Současnost.

V tomto roce (2010), se Andrej Šeban připravuje na aktuální sezónu s novým slovensko-britským koncertním uskupením, nazvaným Chill Pill Live Band II. Videoukázky z přípravy koncertního programu je možné zhlédnout přímo na domovské stránce kapely (http://www.chillpill.sk) v sekci Fanklub. Kromě toho je možné zhlédnout i krátký dokumentární snímek "Jeden den s Andrejem Šebanem".  Složení: Andrej Šeban: kytara, zpěv Mark Mondesir: bicí nástroje Michael Mondesir: basa Štefan Bugala: perkusivní nástroje Michal Bugala: kytara Gary Husband: klásvesové nástroje, syntezátory

Ocenění.

1993: Cena Slovenské hudební akademie – instrumentalista roku 1992. 1994: Cena Ladislava Martoníka za jazzovou tvorbu. 1996: Cena Slovenské hudební akademie – instrumentalista roku 1995. 2001: Cena Slovenské hudební akademie – instrumentalista roku 2000.

Diskografie.

=CD=  1989 Müller – Šeban – Peteraj: Baal, OPUS (reedice 1995) 1990 Banket: Vpred Gombitová, Marika: Kam idú ludia, OPUS 1992 Tutu: Mr. Jazzman, Arta Ursiny, Dežo: Ten istý tanec, Arta Slovak Jazz '92, Slovenská jazzová spoločnosť 1993 Šeban – Stanke: Kiss the Sky Bartošová, Adriena: Blue Afternoon, Jumbo Record Ledecký, Janek: Na ptáky jsme krátký Kubišová, Marta: Songy a nálady, Popron Music 1994 Tea: Tea Ursiny, Dežo: Príbeh, BMG Made II Mate: Part I., Jumbo Record Kral, Ivan: Nostalgia Dejdar, Martin: Dej sem dar 1995 Markovič, Štepán: Time Young Slovak Jazz, Hudobný fond – jako člen skupiny Mr.Band. Split společně se skupinami AMC Trio a Chorá vrana. J. A. R.: Mydli to! Demikát: Grejst Hic Lipa, Peter: Naspät na stromy, East West Production Presser, Gábor: Csak Dalok, BMG Hammel, Pavol: Unplugged – Live, BMG 1996 PPF: PPF, Polygram Universal Music Gombitová, Marika: Ateliér duše, OPUS O. B. D., Polygram Universal Music Müller, Richard: LSD, Polygram Universal Music Kral, Ivan: Modré z nebe Müller – Leško: Malý princ Various: Na kloboučku III Bartošová, Iveta: Mám svůj den, Bonton Music 1997 Slovak Jazz '97, Hudobný fond – s Adrienou Bartošovou (stopy 1-3),jako člen skupiny Peter Lipa and Band (stopy 6-8), dále skladba s Jurajem Tatarem (stopa 11). Collegium Musicum '97, BMG Lipa, Peter: Spirituals, RB – vydavatelstvo Slovenského rozhlasu Šeban, Andrej: Ba(n)d..., OPUS Banket: Bioelektrovízia (reed.), Bonton Music Kirschner, Jana: Jana Kirschner, Polygram Universal Music 1998 Free Faces: Almost True Story, Silberman Bartošová, Adriena: Adriena, Monitor Slovakia s r.o. Müller, Richard: Nočná optika, Polygram Universal Music Lipa, Peter: Cierny Peter, BMG Ariola 1999 Šeban – Rózsa – Buntaj: Milión bohov, Watt 2000 Šeban – Rózsa – Buntaj: Kamakura Free Faces: La Belle Epoque, Sony Music Bonton Šeban, Andrej: Bezvetrie, Universal Music 2002 Lipa, Peter: Naspät na stromy, (reedice) East West Production 2003 Oskar Rózsa Sextet, Hevhetia 2004 NU: Compilation of NU Slovak Artists 2004, Millenium records & publishing 2005 Šeban – Kubasák, Spaceboys – twelve tons music with slovak etno. 2006 Šeban, Andrej: Bezvetrie, Universal Music (reedice) 2008 Šeban, Andrej: Sklony, EMI/Virgin  =DVD=  2010 Šeban, Andrej: Gitarová škola Andreje Šebana  =LP=  1983 Hammel, Pavol: Čierna ovca, biela vrana 1986 Greksa, Marián: Demikát, Opus Banket: Bioelektrovízia, Opus Bratislavské džezové dni 1985, Opus 1987 Grigorov, Robo & MIDI: Nohy, Opus Hammel, Pavol: Verejná lyrika, Opus 1988 Hapka – Horáček: V penziónu svět, Supraphon Banket: Druhá doba, Opus 1989 Burčiak: Stala sa nám láska, Opus 1990 Lasica – Filip: Sťahovaví vtáci Kentaur: Uj virág Lipa, Peter: Je to stále tak (That's The Way It Is), Opus Grigorov, Robo: Národ kanibal

Andrej Šeban (* 26. června 1962 Bratislava) je slovenský kytarista, hudební skladatel a producent. Studoval soukromě u prof. Borise Thurzy (1980-1989) a hudební vědu na Filosofické fakultě Univerzity Komenského (1982-1986). Počátkem 80. let 20. století byl kytaristou a skladatelem skupiny Demikát, později skupiny Banket. Spolupracoval s mnoha hudebními osobnostmi (Pavol Hammel, Gábor Presser, Dežo Ursiny, Marián Varga, Richard Müller, Peter Lipa, Marika Gombitová,Fylyp Skandal a mnohými dalšími). Vedl vlastní hudební formaci "ASH band" a stal se i spoluzakladatelem skupin "Šeban" – "Rózsa" – "Buntaj a Free Faces". Vydal několik sólových alb a složil hudbu k několika filmům. Bydlí v Bratislavě.

Andrej Šeban (* 23. Juni 1962 in Bratislava) ist ein slowakischer Fusion-Gitarrist, Komponist, Sänger und Musikproduzent. Zudem ist er auch ein sehr gefragter Studiomusiker und arbeitete in der Vergangenheit mit vielen bekannten Musikern zusammen, zum Beispiel Pavol Hammel, Pavol Habera, Gábor Presser, Dežo Ursiny, Marián Varga, Richard Müller, Peter Lipa, Marika Gombitová, Robo Grigorov, Jana Kirschner, Jiří Stivín, Gary Husband, Mark und Michael Mondesir und Korben Dallas. Er war Mitglied in Gruppen wie Demikát, Banket, Combo, Free Faces und Chillpill. Andrej Šeban spielt in der Gegenwart in seiner eigenen Band, der Andrej Šeban Band.


Formule 1.

V roce 2014 se Ocon poprvé svezl ve voze Formule 1 týmu Lotus při pátečním volném tréninku před Velkou cenou Abú Zabí. V první polovině sezóny 2016 působil jako rezervní pilot týmu Renault.

Manor (2016).

Dne 10. srpna 2016 bylo oznámeno, že Ocon od Velké ceny Belgie nahradí Ria Haryanta v týmu Manor. Jeho nejlepším umístěním bylo dvanácté místo při Velké ceně Belgie.

Force India/Racing Point (2017–2018).

2017.

Dne 10. listopadu 2016 tým Force India oznámil, že podepsal s Oconem víceletou smlouvu. Za tým poprvé nastoupil při Velké ceně Austrálie, kde skončil na desátém místě. V dalších dvou závodech dojel také na posledním bodovaném desátém místě. Ve Velké ceně Ruska a při Velké ceně Španělska vylepšil své dosavadní umístění, když skončil na sedmém a pátém místě. Při Velké ceně Monaka skončil na nebodovaném dvanáctém místě. Jeho pravidelné umístění na bodech přerušila až Velká cena Brazílie, kde po kolizi s Romainem Grosjeanem musel odstoupit. V poslední Velké ceně Abú Zabí skončil na osmém místě. V sezóně získal 87 bodů a obsadil celkové 8. místo.

2018.

V prvním závodě sezóny skončil na dvanáctém místě. Při Velké ceně Bahrajnu dosáhl poprvé na body, když dojel na desátém místě. Ve Velké ceně Belgie startoval na třetím místě. Závod dokončil na šestém místě. Po Velké ceně USA byl diskvalifikován kvůli překročení průtoku paliva. Ve Velké ceně Brazílie narazil do vedoucího Maxe Verstappena, když se ho pokusil předjet o kolo zpět. Za tento manévr dostal desetisekundový trest a skončil na čtrnáctém místě. V sezóně získal 49 bodů a obsadil celkové 12. místo. V další sezóně 2019 ho v týmu nahradil kanadský závodník Lance Stroll.

Mercedes (2019).

V sezóně 2019 působí jako rezervní jezdec týmu Mercedes.

Renault (2020).

Dne 29. srpna 2019 bylo oznámeno, že Ocon podepsal s týmem Renault dvouletou smlouvu počínaje rokem 2020. V týmu nahradí Nica Hülkenberga.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu <div style="float:left;"

Esteban Ocon (* 17. září 1996 Évreux) je francouzský pilot Formule 1, který v sezóně 2019 působí jako testovací pilot týmu Mercedes. V roce 2015 se stal mistrem světa v sérii GP3. Ve Formuli 1 debutoval za tým Manor v roce 2016.

Esteban Ocon (* 17. September 1996 in Évreux) ist ein französischer Automobilrennfahrer. Er gewann 2014 die europäische Formel-3-Meisterschaft und 2015 die GP3-Serie. Er fuhr bereits von 2016 bis 2018 in der Formel 1, wo er ab 2020 für Renault an den Start geht.


Biografie.

Narodil se ve městě Zdolbuniv v tehdejší Ruské říši (dnes Ukrajina). Vystudoval střední obchodní školu v Kaunasu. V roce 1931 přesídlil do dnešního Izraele. Jeho syn Uzi Bar'am se později také stal politikem. Další syn Chajim Bar'am se proslavil jako sportovní komentátor. Vnuk Nir Bar'am je spisovatelem.

Politická dráha.

