Póla") je chorvatský přístav a město, které se nachází na západě země, v jižní části Istrijského poloostrova. V roce 2012 zde žilo 57 053 obyvatel. Pula je zároveň největším městem Istrijské župy.

Pula [] (deutsch und italienisch Pola; ; ; ) ist mit 57.460 Einwohnern (Stand: 2011) die größte Stadt der Gespanschaft Istrien in Kroatien. Pula liegt nahe der Südspitze der Halbinsel Istrien und gehört zur katholischen Diözese Poreč-Pula.


Život.

Do ruských služeb vstoupil během severní války v roce 1703, sloužil jako důstojník v baltské flotile. V letech 1710–1712 sloužil u azovské flotily v Taganrogu a sloužil tam i v době rusko-turecké války. V roce 1712 byl přeřazen k baltské flotile. Oženil se s Ruskou a v roce 1715 nakrátko navštívil rodné město, kam se již nikdy nevrátil.  V roce 1725 vedl tzv. první kamčatskou výpravu, která měla za úkol zmapovat mořské pobřeží při východním pobřeží Sibiře, prověřit propojení Asie s Amerikou a prozkoumat bezpečnost hranic Ruska na Dálném východě. V únoru 1725 se Bering vydal na cestu přes Sibiř. Roku 1727 se dostal na Kamčatku. Výprava postavila loď "Sv. Gavriil", se kterou se vydala 13. července 1728 podél Kamčatky na cestu k severu. Dne 13. srpna 1728 se výprava dostala k nejvýchodnějšímu místu Čukotského poloostrova. Beringově výpravě se podařilo proplout mezi Asií a Amerikou, a dokázat tak, že tyto kontinenty spolu nesouvisí. Tím Bering splnil svůj úkol a vydal se na cestu zpět.  V létě roku 1730 se vrátil do Petrohradu. Během jeho nepřítomnosti zemřelo pět jeho dětí. Přestože při cestě přes Sibiř onemocněl, byl pověřen naplánováním další výpravy, která měla za úkol změřit velikost Sibiře, zjistit přesnou zeměpisnou polohu Japonska, najít severovýchodní průjezd z Evropy do Asie a prozkoumat severní Pacifik.  Počátkem roku 1733 nastoupil Bering tzv. druhou kamčatskou expedici, která zpočátku čítala asi 500 mužů, v Tobolsku byla posílena o 200 vojáků a přibližně 1500 vyhnanců. V červenci 1735 dorazila výprava do Jakutska. Zde byly vypraveny dvě lodě po řece Leně do severního moře, první měla doplout do Pacifiku, druhá na západ do Archangelsku. Ani jedna loď nedosáhla cíle, a proto se uvěřilo, že v severním moři žádný průjezd z Evropy do Asie neexistuje. Severovýchodní cestu objevil až Švéd Nordenskjöld.  Do roku 1737 se výprava s mnoha problémy přesunula po etapách do Ochotsku na březích Ochotského moře. V následujících letech prozkoumali po moři oblast Kamčatky, ostrovy Kurily a severní Japonsko, čímž splnili další tzv. japonskou část expedice.  Dne 8. září 1740 vypluli z Ochotska na lodích "Sv. Petr", které velel Bering, a "Sv. Pavel", které velel Alexej Čirikov. Po přezimování na Kamčatce v přístavu Petropavlovsk, který založil, pokračovali v červenci roku 1741 východním směrem. Za bouře se obě lodi rozdělily. "Sv. Pavel" pod vedením Čirikova se po mezipřistání na Aljašce vrátil 17. října 1741 do Petropavlovska. Druhá loď, "Sv. Petr", po plavbě podél poloostrova Aljaška a ostrovů Aleuty, při které onemocněla většina posádky kurdějemi, ztroskotala na Komandorských ostrovech. Zde 8. prosince 1741 Vitus Bering zemřel. Ostrov byl pojmenován po něm – Beringův ostrov. Zbytek posádky pod vedením Svena Waxella se dostal 27. srpna 1742 zpět do Petropavlovsku na Kamčatce. Tak po devíti letech skončila tzv. velká americká expedice. Po této výpravě začalo pozvolné ruské osidlování Aljašky.