V mládí se angažoval v sionistickém hnutí he-Chaluc a "Freiheit-Dror" (hnutí napojené na stranu Po'alej Cijon). Po přesídlení do dnešního Izraele pracoval ve stavebnictví a byl aktivní v židovských jednotkách Hagana. Od roku 1934 pracoval pro Židovskou agenturu. Od roku 1938 byl členem sekretariátu strany Mapaj v regionu Jeruzaléma, kde se pak stal i tajemníkem strany. Od roku 1948 byl členem zaměstnanecké rady v Jeruzalémě a v letech 1955-1959 zasedal v jeruzalémské samosprávě.  V izraelském parlamentu zasedl poprvé po volbách v roce 1959, do nichž šel za Mapaj. Pracoval v parlamentním výboru práce, výboru finančním a výboru House Committee. Znovu byl za Mapaj zvolen ve volbách v roce 1961. Předsedal parlamentnímu výboru práce a podvýboru pro prověření možností zvýšení pracovního nasazení a produkce. Byl členem výboru finančního a výboru House Committee. Ve volbách v roce 1965 kandidoval za Ma'arach. Během funkčního období ovšem dočasně přešel do poslaneckého klubu Izraelské strany práce, aby se pak opět vrátil do poslaneckého klubu Ma'arach. Byl předsedou výboru práce, podvýboru pro penze členů Knesetu a společného výboru pro zákon o Národním pojistném soudu. Byl také členem výboru finančního a výboru House Committee. Zároveň půsbil jako předseda frakce poslanců koaličních stran. Mandát za Ma'arach obhájil ve volbách v roce 1969, po nichž byl členem výboru práce, výboru finančního a výboru House Committee. Opětovně se zvolení dočkal na kandidátce Ma'arach ve volbách v roce 1973, po nichž se opět stal členem výboru práce, výboru finančního a výboru House Committee. Dále také usedl jako člen do výboru státní kontroly a výboru pro zahraniční záležitosti a obranu.  Zastával i vládní posty. V letech 1974-1977 byl ministrem práce, v roce 1977 také jako ministr sociální péče, přičemž toho roku byly oba resorty sloučeny.

Moše Bar'am (: משה ברעם, žil 17. března 1911 - 5. prosince 1986) byl izraelský politik a poslanec Knesetu za strany Mapaj Ma'arach, Izraelská strana práce a opět Ma'arach.

Mosche Bar’am ( ; * 17. März 1911 in Sdolbuniw; † 5. Dezember 1986) war ein israelischer Politiker, der als Abgeordneter des HaMa’arach Minister für Wohlfahrt und Soziale Dienste (16. Januar 1977 bis 20. Juni 1977) und Arbeitsminister (3. Juni 1974 bis 20. Juni 1977) war. Er ist der Vater von Uzi Bar’am.


Život.

Byl vychován tradiční dánskou výchovou pracující třídy. Již od 14 let pracoval na lodích jako stevard. V roce 1936 ukončil základní vojenskou službu.  Podle jeho verze pro velikou nezaměstnanost, jež v té době Dánsko sužovala, se přesunul do Německa, kde vstoupil jako dobrovolník do Wehrmachtu, kde se stal členem 2. jízdního pluku. Jako voják německé branné moci se zúčastnil také tažení na Polsko, po této zkušenosti dezertoval. Byl chycen a odveden do koncentračního tábora. Z koncentračního tábora byl opětovně povolán do armády jako člen tzv. trestního praporu a poslán na východní frontu. Zde bojoval jako člen 2., 11. a 27. tankového pluku. Postupem času se však dostal prakticky na všechny fronty, vyjma severní Afriky. Hassel byl celkem osmkrát raněn.  V letech 1945 až 1949 byl válečný zajatec a pobýval v ruských, amerických, francouzských a dánských zajateckých táborech. V tomto období také napsal svoji knihu "Legie prokletých", která byla v Dánsku vydána v roce 1953. Od roku 1964 žil se svojí ženou v Barceloně ve Španělsku. Byl ženatý (∞ 1951) s Dorthe Jensen a má syna Michaela (* 1952).  V létě 1963 dánský novinář Georg Kringelbach zjistil, že Hassel ve skutečnosti pracoval pro dánskou verzi gestapa (ET). Odhalení vedlo k emigraci Hassela do frankistického Španělska v roce 1964

Dílo.

Napsal celkem 14 knih, všechny pojednávají o válečných útrapách a jsou zčásti autobiografické. Knihy jsou psané jako seriál, ve všech vystupují prakticky stejné postavy a autor popisuje jejich vývoj, život i smrt. Jsou to Porta, Drobeček, Legionář, Dědek, Heide, Gregor Martin, Barcelona-Blom a Sven sám. Z těchto osob ale přežijí válku jen Drobeček, Legionář, Heide, Gregor Martin a Sven.

Vydané knihy.

Tyto romány byly přeloženy do 17 jazyků, Hassel publikoval ve více než 50 zemích. Po celém světě bylo prodáno více než 53 000 000 výtisků.

Hasselův odkaz.

Sven Hassel varuje mladé proti válce tím, že píše o řadových vojácích, jejich těžkém údělu, který popisuje „bez obalu“. Jeho romány jsou vnímány jako antimilitaristické.

Filmové adaptace.

Filmového zpracování se dočkala kniha "Kola hrůzy" v britsko-americkém snímku "The Misfit Brigade" z roku 1987.

Sven Hassel taktéž Sven Hazel, vlastním jménem Børge Willy Radsted Arbing (* 19. dubna 1917 Fredensborg, Frederiksborgs Amt − 21. září 2012) byl dánský spisovatel.

Sven Hassel, auch Sven Hazel, eigentlich Børge Willy Redsted Arbing (* 19. April 1917 in Nyhuse, Frederiksborg Amt, Dänemark; † 21. September 2012 in Barcelona, Spanien), war ein dänischer Trivialautor.


Produkce.

V květnu 2002 režisér a scenárista Linklater oznámil, že by měl během léta začít natáčet zatím nepojmenovaný projekt v rodném Houstonu. Uvedl záměr sestavit štáb a herce, kteří by se mohli na snímku podílet vždy několik natáčecích týdnů v rozmezí následujících dvanácti let. Myšlenku komentoval slovy: „"Již dlouho jsem chtěl vyprávět příběh vztahu rodiče a dítěte, jenž mapuje chlapce od nástupu na základku až do opuštění střední školy. Problémem ovšem zůstává, že se děti hodně mění, a je nemožné tento vývoj postihnout v jeho úplnosti. Jsem zcela připraven jakkoli upravovat příběh podle okolností, které nastanou"“. Distribuční společnost IFC se zavázala film financovat každý rok rozpočtem 200 tisíc dolarů, nebo úhrnnou sumou 2,4 milionu dolarů na 12leté období.  Linklater do hlavní role Masona obsadil sedmiletého chlapce Ellara Coltranea. Herci však nemohli na film uzavřít smlouvu v důsledku kalifornského zákona De Havillandové (pojmenovaného po herečce Olivii de Havillandové), jenž znemožňoval zakládat pracovní smlouvy osob na období delší sedmi let. Režisér požádal Hawkea, hrajícího chlapcova otce, aby film v případě jeho úmrtí dokončil.  "Chlapectví" se začalo natáčet bez úplného scénáře. Linklater měl u každé postavy nastíněny základní obrysy vývoje děje a závěr, obsahující poslední záběr. Nicméně průběžná tvorba scénáře na další sezónu vycházela vždy z materiálu natočeného předešlý rok, a reflektovala tak změny, které se během tohoto období u každého herce udály.  Všichni umělci v hlavních úlohách se podíleli na tvorbě příběhu. Do děje přispívali zážitky ze svých životů; např. postava chlapcova táty vycházela z předlohy otců Hawkea i Linklatera, v obou případech rozvedených pojišťovacích agentů z Texasu, kteří se znovu oženili. Předlohou role Arquetteové byla její vlastní matka, jež si doplnila vysokoškolské vzdělání v pozdějším věku, aby se stala psychiatričkou.  Denní scénář na následující scény byl dopsán někdy až v noci před natáčením; rozmluva o možném pokračování "Hvězdných válek" se podle Hawkea stala "„jedinou nefalšovanou improvizací celého snímku“." Štáb a herci se potkávali v různých obdobích jednou až dvakrát do roka, aby společně strávili tři až čtyři natáčecí dny. Produkční tým potřeboval na přípravu okolo dvou měsíců za rok a postprodukce znamenala další měsíční činnost. Poté, co byla Arquetteová obsazena do titulní role seriálu "Médium", scény natáčela během víkendů.  V prvních letech tvorby si Linklater pohrával s různými pracovními názvy mezi něž zařadil "The Twelve-Year Project" ("Dvanáctiletý projekt"), "The Twelve-Year Movie" ("Dvanáctiletý film"), stejně jako "Boyhood" ("Chlapectví"). Po dotočné v polovině roku 2013 jej režisér nejdříve pojmenoval "12 Years" ("12 let"). Z obavy před záměnou z právě uvedeného úspěšného snímku "12 let v řetězech" (2013), došlo ke změně názvu na "Boyhood".

Přijetí.

Film se 11. července 2014 promítal pouze ve čtyřech kinech v Severní Americe a vydělal 387 618 dolarů. Další týden byl promítán v dalších 34 kinech a vydělal 1,2 milionů dolarů. 15. srpna 2014 se již promítal v 771 kinech a vydělal 2 miliony dolarů. Snímek vydělal 25,4 milionů dolarů v Severní Americe a 21 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 46,4 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 4 miliony dolarů. V Severní Americe byl oficiálně uveden 20. května 2016, společně s filmy Sousedi a Angry. Za první víkend docílil druhé nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 35,5 milionů dolarů. Na první místě se umístil animovaný film "Hledá se Dory", který utržil 135,1 milionů dolarů.  Film získal pozitivní kritiku. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 275 započtených recenzí 98 procent s průměrným ratingem 9,2 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 50 recenzí sto bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 77%.

Výroční filmové žebříčky.

"Chlapectví" se objevilo ve výročních žebříčcích nejlepších filmů roku 2014 tvořených kritiky, a to ve větší četnosti než jakýkoli další film premiérovaný v roce 2014, včetně nejvyššího počtu prvních míst.

Chlapectví (v anglickém originále "Boyhood") je americké filmové drama z roku 2014. Natočil jej režisér Richard Linklater podle vlastního scénáře. Ve filmu se představili Ellar Coltrane, Lorelei Linklater, Ethan Hawke a Patricia Arquette. Děj sleduje dospívání chlapce Masona Evanse (Ellar Coltrane). Film vznikal dvanáct let tak, že každý rok se natáčelo jen několik dní. Na počátku snímku je mu pět let, ke konci pak osmnáct.

Boyhood () ist ein US-amerikanisches Filmdrama von Regisseur Richard Linklater mit Ellar Coltrane, Patricia Arquette und Ethan Hawke in den Hauptrollen. Der Film wurde über einen Zeitraum von zwölf Jahren gedreht, wobei die ersten Aufnahmen im Sommer 2002 stattfanden, im Oktober 2013 schloss Linklater das Projekt ab. Die Besonderheit an dem Film ist, dass die Schauspieler im Verlauf des sehr langen Filmprojekts wirklich wachsen und altern, sodass die Erwachsenwerden-Geschichte wirklichkeitsgetreu immer mit derselben Besetzung inszeniert werden konnte. Insofern ist "Boyhood" eine fiktive filmische Langzeitstudie. Dazu kommt, dass die vier wichtigsten Schauspieler innerhalb eines weiten, von Linklater vorgegebenen Rahmens selbst Dialoge geschrieben haben und dabei ihre persönlichen Erfahrungen eingebracht haben. "Boyhood" ist insofern auch ein experimentelles filmisches Werk, als die Entwicklungen besonders der jungen Schauspieler nicht vorhersagbar waren und Linklater den Rahmen für das Drehbuch nur jahrweise schreiben konnte.


Život.

Jakob Zeller se narodil jako jeden ze synů Pankráce Zellera, který byl činný jako umělecký soustružník slonoviny pro dvůr saského kurfiřta Augusta I. v Drážďanech, ale bydlel s rodinou ve Freibergu. V otcově dílně se Jakob Zeller vyučil. Dal se zlákat prostředím císařského dvora Rudolfa II. na Pražském hradě, pro něhož pracoval jako komorní mistr nejméně od roku 1602 do roku 1610, kdy převážily jeho zakázky pro Drážďany. 18. září 1610 tam vstoupil do služeb saského kurfiřta Kristiána II. a setrval i v následujících letech pro Jana Jiřího. Soustružil především ze slonoviny, ale i ze dřeva figurky s náměty z řecké a římské mytologie, picí nádoby ve tvaru mnohostěnů, stolní ozdoby a sběratelské kuriozity, jakými jsou dodnes hlavolamy (ježek v kleci, pyramida, soustava pohyblivých kroužků) či rozkládací anatomické modely. Repertoár jeho prací je znám především z inventářů Kunstkomory císaře Rudolfa II. (1607-1611), na zámku v Drážďanech z inventářů saského kabinetu kuriozit v Kunstkomoře, zvané Grünes Gewölbe a dále z dochovaných předmětů císařské pokladnice Habsburků ve Vídni. Po sesazení císaře Rudolfa II. z trůnu není známo, zda se Zeller rovnou přestěhoval do Drážďan, kde získal městské právo teprve 10. července 1619, nebo zda bydlel nadále v Praze.  Na některých dílech se dochovala jeho rytá signatura, nebo monogram JZ a letopočet; na jiných předmětech značení chybí, protože velmi křehký materiál a svým účelem převážně užitkové či hrací předměty se brzy polámaly a byly vyhozeny, pokud jejich nohy nenahradily pozdější doplňky. Zellerovo dílo stojí na pomezí manýrismu a baroka, bylo pokračováním či paralelou drážďanských prací Georga Weckhardta, Egidia Lobenigka, prací rodiny Teuber či Petra Zicka a jeho tří synů Petera, Lorenze a Christopha Zicků v Norimberku.

Výběr z díla.

Dochovalo se 32 předmětů, především v drážďanských sbírkách, kolem pěti předmětů v Praze, necelá desítka ve Vídni a další se dostaly jako císařovy diplomatické dárky do dvorních sbírek krále dánského, švédského či do medicejských sbírek v Pallazzo Pitti ve Florencii.

Jakob Zeller, též Phillip Jacob Zeller (prosinec 1581 Regensburg – 28. prosince 1620 Drážďany) byl německý sochař, umělecký soustružník a řezbář slonoviny období rudolfínského manýrismu, činný pro císaře Rudolfa II. a saského kurfiřta.

Philipp Jakob Zeller (* Dezember 1581 in Regensburg; † 28. Dezember 1620 in Dresden) war ein deutscher Bildhauer, Kunstdrechsler und Elfenbeinschnitzer.


Život.

Karel Hugo Hilar zdědil talent asi po otci Františkovi, který byl literárně činný (např. " O umění žít, Apoštol nové lásky, Rozmary erotismu"). Mladý Karel již ve třinácti letech napsal první drama, psal básně, povídky, romány ("Rozváté sny, Její bůh, Odložené masky, Adamův sen") i literární kritiky. Překládal francouzskou dekadentní poezii. Po gymnáziu (1904) vystudoval klasickou filologii na Filozofické fakultě UK (1911) a během studií vedl se svými přáteli Jarmilem Krecarem a Arthurem Breiským "Moderní bibliotéku", kterou do roku 1914 vydával František Adámek. V listopadu 1910 však již nastoupil jako lektor Městského divadla na Vinohradech, na přelomu května a června 1911 se zde poprvé dostal k režii (hra Hermanna Bahra "Pavouk"), v roce 1913 se stal dramaturgem a již v roce (1914) šéfem činohry. Ve Vinohradském divadle spolupracoval s výtvarníky Josefem Wenigem, Františkem Kyselou, Vratislavem Hugem Brunnerem a především s Vladimírem Alexandrem Hrskou (členem spolku Mánes a žákem prof. Švabinského), který pro Hilara realizoval do roku 1919 přes čtyřicet výprav. V závěru svého vinohradského působení spolupracoval s mladým členem skupiny výtvarníků „Tvrdošíjní“ Vlastislavem Hofmanem..  Od 1. ledna 1921 přešel na výzvu Dramatického svazu podporovaného většinou odborné kritiky do Národního divadla, kde byl až do své smrti šéfem činohry a režisérem. Zde pracoval s mladými lidmi a angažoval na jeho „prkna“ pozdější velikány – Zdeňka Štěpánka, Ladislava Peška, Hugo Haase, Františka Smolíka. Do Národního divadla přizval rovněž další své spolupracovníky z Vinohradského divadla, např. herce Bedřicha Karena (v roce 1921), Zdeňku Baldovou a Václava Vydru (v roce 1922), Jaroslava Vojtu (v roce 1925), Leopoldu Dostalovou (v roce 1924) a režiséra Karla Dostala (v roce 1922). Též angažoval mladé režiséry z okruhu avantgardy (Viktor Šulc, Vladimír Gamza, Jiří Frejka), z nichž Frejka se stal nejvýznamnějším pokračovatelem Hilarova díla.  V letech 1920 až 1935 s Otakarem Ostrčilem (skladatelem a dirigentem) tvořil dvojici, která určovala uměleckou úroveň Národního divadla. Hilar uplatňoval moderní pojetí divadla a vyžadoval střídmější a civilnější herecký projev. U kritiky se však příliš nesetkával s pochopením a vedl spory i s hercem Václavem Vydrou.  Neúnavnost a píle, s níž se věnoval literatuře a režii, jej vyčerpávala a tak v 39 letech byl po záchvatu mrtvice na delší čas vyřazen. Po návratu do ND pracoval ještě usilovněji, ale v necelých padesáti letech druhému záchvatu podlehl. Tisk napsal, že „padl ve službách Národního divadla“. K. H. Hilarovi, který byl mimořádným přínosem české kultuře, odhalili roku 1936 v rodné obci na domě čp. 62 pamětní desku. Také v Divadle na Vinohradech byla 21. října 1939 odhalena jeho busta.  Jeho manželkou byla herečka Zdeňka Baldová.

České divadelní osobnosti o K. H. Hilarovi.

Zdeněk Štěpánek  Eduard Kohout  Bedřich Karen  František Kovářík  Jarmila Kronbauerová  Ladislav Boháč  Edmond Konrád  Václav Štech

Karel Hugo Hilar (5. listopadu 1885, Sudoměřice u Bechyně – 6. března 1935, Praha), vlastním jménem Karel Bakule, byl divadelní režisér, básník, kritik, prozaik a dramatik.

Karel Hugo Hilar, eigentlich "Karel Hugo Bakule" (* 5. November 1885 in Sudoměřice, Österreich-Ungarn; † 6. März 1935 in Prag) war ein tschechischer Theaterintendant.


Život.

Studovat začala ve třinácti letech v Praze rytmickou gymnastiku. Tyto hodiny byly vedeny metodou Émila Jaques-Dalcroze. Hodiny vedla Anna Dubská. Po první světové válce studovala v Hellerau u Drážďan (Dalcroze), kam jí přivedl její strýc Hugo Boettinger (významný malíř a grafik). Po dvou letech se rozhodla vydat do Hamburku, do školy Rudolfa Labana, který byl jejím hlavním inspirátorem poté po celý život. S Labanem také hostovala 15. ledna 1926 ve Vinohradském divadle v Praze. V roce 1927 působila v pražském Divadle Dada. V roce 1928 získala v Berlíně tzv. velký choreografický diplom. Ve 30. letech otevřela v Praze taneční školu pro dívky, kterou vedla ve stylu Labana. Byla jedinou představitelkou Labanovy školy v Čechách, také se zajímala o zápis tance – kinetografii, kterou chtěla uvést na českou půdu. Bohužel jí to nebylo umožněno. Mayerová byla součástí české avantgardy, spolupracovala například se Sašou Machovem, Vítězslavem Nezvalem, či Voskovcem a Werichem (Smoking revue).  Několikrát spolupracovala s Národním divadlem. Tančila roli Flétny v avantgardním baletu "Fagot a flétna" (1929, libreto napsal Vítězslav Nezval, hudbu složil Emil František Burian), jejím tanečním partnerem byl Saša Machov, který byl choreografem inscenace. V Národním divadle byla pohybovou poradkyní při studiu činoherních inscenací jako "Chudý kejklíř" (Josef Kajetán Tyl), "Zdravý nemocný" (Molière), "Sen noci svatojánské" (William Shakespeare), "Očarovaný život" (Jean Cocteau), "Ptáci" (Aristofanes) a jiné, v některých tančila. Jako choreografka se podílela na celovečerním představení k nedožitým šedesátým narozeninám Vítězslava Nezvala, které se konalo 20. května 1960 rovněž na scéně Národního divadla.  Napsala dva útlé spisy: "Bílé Holubičky" (STN, 1962, napsala a ilustrace Milča Majerová), "Devět snadných tanců pro děti 5–6leté" (STN, 1956).  Byla dvakrát vdaná. Prvním manželem byl Jaroslav Fragner, druhým Antonín Frýdl.

Choreografie.

Abeceda.

"Abeceda" byl výjimečný výsledek spolupráce v oblasti knižní tvorby, na které se podíleli Vítězslav Nezval (verše), Karel Teige (typografie) a Milča Mayerová (taneční kompozice na téma písmen abecedy). Knihu vydalo v roce 1926 nakladatelství J. Otto v Praze. V režii Jiřího Frejky, ji Mayerová v témž roce roztančila na půdě Osvobozeného divadla.

Ostatní.

Mayerová tvořila pro avantgardní scény a další divadla jako Národní divadlo či Divadlo na Vinohradech i Spartakiády. Celkem vytvořila letech 1926–58 370 choreografií.

Zajímavost.

Její letní vilu se soláriem v Nespekách navrhl v roce 1936 Jaroslav Fragner.

Milča Mayerová (vlastním jménem Milada, 12. dubna 1901 Praha – 12. září 1977 tamtéž) byla česká avantgardní tanečnice a choreografka.

Milča Mayerová, eigentlich "Milada Mayerová" (geboren 12. April 1901 in Prag; gestorben 12. September 1977 ebenda) war eine tschechische Tänzerin und Choreografin.


Raný život a kariéra.