Současnost.

V roce 1992 našel rusko-dánský tým archeologů na Beringově ostrově pozůstatky Vituse Beringa. Dánsko souhlasilo s tím, aby byl Bering dne 14. září 1992 spolu s pěti členy jeho posádky ještě jednou důstojně pohřben na svém ostrově.

Vitus Jonassen Bering (také, méně správně, "Behring") (5. srpna (křest) 1681 Horsens, Dánsko – 19. prosince 1741 Beringův ostrov) byl dánský mořeplavec a navigátor, který se plavil ve službách ruského námořnictva.

Vitus Jonassen Bering (russisch Витус Ионассен Беринг "Witus Ionassen Bering" oder Иван Иванович Беринг "Iwan Iwanowitsch Bering"; getauft am in Horsens, Ostjütland; † auf Awatscha, der Beringinsel) war ein dänischer Marineoffizier in russischen Diensten. Er leitete von 1728 bis 1730 die Erste Kamtschatka-Expedition und ab 1733 die Zweite Kamtschatka-Expedition, auf der er starb. Der „Kolumbus des Zaren“ bewies unter anderem, dass Asien und Nordamerika nicht miteinander verbunden sind.


Jazykověda.

Předchůdcem strukturalismu byl Švýcar Ferdinand de Saussure (1857–1913), jehož posmrtně vydaný "Cours de linguistique générale" (Kurs obecné lingvistiky, 1916) měl zakladatelský význam. Z dnešního pohledu jsou strukturalistické myšlenky i v pracích německého vědce Wilhelma von Humboldta (1767–1835), zejména "Über den Dualis" (O duálu, 1828) a "Über die Verschiedenheit des menschlichen Sprachbaues" (O rozdílné stavbě lidských jazyků, 1836), a raná Saussureova práce "Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes" (O původním systému samohlásek v indoevropských jazycích, 1879).  Strukturalismus obrací pozornost od analytického zkoumání jednotlivých prvků a složek jazyka ke studiu jejich vzájemných vztahů a místa jednotlivých prvků v rámci jazyka jako systému. Jazyk je především celek, systém znaků, přičemž znak je pro strukturalisty jednota označujícího a označovaného. Označující („akustický obraz“, např. hláska, slovo) může být nositelem významu právě a jedině proto, že se ode všech ostatních zřetelně odlišuje. Tak si z nesčetného množství různých zvuků každý jazyk vybírá velmi omezenou množinu diskrétních fonémů, které dovolují rozlišovat mezi slovy a tím i významy. Jiné zvukové varianty jazyk ignoruje a musí dbát jen o to, aby se fonémy mezi sebou nepletly.  Jazyk jako systém znaků je ve vztahu k lidské zkušenosti jako označovanému, kterou ovšem sám podstatně utváří, formuje. Saussure rozlišil jazykový systém "(langue)" (tj. znalost jazyka) a jazykové chování "(parole)" (tj. použití této schopnosti k řeči). Toto rozlišení se pak velice osvědčilo i v řadě dalších oblastí. Studium struktur také výrazně preferuje synchronní zkoumání současně přítomných jevů oproti diachronnímu zkoumání vývoje jednotlivých prvků, jak je provozovala např. mladogramatická škola. Tím byl překonán „atomismus“ positivistické lingvistiky 19. století, která studovala hlavně izolované, zejména akustické jevy (např. hláskové změny).  Významnou strukturalistickou školou byl "Cercle linguistique de Prague" (Pražský lingvistický kroužek), založený ruskými emigranty, k němuž patřil např. Nikolaj Sergejevič Trubeckoj, Roman Jakobson, Vilém Mathesius nebo Jan Mukařovský, a "London school" (Londýnská škola) – Louis Hjelmslev a John Rupert Firth.