Koum se narodil v Kyjevě, na Ukrajině. Je židovského původu. Vyrostl ve Fastivu u Kyjeva. Pochází z chudého prostředí, například navštěvoval školu, ve které se ani nenacházely toalety. V roce 1992, ve věku 16 let, emigroval se svou matkou a babičkou do Mountain View v Kalifornii, kde za pomoci programu sociální podpory pomohl rodině získat malý byt. Jeho otec měl v úmyslu se připojit k rodině později, ale nikdy neopustil Ukrajinu a zemřel v roce 1997. Koum a jeho matka zůstali v kontaktu se svým otcem až do jeho smrti. Koumova matka pracovala jako opatrovnice dětí, zatímco on sám pracoval v obchodě s potravinami jako uklízeč. Jeho matka zemřela v roce 2000 po dlouhé bitvě s rakovinou.  Koum se začal zajímat o programování ve svých 18 letech. Začal studovat na Státní univerzitě v San Jose a současně pracoval v Ernst & Young jako tester softwaru. Také se připojil ke skupině hackerů, zvané w00w00, kde se setkal s budoucími zakladateli projektu Napster, Shawnem Fanningem a Jordanem Ritterem.  V únoru 1996 stanul Koum u státního soudu v San Jose v Kalifornii, odkud odešel se zákazem přibližování ke své bývalé přítelkyni, kterou prokazatelně slovně i fyzicky napadal. V říjnu 2014 Koum řekl o svém rozsudku: „Stydím se za to, jak jsem jednal a stydím se, že moje chování ji donutilo podniknout právní kroky“.  V roce 1997 se Koum setkal s Brianem Actonem při práci ve společnosti Ernst & Young, se kterým později založili společnost WhatsApp.

Yahoo!

Později v roce 1997 byl Koum najat Yahoo! jako inženýr infrastruktury a krátce nato opustil školu. Během následujících devíti let tam Koum a Acton pracovali společně, a to až do října 2007, kdy oba opustili Yahoo!. Následující rok si užívali volna, cestovali po Jižní Americe a hráli Ultimate Frisbee. Poté se oba ucházeli o pozici ve společnosti Facebooku, ale oba byli odmítnuti.

WhatsApp a Facebook.

V lednu 2009 si Koum koupil iPhone a uvědomil si, že tehdy sedm měsíců starý obchod s aplikacemi App Store přináší zcela nový a zásadní průlom v odvětví mobilních aplikací. Navštívil svého přítele Alexe Fishmana a dvě hodiny u čaje debatovali o Koumově nápadu na nový komunikační nástroj. Koum se rozhodoval mezi dvěma názvy pro svou aplikaci, WhatsApp, znějící jako "what's up (co se děje)" a nebo Zap. O týden později, v den jeho narozenin, 24. února 2009, založil akciovou společnost WhatsApp Inc. v Kalifornii. To, že Koum s matkou emigrovali do USA z komunistické Ukrajiny, kde se v té době běžně odposlouchávaly hovory, bylo pro něj zásadní motivací pro kariéru v komunikační oblasti. Takže když ve svých 31 letech opustil práci v Yahoo! s dostatkem hotovosti na zahájení vlastního podnikání, dávalo absolutní smysl, že bude pracovat na demokratizaci telefonické komunikace. Na začátku nastolil tři základní pravidla:  WhatsApp nebyl zpočátku příliš populární, ale jeho úspěch začal přicházet poté, co Apple v červnu 2009 představil nový operační systém iOS 3.0 s push notifikační funkcí, která spočívá v okamžitém upozornění uživatele, aniž by musela být daná aplikace právě aktivní. To Kouma přimělo přehodnotit WhatsApp jako plnohodnotnou aplikaci napříč platformami, která by používala kontakty v telefonu jako "předem vytvořenou sociální síť" a telefonní číslo namísto přihlášení. Brzy poté začali WhatsApp používat uživatelé v Rusku jako nástroj pro zasílání zpráv, místo v té době nejvyužívanějších SMS. Aplikace tak získala velkou uživatelskou základnu a Koum přesvědčil Briana Actona, který byl v té době nezaměstnaný, aby se připojil ke společnosti. Koum udělil Actonovi status spoluzakladatele poté, co se podařilo získat počáteční kapitál ve výši 250 000 dolarů.  9. února 2014 Mark Zuckerberg pozval Kouma na večeři a formálně mu navrhl dohodu, aby se připojil k jeho společnosti Facebook. O 10 dní později Facebook oznámil, že získává WhatsApp za více než 19 miliard USD.  Během první poloviny roku 2016 Koum prodal akcie Facebooku v hodnotě přesahující 2,4 miliardy USD, což byla asi polovina jeho celkového podílu. Odhaduje se, že stále vlastní další akcie společnosti Facebook s hodnotou 2,4 miliardy dolarů.  V dubnu 2018 Koum oznámil, že kvůli sporům s Facebookem odchází z WhatsAppu a z představenstva Facebooku. Původně se předpokládalo, že jeho odchodem propadl jeho neinvestovaný majetek v hodnotě téměř 1 miliardy dolarů. Nicméně o několik měsíců později bylo zjištěno, že byl ve společnosti stále formálně zaměstnán, a tak prostřednictvím metody nazvané „rest and vest (odpočinek a vesta)“ vydělal na burze až 450 milionů dolarů.

Charitativní akce.

V listopadu 2014 věnovala jeden milion dolarů Nadaci FreeBSD a v témže roce téměř 556 milionů dolarů Komunitní nadaci Silicon Valley (SVCF). V prosinci 2016 daroval Jan Koum Nadaci FreeBSD dalších 500 tisíc dolarů.

Jan Koum (ukrajinsky Ян Кум; * 24. února 1976 Kyjev) je ukrajinský programátor. Je spoluzakladatelem a byl CEO společnosti WhatsApp, známé jako mobilní aplikace pro zasílání zpráv, kterou společnost Facebook Inc. získala v únoru 2014 za 19,3 miliardy USD.

Jan Koum (* 24. Februar 1976 in Kiew) ist ein ukrainisch-US-amerikanischer Unternehmer und einer der Gründer von WhatsApp, einem bekannten Messaging-Dienst für Mobiltelefone. Nachdem im Februar 2014 das Unternehmen von Facebook gekauft wurde, wechselte er in den Facebook-Verwaltungsrat. Am 30. April 2018 verabschiedete er sich von Facebook. Koum ist mehrfacher Milliardär.


Přírodní safíry.

Modré safíry se vyznačují širokým spektrem odstínů; modrá barva je důsledkem obsahu titanu a železa. Některé drahokamy mají barvy bledší a vzhled je šedavý. Přírodní safíry se často pro zvýraznění barev žíhají. To se obvykle provádí ohřevem na teplotu až 1800 °C po dobu několika hodin nebo v atmosféře s nižším obsahem dusíku po dobu týdne i více. Při pozorování pod mikroskopem je vidět hedvábný lesk který způsobují inkluze rutilu ve tvaru jehlic. Jsou-li jehlice celistvé, je to známkou toho, že kámen nebyl ohříván. Pokud hedvábný lesk není vidět znamená to, že kámen byl přiměřeně zahřát. Je-li hedvábný lesk částečně narušen, je to proto, že surový kámen byl ohříván nad dřevěným uhlím; ohřev se provádí po dobu 20 až 30 minut při teplotě 1300 °C pro zvýšení sytosti barev a odstranění šedých nebo hnědých odstínů.  Safíry se dělí na modré a fancy barvy, čili nemodré odstíny. Nejvýtečnější barvy mají safíry kášmírské, za nimi následují barmské a srílanské, na ostatních nalezištích (Austrálie, Thajsko, Madagaskar, Laos se nacházejí také krásné modré kameny, ale většinou jsou podbarveny hnědou či zelenou barvou).  Mimo modrý safír je nejcennějším safírem padparádža, padparascha safír barvy lososové červeně, který se zaměňuje za oranžový safír a růžový, což je lest obchodníků. Správný poměr žluté a oranžové barvy je zárukou oné výjimečné barvy. Starověké lapidáře indické řadí padparádžu (zkomoleninu původního pojmu padmarága, lotosové touhy či padmarádža, lotosový král) do rodiny rubínových odstínů, stejně jako růžové safíry, původně bráhmanské rubíny.  Kašmírské safíry sytě modré barvy a srílanské padparádža kameny jsou špičkou safírové barevné škály a mohou dosahovat závratných částek, což využívají mnozí světoví investoři. Dalšími barvami jsou žluté safíry, ceněné hlavně v Indii jako kameny osvícení, oranžové, růžové, purpurové, fialové, zelené a hnědé safíry. Kašmírové safíry se těží v Indii, na Madagaskaru, Srí Lance a v Pákistánu. Cena za Kašmírové safíry je velmi vysoká, může se blížit milionu korun za karát.  Safíry africké jsou podkresleny hnědým a australské zelenkavým světlem, což je typické také pro východoasijské kameny. Takové nádechy barev snižují ceny kamenů, proto přírodní nepálené safíry ze Srí Lanky nebo Barmy či Kašmíru jsou pro své barevné odstíny nejvíce ceněny.  Safíry se napodobují sklem, syntetikou včetně té, která napodobuje přírodní kameny dosti věrohodně, nebo se nedostatečně zbarvené kameny ozařují, pálí či procházejí berryliovým procesem pálení, aby měly požadovanou barvu. Takto se z Afriky dodávají pálené padparádža kameny napodobující pravé srílanské a vietnamské padparádži, které směle konkurují rubínům a byly ve starověku pokládány za nejlepší rubíny vůbec. Gemmologické poznatky kolem odlišování safírů jsou velmi náročné, jelikož větší safíry stojí od tisíců po stamiliony korun a jejich napodobeniny mohou zmást i velké odborníky na přírodní vrostlice a inkluze.  Safíry byly těženy od starověku na Srílance, v Barmě a zdobí mnoho význačných klenotů starověku a středověku.

Safíry v Asii.

V Asii se dodnes používají klasické indické nebo srílanské názvy safírů – "nílamani", modrý klenot, "džalaníla", safír barvy namodralé světlé vody, "indraníla", temně modrý kášmíské modři, "padmarága" - padparádža oranžovo-červené barvy, "pušparága", žlutý safír, "ratnapušparága", zlatavého odstínu, zlatý golden safír, "raktanílamani", fialový safír, "raktagandhi", purpurový safír, "pukharádža", čirý leukosafír, "támranílamani", oranžové barvy. Dalšími barvami jsou hnědé, zelené, černé a růžové, rattu-nílamani safíry. Safíry, podobně jako spinely a turmalíny, pokrývají celé barevné spektrum. Jsou spojeny s mnoha legendami, mystickými zkušenostmi, léčebnými silami a dokonce s dějinami zemí, skrze královské a kultovní klenoty. Safíry modré barvy a padparádža losové červeně, mají-li větší karátovou váhu, slouží jako investiční drahokamy.  Na prvním místě jsou to kášmírské, na druhém a třetím barmské a srílanské safíry. Až 90 % modrých safírů je tepelně upravováno ("heated"), aby bylo dosaženo lepší barvy, což se tu a tam uplatňuje u dalších barevných odrůd korundů. Tento proces doladění barvy kamene je gemologickou obcí tolerován. Treatment s beryliovým a dalším chemickým tepelným doupravením nebo dokonce zásadní změnou barvy, vyvíjený Thajci, se nepokládá za nejlepší řešení zhodnocení drahých korundů. Safíry bez úpravy, čisté a veliké, kvalitně broušené, jsou dobrým prostředkem pro uložení investic. Indové poučovali, že žluté safíry posilují mysl a optimismus, modré ochraňují před zlými silami osudu a padparádža daruje svobodu a má plnit všechna rozvážná přání. Viz Brhat samhitá od Varáha Mihiry a Manimálá od S.M. Tagore.

Safír (název z hebrejštiny) je monokrystal oxidu hlinitého (AlO), minerálu zvaného korund. Vyskytuje se buď jako přírodní drahokam nebo se vyrábí uměle pro řadu rozličných aplikací, například pro svou tvrdost na sklíčka a ložiska hodinek.

Saphir, auch Safir, ist eine Varietät des Minerals Korund. Dem Saphir zugerechnet werden alle farblosen und buntfarbigen Varietäten mit Ausnahme des roten Rubins. Im engeren Sinne bezieht sich der Begriff heute auf die blauen Varianten, die von Himmelblau bis zu einem ins Schwarze gehenden Dunkelblau reichen und je nach Lichteinfall im Farbton variieren können.


Taxonomie.

Žluťucha jednoduchá se dělí do několika poddruhů. Obvykle je uznáváno, že ve Střední Evropě rostou poddruhy dva: V ČR roste pouze žluťucha jednoduchá svízelová. Od žluťuchy jednoduché pravé se z morfologického hlediska odlišuje tvarem báze koncového úkrojku terminálního lístku, jeho šířkou včetně počtem zoubků a výškou olistění lodyhy v květenství. Po karyologické stránce je ž. j. pravá cytotyp oktoploidní 2n = 56, kdežto ž. j. svízelová tetraploidní 2n = 28.

Rozšíření.

Druh žluťucha jednoduchá roste mimo severských oblastí téměř v celé Evropě a v Asii od Karpat přes Střední Asii, jižní Sibiř, Mongolsko, Čínu až po Koreu a Japonsko. Vyskytuje se na vlhkých, slatinných, kamenitých nebo křovinatých loukách a pastvinách i v teplomilných doubravách s dostatkem slunce, nejčastěji na vápnitém podloží v nížinách. V České republice se nachází jen velmi řídce ve střední a dolní části Polabí, v Českém středohoří a Dyjsko-svrateckém úvalu.

Popis.

Vytrvalá rostlina s přímou, jednoduchou lodyhou vysokou 30 až 100 cm která vyrůstá z plazivého oddenku. Přízemní listy má krátce řapíkaté a za květu již usychají. Obvykle jen nahoře rozvětvená lodyha je hustě porostlá 2 až 3krát zpeřenými, poměrně krátkými listy trojúhelníkovitého tvaru s ouškatými pochvami na bázích lysých řapíků. Vzpřímené lístky, na rubu světle a na líci tmavě zelené, jsou úzce klínovité až čárkovité, celokrajné nebo dvou až trojlaločné, na okraji podvinuté a bývají dlouhé 10 až 50 mm a široké 1 až 1,5 mm.  Květenství je hustá, štíhlá 10 až 30 cm dlouhá lata, se vzpřímenými větévkami zhruba stejně dlouhými, která je ve spodní polovině olistěná. Na koncích větévek vyrůstají na nejdříve ohnutých a později vzpřímených, 5 až 10 mm dlouhých stopkách, nevonící oboupohlavné květy s kopinatými listeny. Květy mají úzce vejčité, brzy opadávající čtyři okvětní lístky (jen kališní) 3 až 4 mm dlouhé, nažloutlé, nazelenalé nebo nafialovělé. Jedenáct až patnáct převislých tyčinek s nitkami dvojnásobně delšími než úzce podlouhlé prašníky ční z okvětí. Pestíků s jednodílnými semeníky se širokými přisedlými bliznami bývá devět až dvanáct. Kvetou v červnu a červenci, opylovány bývají entomogamně nebo anemogamně, hmyz na květy přilétá pro pyl. Chromozomové číslo je n = 7.  Plody jsou přisedlé žebernaté nažky vejčitého až elipsoidního tvaru 2 mm dlouhé které jsou nahoře zahnuty do háčku. Semena jsou dlouhá průměrně 2 mm a hmotnost tisíce semen je 0,9 gramu. Rostliny se rozmnožují rozrůstáním oddenků nebo semeny která roznáší vítr.

Ohrožení.

Jedná se o rostlinu v ČR poměrně vzácnou která má pouze několik málo lokalit výskytu a existující populace jsou navíc nepočetné. Žluťucha jednoduchá proto byla v "Seznamu zvláště chráněných druhů rostlin" dle vyhlášky Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. a v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" z roku 2012 prohlášena za druh kriticky ohrožený (§1) a (C1).

Žluťucha jednoduchá ("Thalictrum simplex") je nenápadná, i když poměrně vzrostlá, planě rostoucí rostlina považována v České republice za kriticky ohroženou, je jedním ze šesti druhů rodu žluťucha které se v Česku vyskytují.

Die Schmalblättrige Wiesenraute oder Einfache Wiesenraute ("Thalictrum simplex") ist eine Pflanzenart aus der Gattung Wiesenrauten ("Thalictrum") innerhalb der Familie der Hahnenfußgewächse (Ranunculaceae). Sie ist in Eurasien weitverbreitet.


Původ.

Tento termín vznikl při pozorování krabů v rybářských boxech. Krab by byl schopný z něho utéct během jedné hodiny, kdyby v něm byl sám. Krabů je v boxu více, a protože spolu ze své podstaty nedokáží spolupracovat a mají v povaze se předhánět, tak ve snaze být lepší než ostatní raději stáhnou ostatní kraby dolů, než aby jim pomohli z boxu pryč, a tak se žádní krabi ven nedostanou. Je to součást jejich existence, která by se u člověka mohla označit za závist. Krabi si však navzájem nezávidí - pouze se snaží dostat na svobodu každý po svém.  Termín krabí efekt (crab bucket, crab mentality) poprvé použila filipínská spisovatelka a aktivistka Ninotchka Rosca, popisujíc tak kompetitivní chování lidí na Filipínách za vlády Ferdinanda Marcose. Právě ona popsala tento sociologický jev jako "Pokud to nemůžu mít já, ty také ne."  V literatuře se tento termín objevuje ve spojitosti popisující dělníky a menší osady, kdy navenek se tváří jako soudržná osada, zatímco uvnitř mezi obyvateli vládne třídní boj.

Význam.

Tento efekt popisuje sobecké a krátkozraké jednání, někdy také závist či nenávist, které není psychickou poruchou. Tato závist je lidem přirozená, především když se jedná o vyšší pracovní postavení ostatních či lepší životní vyhlídky - každý by mohl zasáhnout, kariérní postup zhatit, většina to však neudělá, pocit závisti neprojeví a ten je po nějaké době opustí.  Morální význam je takový, že pro jedince by bylo výhodnější spolupracovat a podporovat se, ovšem ze své podstaty si závidí to, co sami nemají, nebo že zůstávají tam, kde ostatní ne.

Podobné koncepty.

Syndrom vysokého máku.

Někdy je tento efekt také spojován se syndromem vysokého máku (v angličtině Tall poppy syndrome), který popisuje sociální fenomén, kdy je člověk kritizovaný a ponižovaný za dosažení nějakých úspěchů. Historie tohoto fenoménu sahá až do dob Říše Římské, kdy poslední římský král Tarquinius Superbus požádal o zkrácení nejvyšších makových stonků na své zahradě, na znamení svému synovi, že by se měl vyrovnat s pokud možno tajným vražděním úspěšných, za cílem, zajištění si úspěchu vlastního.

Zákon Jante.

Další příbuzný termín, podle kterého by jedinec měl upravit své chování a potřeby ve prospěch skupiny. Velice často je spojován se zeměmi Skandinávie. Tento termín ve své práci poprvé použil dánský spisovatel Aksel Sandemose, který sepsal i deset zákonů Jante. Sami Dánové žijící v hlavním městě tento koncept považují za vymřelý. Vyskytuje se však v odlehlých provinciích především na západě - jakmile někdo poruší konvenci nebo se projeví jako ambiciózní, je většinou ostatními odsouzen.

Příklady krabího efektu.

Klasickým příkladem jsou poznatky průzkumu zveřejněné v londýnském časopisu The Observer. Studie se zabývala střední vrstvou žijící na předměstí Londýna a odhalila věčné soupeření mezi sousedy. Jakmile si jeden z obyvatelů Woodfordu koupil nový model televize/lednice/auta, sousedé se začali předhánět v tom, kdo si koupí stejné nebo lepší. Podobně jako v Británii se tohle (v jiných formách) děje po celém světě. Drastickým je případ japonky Mitsuko Yamada, která utopila dvouleté dítě své sousedky jen kvůli faktu, že prošla vstupním testem do exklusivní školky, zatímco dcera Yamady ne. Mírnějším je pak čin čínské vlády, která zmařila udělení Nobelovy ceny dvěma vědcům původem z Číny, kteří pracovali a žili v USA.  Krabí efekt je obecně častý v rámci národnostních či kulturních menšin. Mnohokrát byl popisován například v souvislosti s komunitou neslyšících. Po letech izolace a útlaku od slyšící většiny neslyšící reagovali vznikem velmi ucelené komunity. Ta je velmi loajální nejen ke svým členům, ale i ke svým zvykům a tradicím. Jakmile se pak nějaký člen začne chovat v nesouladu se skupinovým paradigmatem, členové jeho vlastní komunity se obrací proti němu. Pak může docházet k tomu, že neslyšící šíří nepravdivé fámy o vůdcích komunity, kteří se v jejich očích proti nim obrátili dosažením až příliš vysoké pozice nebo větší blízkostí k slyšící většině.

Krabí efekt (anglicky "crab bucket theory" nebo "crab mentality") je charakteristické chování, které se vyznačuje tím, že se jedinec snaží zničit jedince, který si vede lépe, aneb "Pokud to nemůžu mít já, ty také ne." Nejlépe také českou historkou: "Pane Bože, chcíplo mně prase. Prosím, dej ať chcípne i sousedovi“

Der Krabbenkorb wird oft als Metapher verwendet, die das Verhalten „wenn ich es nicht haben kann, kannst du es auch nicht haben“ widerspiegelt. Den Krabben wird fälschlicherweise nachgesagt, dass sie einfach aus einem Krabbenkorb entkommen könnten. Wenn eine Krabbe allerdings versuchte, aus dem Korb zu steigen, würde sie von anderen Krabben wieder zurückgezogen.