Strukturalismus v jiných vědách.

V literární vědě spočívá strukturalistické zkoumání například v hledání typických protikladů (opozit), vyprávěcích schémat, různých časů vyprávění a podobně. Sem patří srovnávací studium mytologií G. Dumézila.  Významným průkopníkem strukturalismu byl francouzský antropolog Claude Lévi-Strauss, který navázal na sociologii E. Durkheima a zkoumal například opozici přírodního a kulturního u jihoamerických indiánů, jejich klasifikační systémy, pravidla myšlení nebo různé struktury příbuzenských vztahů. Mezi strukturalistické antropology patří například také Edmund Ronald Leach, P. Clastres nebo M. Godelier.  V historiografii je strukturalistickým obratem "škola Annales" – štrasburský prof. Marc Bloch (1886–1944), zejména jeho "La Société féodale" (Feudální společnost, 1939).  Významným strukturalistou v psychologii byl Jacques Lacan a v jiném ohledu Jean Piaget.

Poststrukturalismus.

Na strukturalismus kriticky navázal francouzský filosof Michel Foucault a jeho četní žáci; tento směr se – zejména v americké literatuře – často označuje jako poststrukturalismus (Roland Barthes, Jean Baudrillard, Gilles Deleuze, Jacques Derrida, Julia Kristeva aj.).

Strukturalismus je velmi široký vědecký směr i metoda v jazykovědě, literární vědě a jiných humanitních vědách, který vznikl ve 20. století. Proti analytické metodě rozkladu a studia jednoduchých prvků zdůrazňuje význam struktur, tj. celkového uspořádání složitých systémů a vztahů mezi jejich prvky. Zdůrazňuje také účelovou, komunikační povahu jazyka.

Strukturalismus ist ein Sammelbegriff für interdisziplinäre Methoden und Forschungsprogramme, die Strukturen und Beziehungsgefüge in den weitgehend unbewusst funktionierenden Mechanismen kultureller Symbolsysteme untersuchen.


Tvoření termínů.

Dobře utvořený termín by měl co nejlépe splňovat následující požadavky:

Termíny v běžném jazyce.

Některé termíny se postupně stávají součástí běžné mluvy. Slova jako "afekt, amok, hysterie" byla původně psychologickými, respektive psychiatrickými termíny, postupně se jejich význam zobecnil a stala se (vedle svého původního významu, např. amok – vražedné šílenství, zejména u Malajců) také hovorovými výrazy (tj. i netermíny).  Možný je také opačný proces, kdy určitý vědní obor vytvoří pro běžně užívaný výraz přesnou definici, a slovo se tak stane termínem. Například výraz "sen" byl z běžného jazyka převzat do psychologie.  V obou případech pak snadno dochází k tomu, že termín má ve svém oboru odlišný význam než v běžné mluvě. Například slovo "voda" jako chemický termín označuje určitou konkrétní sloučeninu, zatímco v původním (základním) významu označuje různé směsi na bázi této sloučeniny, které se vyskytují v reálné přírodě. Ještě markantnější je tento rozdíl u výrazu "čistá voda", jímž se v chemii rozumí spíše ideální sloučenina, jíž se blíží například destilovaná voda, zatímco v obecném jazyce se tím míní v první řadě voda průzračná, bez (ať už viditelných nebo ne) příměsí.  Není také výjimkou, pokud k danému termínu existuje synonymní výraz z běžné mluvy, např.: "grafém – písmeno, prvosenka – petrklíč, vodič – drát" apod.  Někdy se ostře rozlišují termíny jako spisovné výrazy a slang jako výrazy nespisovné. Toto rozdělení lze ovšem považovat za umělé, protože termín má být jako výraz výstižný především pro oborového pracovníka bez ohledu na spisovnost.

Termín, odborný název, technický termín, terminus technicus jsou výrazy označující jazykový výraz (slovo nebo sousloví), který má v určitém oboru, řemesle či povolání specifický, ostře vymezený význam, často odlišný od základního a obecného významu, nebo obecně odborné označení v daném oboru užívané. Věda, která se zabývá termíny, se nazývá terminologie.

Eine Benennung ist die Bezeichnung eines Gegenstandes durch ein Wort oder mehrere Wörter. Die Benennung gilt in der Sprachwissenschaft und in der Terminologielehre als die sprachliche Form, mit der Begriffe ins Bewusstsein gerufen werden. Eine Benennung ist insofern die Versprachlichung einer Vorstellung. Der weiter gefasste Oberbegriff "Bezeichnung" beinhaltet demgegenüber, neben der "Benennung", auch nichtsprachliches, wie Nummern, Notationen und Symbole. Bei einer fachsprachlichen Benennung spricht man auch von einem Fachausdruck oder Terminus. Benennungen kommen als Einwort- und als Mehrwortbenennungen, auch Mehrworttermini genannt, vor.


Život.

Pocházel z rodiny řezbáře, po střední škole se stal učedníkem u lékárníka. Základy chemického vzdělání získal jako samouk. Později se stal nejprve asistentem (1802), o několik měsíců později profesorem a nakonec presidentem (1820–1826) na Royal Institution v Londýně a členem Královské společnosti. V roce 1812 byl povýšen do šlechtického stavu.  Byl oblíbeným přednášejícím a demonstrátorem. Jeho žákem a asistentem byl například Michael Faraday.

Chemický výzkum.

Humphry Davy zkoumal oxidy dusíku; například pojmenoval rajský plyn. Davy se svými přáteli rajský plyn užíval pro jeho účinky navozující smích. Jednoho dne si všiml, že mu inhalace plynu ztlumila bolest zubu a napadlo ho, že by plyn mohl být používán při operacích k tlumení bolesti - dnešní anestetikum. Tuto hypotézu už ovšem dále nerozváděl a trvalo dalších 40 let než američtí lékaři začali ke stejnému účelu používat ether. Dokázal, že tepelné záření se šíří i ve vakuu, že diamant je tvořen čistým uhlíkem aj. Zabýval se elektrochemickými jevy a dokázal přitom, že se voda elektrickým proudem rozkládá na vodík a kyslík. Dále izoloval prvky draslík (draslík byl vůbec prvním prvkem získaným elektrolýzou) a sodík (1807) a pomocí elektrolýzy tavenin kovy alkalických zemin (1808). Dokázal, že chlór je prvek; vypracoval teorii kyselin (ukázal, že kyseliny nemusejí obsahovat kyslík, jak se domníval Lavoisier) a objasnil roli vodíku v kyselinách. Roku 1801 objevil elektrický oblouk. K jeho dalším významným vynálezům patří hornický bezpečnostní kahan, zvaný též Davyho kahan. Společně s Thomasem Wedgwoodem experimentoval ve fotografii, je považován za průkopníka a vynálezce v oboru fotografie.

Sir Humphry Davy (17. prosince 1778, Penzance – 29. května 1829, Ženeva) byl anglický chemik, experimentátor, zakladatel elektrochemie a objevitel řady chemických prvků.

Sir Humphry Davy, 1. Baronet (mitunter falsch „Humphrey“ geschrieben; * 17. Dezember 1778 in Penzance, Cornwall, England; † 29. Mai 1829 in Genf) war ein englischer Chemiker und ist unter anderem bekannt für die Entdeckung der schmerzlindernden Wirkung von Lachgas. Von 1802 bis 1812 wirkte er als Professor für Chemie an der Royal Institution in London. Davy erkannte Chlor als eigenständiges Element und damit, dass Wasserstoff, nicht Sauerstoff, Säuren ihre speziellen chemischen Eigenschaften verleiht. Durch Elektrolyse geschmolzener Alkalien gelang es ihm erstmals, die Elemente Natrium, Kalium, Barium, Strontium, Calcium und Magnesium darzustellen. Er gehört damit zu den Wegbereitern der modernen Elektrochemie.