Historie.

Litva získala nezávislost roku 1918, ustavení námořnictva však trvalo ještě řadu let. Roku 1923 Litva ovládla důležitý přístav Klaipėda a v červenci 1927 zakoupila bývalou německou prvoválečnou minolovku M59, zařazenou do služby jako hlídkovou loď "Prezidentas Smetona". Doplnilo ji šest motorových člunů a ledoborec "Perkunas". Datem oficiálního vzniku litevského námořnictva je 1. září 1935. Dne 22. března 1939 byla Klajpeda obsazena německou armádou a litevská plavidla musela uprchnout do přístavu Liepāja. Námořnictvo zaniklo kvůli okupaci země Sovětským svazem v červnu 1940. Hlídková loď "Prezidentas Smetona" byla přejmenována na "Korall" a nasazen ve druhé světové válce.  Svou nezávislost Litva obnovila roku 1990, přičemž námořnictvo bylo obnoveno 4. července 1992. Země začala budovat námořnictvo, které bylo nejsilnější mezi pobaltskými státy. Nejprve byly roku 1992 získány dvě sovětské protiponorkové fregaty projektu 1124M (Grisha III), pojmenované "Žemajtis" (F 11) a "Aukštaitis" (F 12). Fregaty se následně zapojily do cvičení US Baltops 93, což byl počátek zapojení námořnictva do mezinárodní spolupráce. Zakoupena byla také pomocná loď "Vetra" typu "Valerian Uryvajev" a také švédský hlídkový člun typu KBV-240. Všechny již byly vyřazeny.  V letech 1999–2000 byly získány minolovky "Sūduvis" (M 52) a "Kuršis" (M 51) německé třídy "Lindau" (typ 331B). V letech 2000–2001 byly získány tři norské hlídkové čluny třídy "Storm", které již byly vyřazeny. V letech 2008–2009 byly zakoupeny dva hlídkové čluny třídy "Flyvefisken", které v letech 2010 a 2016 doplnily další dvě jednotky. Roku 2006 námořnictvo zařadilo minonosku "Jotvingis" norské třídy "Vidar". Je využívána jako velitelské a podpůrné plavidlo, přičemž nahradilo plavidlo "Vetra". Roku 2013 stávající minolovky doplnila dvě novější plavidla britské třídy "Hunt", pojmenovaná "Skalvis" a "Kuršis".

Litevské námořnictvo ("Karines Juru Pajegos") je jednou ze složek ozbrojených sil Litvy. Existovalo v letech 1935–1939 a dále po obnovení nezávislosti země od roku 1992. Tvoří jej více než 600 osob. Jádro námořnictva představují čtyři minolovky, čtyři hlídkové lodě a podpůrná loď. Mezi jeho hlavní úkoly patří ochrana výsostných vod a výlučné ekonomické zóny, mise SAR, likvidace min, nebo ochrana rybolovu a monitoring znečištění. Litevské námořnictvo je součástí sil NATO, kde se zaměřuje na protiminové operace. Přispívá do jednotky "Standing NATO Mine Countermeasures Group 1". Dále se zapojuje do mezinárodních cvičení a do misí EU: operace Atalanta a operace Sophia.

Die Litauischen Seestreitkräfte () sind eine Teilstreitkraft der Litauischen Armee und unterstehen dem litauischen Verteidigungsministerium. Der Befehlshaber der Seestreitkräfte ist Flottillenadmiral Arūnas Mockus. Wichtigster Stützpunkt der Seestreitkräfte ist Klaipėda.


Eishockey-Weltmeisterschaft der U18-Junioren 2014

Hrací formát turnaje.

Hrací formát byl stejný jako v předchozím roce. Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a v případě nerozhodného výsledku samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovala o držiteli bonusového bodu.  Čtyři nejlepší týmy z každé skupiny postoupily do čtvrtfinále, zatímco poslední týmy obou skupin hrály o udržení v elitní skupině (hrálo se na dva vítězné zápasy) a ten horší ze dvou týmů sestoupil (Dánsko).  Ani v playoff se nic nezměnilo, v případě vyrovnaného stavu i po šedesáti minutách se prodlužoval zápas o deset minut, případně proběhla trestná střílení. Vítěz zápasu postoupil dále.  V nižších divizích I, II a III byly týmy rozděleny podle výkonnosti do skupin A a B. Vítěz A skupiny I. divize postoupil mezi elitu, poslední šel do B skupiny, nahradil jej její vítěz. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupil do A skupiny II. divize, jejíž vítěz šel do B skupiny I. divize, poslední sestoupil do B skupiny. V B skupině II. divize šel vítěz do A skupiny a poslední sestoupil do A skupiny III. divize, jejíž vítěz jej nahradil, poslední sestoupil do B skupiny. V B skupině III. divize šel vítěz do A skupiny.

Základní skupiny.

Skupina A.

Tabulka.

Všechny časy jsou místní (UTC+3).

Skupina B.

Tabulka.

Všechny časy jsou místní (UTC+3).

O udržení.

Série na dva vítězné zápasy. Všechny časy jsou místní (UTC+3).

Playoff.

Pavouk.

Všechny časy jsou místní (UTC+3).

Statistiky a hodnocení hráčů.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů, za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól hráč získává jeden bod. "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Přihrávky na gól; Body = Body; +/− = Plus/Minus; PTM = Počet trestných minut"

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších pěti brankářů na mistrovství podle úspěšnosti zásahů v procentech, brankář musel mít odehráno minimálně 40% hrací doby za svůj tým.  "Čas = Čas na ledě (minuty:sekundy); SNB = Střely na branku; OG = Obdržené góly; PGZ = Průměr gólů na zápas; Úsp% = Procento úspěšných zásahů; ČK = Čistá konta"

Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2014 se konalo ve finských městech Lappeenrantě a Imatře. Jednalo se o šestnácté mistrovství. Začalo 17. dubna 2014 a skončilo 27. dubna 2014. Vítězem se stalo mužstvo USA, které ve finále zdolalo český výběr, pro který to bylo historicky první finále.

Die 16. Eishockey-Weltmeisterschaften der U18-Junioren der Internationalen Eishockey-Föderation IIHF waren die Eishockey-Weltmeisterschaften des Jahres 2014 in der Altersklasse der Unter-Achtzehnjährigen (U18). Insgesamt nahmen zwischen dem 13. Februar und 27. April 2014 43 Nationalmannschaften an den sieben Turnieren der Top-Division sowie der Divisionen I bis III teil.


Historie.

Protože město leží na půdě bývalé Buffalo Creek Reservation, nebylo otevřeno až do poloviny 19. století pro bílé osadníky.  Město West Seneca, stejně jako město Seneca, bylo vytvořeno v roce 1851 z částí měst Cheektowaga a Hamburg. V roce 1852 změnilo město jméno na West Seneca, aby se zabránilo spletení s dalším městem ve státě (Seneca v okrese Ontario ve státě New York). V roce 1909 se od West Senecy oddělilo území přímo na jih od Buffala a stalo se z něho město Lackawanna.

Životní styl.

West Seneca nabízí bohatý předměstský život. Město a místní podnikatelé sponzorují velké množství akcí a festivalů zaměřených na rodinu. Město má obrovskou škálu rekreačních zařízení včetně 15 městských parků, kluziště, plaveckého centra, centra pro mladé a velký fotbalový komplex. Město je sídlem Charles E. Burchfield Nature & Art Center. West Seneca je také místem zařízení Southtowns Family YMCA, které bylo otevřeno v roce 2003. Je plánována rekreační a cyklistická stezka pokusně nazvaná Seneca Creek Pathway.  Hned vedle West Senecy v Orchard Parku bylo postaveno s pomocí nadace Seneca Rotary 18 jamkové hřiště na ploše 1 km, na jehož část přispěl obchodník z Buffala Carl Lambein. Veřejné golfové hřiště bylo otevřeno v roce 2007. K dalšímu vybavení patří tříjamkové hřiště pro učení a centrum na krátkou hru. Na golfovém hřišti má své sídlo západonewyorská pobočka organizace First Tee.  West Seneca je domovem velkého množství organizovaných rekreačních lig a týmů, včetně: West Seneca Youth Baseball, West Seneca Little Loop Football and Cheerleading,West Seneca Girls Softball Association, West Seneca Youth Hockey Association, West Seneca Soccer Club, West Seneca Competitive Swim and RGC All Star Cheerleading.  Centrum Buffala a jeho kulturní nabídka je vzdálena pouze 20 minut jízdy, zatímco jak americká, tak kanadská strana Niagarských vodopádů jsou vzdáleny asi 40 minut jízdy.  Uvnitř hranic West Senecy není žádné nákupní středisko, nicméně 15 minut jízdy jsou vzdáleny McKinley Mall a Walden Galleria. West Seneca má různá nákupní centra, nejznámější je Southgate Plaza.

Vzdělání.

Ve městě jsou tři oddělené veřejné školní obvody. Největší je West Seneca Central School District a slouží většině města. Orchard Park Central School District obývá jihovýchodní část města. Cheektowaga-Sloan Union Free School District obsluhuje malou část severozápadu města.  West Seneca je domovem následujících soukromých základních a středních škol: Fourteen Holy Helpers School, Queen of Heaven School., The Center Road Christian Academy, Trinity Christian School, St. John Vianney School. and West Seneca Christian School.  Uvnitř města má svůj kampus Houghton College.

Geografie.

Podle United States Census Bureau má město celkovou rozlohu 55,4 km, z které je 55,3 km tvořeno pevninou a 0,1 km (0,09 %) vodou.  Městem prochází silnice New York State Thruway (Interstate 90) a na severozápadním okraji města protíná silnici New York State Route 400 (Aurora Expressway) a silnici US Route 219 v jihozápadní části. Východní hranice města je tvořena silnicí New York State Route 78 (Transit Road). Dalšími významnými severojižními cestami jsou New York State Route 240 (Harlem Road/Orchard Park Road) a New York State Route 277 (Union Road), zatímco hlavními východozápadními cestami jsou New York State Route 16 (Seneca Street/Center Road) a New York State Route 354 (Clinton Street).

West Seneca je město v okrese Erie ve státě New York v USA. Podle sčítání z roku 2000 má 45 920 obyvatel.

West Seneca ist eine Kleinstadt (Town) in Erie County im Bundesstaat New York der Vereinigten Staaten von Amerika mit knapp 50.000 Einwohnern.


Vlastnické poměry.

Společnost byla založena v roce 2000 jako společný podnik lokálního dopravce Graz-Köflacher Bahn und Busbetrieb (GKB) a stavební firmy Porr Umwelttechnik Infrastruktur Errichtungs, Beteiligungs- und Betriebs V roce 2011 se společnost Porr svého podílu zbavila, takže na základě předkupního práva se 100% vlastníkem stala GKB. S ohledem na to, že GKB je státní společnost, nařídil rakouský antimonopolní úřad prodej 50% podílu. Vážným zájemcem o koupi byla nadnárodní firma Glencore, se kterou již LTE delší dobu spolupracovalo na agrárních přepravách mj. z České republiky.

Mezinárodní působení.

Krátce po svém vzniku se začalo LTE angažovat v mezinárodní dopravě. Jednou z prvních mezinárodních přeprav byl od roku 2001 transport cementu ze Slovenska do stanice Wien Liesing, tehdy byly ještě dopravcem na Slovensku Železnice Slovenskej republiky (resp. od roku 2002 Železničná spoločnosť). Již v roce 2002 však LTE na Slovensku zakládá svou 100% dceřinou společnost LTE Logistik a Transport Slovakia se sídlem v Bratislavě. Ve spolupráci se slovenským LTE pak jsou realizovány přepravy petrolejového koksu v relaci Wackerwerk-Marathonwerk – Žiar nad Hronom.  Postupně pak LTE zakládá své dceřiné společnosti v dalších státech, takže vedle Rakouska a Slovenska v roce 2015 LTE působí v těchto zemích: Česko, Maďarsko, Nizozemsko, Německo, Rumunsko a Polsko. Držitelem licence na provozování drážní dopravy je však pouze v Rakousku, v Maďarsku, na Slovensku, v Česku a v Nizozemsku. Ve Slovinsku pak LTE působí prostřednictvím dopravce Adria Transport, což je společný podnik slovinské firmy Luka Koper (provozovatel jaderského přístavu Koper) a GKB.

Externí odkazy.

LTE (oficiální stránky)

LTE Logistik- und Transport-GmbH (VKM: LTE) je rakouský železniční dopravce se sídlem v Grazu, který provozuje nákladní dopravu nejen v Rakousku, ale prostřednictvím svých dceřiných společností také v několika dalších evropských státech.

Die LTE Logistik- und Transport-GmbH (kurz LTE) ist eine private österreichische Eisenbahngesellschaft mit Hauptsitz in Graz und einem Büro in Schwechat bei Wien. Geschäftsgegenstand ist die Durchführung von Gütertransporten auf der Schiene, einschließlich Gefahrguttransporten.


Život.

Vystudoval Fakultu stavební Českého vysokého učení technického v Praze (získal tak titul Ing.).  Pavel Rödl je ženatý, má syna a dceru.

Politické působení.

V roce 1991 vstoupil do ODS. V komunálních volbách v roce 1994 byl za tuto stranu zvolen zastupitelem Městského obvodu Plzeň 4. Mandát zastupitele městského obvodu obhájil ve volbách v roce 1998 a v roce 2002. V letech 1998 až 2000 a znovu 2002 až 2006 pracoval jako starosta Městského obvodu Plzeň 4 - Doubravka. Ve volbách v roce 2014 se do zastupitelstva městského obvodu vrátil jako člen hnutí Občané patrioti (vedl kandidátku).  V komunálních volbách v roce 1998 byl za ODS zvolen zastupitelem města Plzně, v letech 2000 až 2002 byl náměstkem primátora města Jiřího Šnebergera pro kulturu a služby obyvatelům. V komunálních volbách v roce 2006 byl opět zvolen zastupitelem Plzně, když vedl kandidátku ODS. Navíc se dne 2. listopadu 2006 stal primátorem města Plzně. Ve funkci primátora se stal známým svým porušením zákona nelegálním zákazem pochodu neonacistů v Plzni. V srpnu 2010 z ODS vystoupil a oznámil, že bude do zastupitelstva města Plzně kandidovat jako nestraník na kandidátce Občané.cz a ve volbách v roce 2010 byl také zvolen. Ve funkci primátora skončil v listopadu 2010 a ve volebním období 2010 až 2014 byl řadovým členem zastupitelstva města Plzně. V komunálních volbách v roce 2014 kandidoval za hnutí Občané patrioti, ale neuspěl.  V krajských volbách v roce 2008 byl zvolen zastupitelem Plzeňského kraje, když vedl kandidátku ODS. Ve volbách v roce 2012 již nekandidoval.

Pavel Rödl (* 29. listopadu 1953 Most) je český politik a stavební inženýr, v letech 2008 až 2012 zastupitel Plzeňského kraje, v letech 2006 až 2010 primátor města Plzně, v letech 1998 až 2000 a opět 2002 až 2006 starosta Městského obvodu Plzeň 4 - Doubravka, bývalý člen ODS, později nestraník za Občané.cz a člen hnutí Občané patrioti.

Pavel Rödl (* 29. November 1959) ist ein Regionalpolitiker in Tschechien. 1991 trat er der ODS bei und war langjähriger Stadtteilbürgermeister von Pilsen 4 – Doubravka. Von 2000 bis 2002 war er in Pilsen stellvertretender Oberbürgermeister unter Jiří Šneberger, zuständig für die Bereiche Kultur und öffentliche Dienste. In der Wahlperiode 2006–2010 war er Pilsens Oberbürgermeister. 2008 kandidierte er für die ODS als Listenführer bei den Regionalwahlen. Er verließ im August 2010 die ODS und trat als Parteifreier für die liberal-konservative Partei OBČANÉ.CZ an. Für diese Gruppierung sitzt er seit November 2010 im Gemeinderat der Stadt Pilsen.


Geografie.

Horský okres Šatoj sousedí na severu s grozněnským okresem, na východě s okresem Šaroj, na jihu se nachází okres Itum-Kali a na západě jsou hranice okresů Urus-Martan a Galan-Čož. Územím protéká řeka Argun. Významnou součástí okresu Šatoj je Argunská soutěska.

Obyvatelstvo.

Údaje z databáze Federální statistické služby Ruské federace ukazují trvalý vzestup počtu obyvatel. Zatímco v roce 2002 v šatojském okrese bylo registrováno 13155 osob, k 1. 1. 2016 to bylo již 18852 obyvatel. Pokud jde o národnostní složení, podle výsledků sčítání obyvatelstva z roku 2010 76,71% obyvatel tvořili Čečenci a 12,35% Rusové. Zhruba 200 obyvatel se hlásilo k avarské národnosti a stejný počet osob k národnosti kumycké. Menší počet obyvatel uvedl národnost kazašskou, lezginskou, tatarskou a některé další.

Střediskové obce.

Území šatojskéhoho okresu je administrativně rozděleno pod správu 15 střediskových obcí. Jedná se obce: Aslanbek-Šeripovo ("Хьена-Кхаьлла"), Bolšie Varandy ("Лакха-Варанда"), Borzoj ("Борзе"), Vašindaroj, Daj ("Д1ай"), Zony ("Зо́нах"), Nichaloj ("Нихала"), Nočchi-Keloj ("Нохч-Кела"), Pamjatoj ("Пхьаьмта"), Satti ("Саьтта"), Ulus-Kert ("Улус-Керт"), Chal-Kiloj ("Хьалa-Кела"), Charsenoj ("Хьорсана"), Šaro-Argun a Šatoj ("Шуьйта, Шуьйта гӀала, Хьакка гӀала, Хьакка"). Celkem se na území okresu nachází 32 obydlených sídel. Jsou zde také pozůstatky dalších 8 obcí, které po násilné deportaci příslušníků čečenského národa v roce 1944 již nebyly znovu osídleny a zanikly.

Válečná historie.

Historie okresu Šatoj je nedílně spjata s odporem čečenských horalů proti cizím vojskům a nejrůznějším nájezdníkům, snažícím se ovládnout toto území a průchod Argunskou soutěskou. Četné ozbrojené boje zde probíhaly od nejranějšího středověku až po období Kavkazské války v 19. století. Jedním z důsledků porážky Čečenců v této válce bylo m. j. vybudování posádkové pevnosti Šatoj v roce 1858.  K četným vojenským operacím na území šatojského okresu došlo i na přelomu 20. a 21. století v průběhu tzv. čečenských válek. Nejznámějšími událostmi jsou například boje u Jaryš-Mardy, boje o Šatoj a bitva o kótu 776 v Argunské soutěsce v únoru roku 2000, během něhož byla velkou čečenskou přesilou zlikvidována téměř celá 90členná rota ruských výsadkářů.

Okres Šatoj (, ) se nachází v jižní části Čečenské autonomní republiky Ruské federace. Území okresu, jehož správním centrem je obec Šatoj, má rozlohu 505 km2.

Der Schatoiski rajon (; ) ist ein Rajon in der Tschetschenischen Republik in Russland. Er liegt südlich der Republikhauptstadt Grosny. Verwaltungszentrum ist das Dorf Schatoi.


Fotbalové začátky.

Munir se narodil v madridské obci San Lorenzo de El Escorial marockým rodičům, s nimiž však vyrůstal ve městě Galapagar. Otec, celým jménem Mohamed El Haddadi Arbrqui, přijel do Španělska na rybářské lodi z marockého města Fnideq (ve španělštině Castillejos) ve věku 18 let a nyní zde pracuje jako šéfkuchař. Matka pochází z Melilly a má tři sourozence. Až do svých 14 let byl Munir, který mimo jiné vyznává muslimskou víru, fanouškem Realu Madrid.

Klubová kariéra.

Počátky.

Za tým Cadete A klubu CF Rayo Majadahonda, kde hostoval z Atlética Madrid a který uchvátil na zkoušce v roce 2010, dal ve 29 zápasech 32 branek. Díky nim přilákal pozornost takových velkoklubů jako jsou Real Madrid, Manchester City nebo Barcelona, do jejíž akademie v létě 2011 také vstoupil.

FC Barcelona.

Jakmile se dostal do juniorského mužstva Barcelony, nastoupil v sezóně 2013/2014 do UEFA Youth League, mládežnické obdoby Ligy mistrů UEFA. Svůj debut v této soutěži si odkroutil proti Ajaxu, kterému dal dvě branky. Stejný počet dal i juniorům AC Milán a dánské FC Kodaň. Ve vyřazovací fázi se pak v každém zápase trefil minimálně jednou. Turnaj nakonec zakončil s 11 trefami z 10 zápasů, mezi nimiž bylo i finále proti portugalské Benfice Lisabon. Zde se El Haddadi opět prosadil dvakrát a přispěl tak k výhře svého mužstva 3:0.  Poté, co zůstal jako nevyužitý náhradník v zápasech s CD Tenerife a Deportivem de La Coruñou si svou premiéru za béčko odbyl den před prodloužením kontraktu v druholigovém venkovním duelu s RCD Mallorkou, který barcelonští vyhráli 2:1. Munir do něj nastoupil v 72. minutě, kdy střídal Sandra Ramíreze. Svůj první gól pak dal opět při vítězství barcelonských 2:1, tentokrát na domácí půdě 19. dubna proti Gironě.  Dne 24. srpna 2014 si talentovaný forvard připsal premiéru i mezi dospělými, když ve věku 18 let a 357 dnů nastoupil v základní sestavě úvodního kola Primery División proti Elche. Za 67 minut, po nichž jej vystřídal Pedro Rodríguez, stihl dát druhý gól utkání, které díky dalším dvěma zásahům Lionela Messiho skončilo 3:0. Munir byl jedním z kandidátů na ocenění Golden Boy.

Valencia CF (hostování).

Ke konci srpna odešel na roční hostování do klubu Valencia CF.

Reprezentační kariéra.

Díky marockému původu má Munir stále možnost reprezentovat tuto africkou zemi. Pořadatel Mistrovství světa ve fotbale v roce 2022, Katar, mu dokonce nabídl obléci jeho dres. Nicméně to všechno se zdá jako velmi nepravděpodobné, neboť po premiérách ve výběrech do 19 let, kde odehrál 3 zápasy v nichž 3 skóroval a do 21 let, kde si prozatím zahrál pod trenérem Albertem Celadesem pouze v jednom utkání kvalifikace na evropský šampionát této věkové kategorie proti Maďarsku, si jej mezi seniory povolal před kvalifikačním duelem na Euro 2016 proti Makedonii trenér Vicente del Bosque, jenž musel vyřešit absenci zraněného kanonýra londýnské Chelsea, Diega Costy. 8. září pak v tomto zápase hraném ve Valencii debutoval za seniorský výběr, když v 77. minutě za stavu 4:1 pro Španělsko vystřídal Kokeho. Jeho tým pak v závěru přidal ještě jednu branku a nakonec zvítězil 5:1.

Munir El Haddadi Mohamed, známý zkráceně jako Munir (arabsky: منير الحدادي ; * 1. září 1995, El Escorial, Madrid, Španělsko), je španělský fotbalista marockého původu, který v současné době hraje za klub FC Barcelona.

Munir, mit vollem Namen Munir El Haddadi Mohamed (* 1. September 1995 in San Lorenzo de El Escorial), ist ein spanischer Fußballspieler, der beim FC Sevilla unter Vertrag steht.


Projekt "The Wall".

Film "Pink Floyd: The Wall" je třetí částí projektu, který Pink Floyd zahájili v roce 1978. Tehdejší baskytarista a zpěvák skupiny Roger Waters předložil ostatním členům koncepci alba "The Wall", jež bylo vydáno na podzim roku 1979. Jednalo se o dvojalbum a zároveň rockovou operu, která vypráví o hudebníkovi, plným jménem Pink Floyd, jenž se kvůli svým zážitkům z dětství (ztráta otce, ponižování učitelů,...) i pozdějšího života (nevěra manželky) postupně izoluje od okolní společnosti a především svých fanoušků, staví si kolem sebe za každý zraňující zážitek stále rostoucí pomyslnou zeď („the wall“).  Celý příběh byl pro Waterse, hlavního autora projektu, částečně autobiografický. Vycházel ze svých vzpomínek a některé osudy Pinka se shodují s jeho reálným životem (z nichž nejvýraznější je ztráta otce za války). Řada jiných prvků byla inspirována bývalým členem kapely Sydem Barrettem (např. demolice hotelového pokoje), tak i pocity odcizení a ztráty kontaktu s fanoušky, které celá kapela pociťovala během turné In the Flesh v obrovských stadionech k jejich předchozímu albu "Animals". Právě události na tomto turné (především incidentem na montrealském koncertě) inicializovaly původní Watersovu myšlenku "The Wall", myšlenku zdi oddělující kapelu od fanoušků, zdi oddělující člověka od společnosti. Název tohoto turné dal také jméno dvěma skladbám z alba; skladba „In the Flesh?“ otevírající první disk a „In the Flesh“ uprostřed druhého disku.  Na studiové album navázaly v letech 1980 a 1981 mohutné koncerty v Los Angeles, New Yorku, Londýně a Dortmundu, které kromě klasického hudebního zážitku přinesly návštěvníkům i netradiční pohled na zeď z kartonových krabic, která během koncertu rostla, až diváky zcela oddělila od kapely. Výjimkou nebyly ani menší dramatické výstupy členů skupiny, různé pyrotechnické efekty, animované záběry promítané na postavenou zeď a velké nafukovací postavy. Z těchto vystoupení byly pořízeny audiozáznamy, živé album "Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81" vyšlo v roce 2000.  Natáčení filmu "Pink Floyd: The Wall" začalo krátce po ukončení koncertů v roce 1981, 7. září téhož roku. Snímek vychází z alba i koncertní verze, některé skladby ale byly vypuštěny („Hey You“ a „The Show Must Go On“), jiné znovu nahrány s odlišným aranžmá („Mother“, „Bring the Boys Back Home“ a „Outside the Wall“, pro „In the Flesh“ byl nahrán nový zpěv Boba Geldofa, představitele Pinka) či přehozeny v pořadí. Nově se objevila skladba „When the Tigers Broke Free“, která byla vydaná v roce 1982 i jako singl.

Děj filmu.

Celý film pojednává o izolovanosti člověka, jeho pocitech, depresích, bezúčelnosti všedních dnů, o „zdi“, kterou si kolem sebe buduje. Film sleduje zpěváka Pinka v jeho pokoji před důležitým koncertem.  Ve vzpomínkách se Pink vrací do důležitých okamžiků svého života. Vzpomíná na svého jeho otce, vojáka zabitého ve druhé světové válce, až příliš starostlivou a pečovatelskou matka, týrání žáků učiteli ve škole a další výjevy. Každá taková událost, která způsobí Pinkovi bolest, je popsána jako „další cihla ve zdi“ („another brick in the wall“). Pink si tak postupně staví kolem své mysli pomyslnou zeď, izoluje se od okolí a po přidání posledních cihel se postupně propadá do šílenství, stává se z něj absolutní vládce, diktátor, Vůdce (paralela k Adolfu Hitlerovi) s následovníky, jež tvoří angličtí skinheadi. Poté ale Pink upadá do letargie a v jeho mysli probíhá soudní proces („the trial“), ve kterém jej tribunál odsoudí ke stržení ochranné zdi.  Ve filmu jsou také ztvárněny sebedestruktivní nálady hlavního hrdiny inspirované původním členem Pink Floyd, Sydem Barrettem, který odešel z kapely kvůli psychickým problémům, kdy například zíral při koncertě na neurčité místo a hrál na jednu kytarovou strunu, vyholil si obočí apod.

Vydání.

Poprvé byl film "Pink Floyd: The Wall" promítán jako mimosoutěžní snímek na festivalu v Cannes 23. května 1982. Světová premiéra se uskutečnila v Londýně 14. července téhož roku. V Česku byl snímek poprvé promítán 8. června 1995.  Na VHS byl snímek vydán již v roce 1983, první DVD bylo vydáno v roce 1999. K 25. výročí vydání alba "The Wall" byl film vydán na DVD v roce 2004 v limitované edici s bonusy (např. komentáře Rogera Waterse a Geralda Scarfa, dokument "The Other Side Of The Wall", a další).

Pink Floyd: The Wall (originální název Pink Floyd The Wall) je hudební film z roku 1982 od režiséra Alana Parkera založený na albu "The Wall" od rockové skupiny Pink Floyd, jež bylo vydáno v roce 1979. Námět a scénář pochází od tehdejšího lídra kapely, zpěváka a baskytaristy Rogera Waterse. Jedná se o snímek silně metaforický, který je bohatý na symbolické záběry. Ve filmu nejsou téměř žádné dialogy, děj filmu je vyprávěn pomocí textů hudebních skladeb.

Pink Floyd – The Wall ist die Verfilmung des Konzeptalbums The Wall von Pink Floyd und wurde 1982 von Alan Parker mit Bob Geldof in der Hauptrolle gedreht.


Život a dílo.

Odešel do Philadelphie v roce 1818 kde vynalezl stroj na řezání zubů, námořní chronometr, krokové ústrojí a kompenzační hodinové kyvadlo nebo zkonstruoval hodiny pro věž Independence Hall. Do Londýna odešel v roce 1828 a pobýval tam devět let, mohl se seznámit s Michaelem Faradayem. Po svém návratu do Philadelphie dohlížel na výrobu strojů pro Mincovnu Spojených států a potom měl na starost výstavbu standardních měr a vah, kterými byly vybaveny státní vlády. Mezi geniální přístroje, které vynalzel, mohou být zmíněny například srovnávací zrcadlo pro porovnávání délkových standardů, nová forma dělicího stroje, samočinně zapisující přílivový vodočet nebo ponorný hustoměr.  Joseph Saxton dne 25. září 1839 (některé zdroje uvádějí 16. října) pořídil první fotografii v USA — daguerrotypii Centrální střední školy ve Filadelfii, (anglicky: "Philadelphia Central High School"). Tedy pouze jeden měsíc po vynálezu fotografie. Jedná se o pohled z mincovny Spojených států, který zachytil na kameru vyrobenou ze zvětšovací lupy a krabičky cigaret.  Joseph Saxton poté, co nasnímal první fotografii, požádal Roberta Cornelia, aby mu podle ní zhotovil stříbrný talíř. Cornelius se specializoval na stříbření a leštění kovů a byl známým svou dobře vykonávanou prací jako zručný mistr. Toto však bylo setkání, které v Corneliovi zažehlo zájem o fotografování.

Muži pokroku.

Roku 1862 namaloval Christian Schussele olejomalbu na plátně "Muži pokroku" ("Men of Progress") velkou 128.3×190.5 cm, na které zpodobnil velké muže svého věku: William Thomas Green Morton, James Bogardus, Samuel Colt, Cyrus Hall McCormick, Joseph Saxton, Charles Goodyear, Peter Cooper, Jordan Lawrence Mott, Joseph Henry, Eliphalet Nott, John Ericsson, Frederick Sickels, Samuel F. B. Morse, Henry Burden, Richard March Hoe, Erastus Bigelow, Isaiah Jennings, Thomas Blanchard, Elias Howe.  V pozadí na zdi visí namalovaný portrét Benjamina Franklina.

Joseph Saxton (22. března 1799 Huntingdon - 26. října 1873 Washington, USA) byl americký vynálezce a fotograf narozený v Huntingdonu v Pensylvánii. Je autorem několika vynálezů, ale také první pořízené fotografie na americkém území.

Joseph Saxton (* 22. März 1799 in Huntingdon, Pennsylvania; † 26. Oktober 1873 in Washington, D.C.) war ein US-amerikanischer Uhrmacher, Erfinder und Instrumentenbauer.


Běh na lyžích.

Jako juniorka získala na Mistrovství světa 2004 stříbro ve štafetě, o rok později bronz znovu ve štafetě a na Mistrovství světa 2006 stříbro v běhu na 5 km klasicky a bronz ve skiatlonu. V kategorii dospělých však dlouho na tyto úspěchy nedokázala navázat. Každé umístění ve třicítce považovala za úspěch, ale moc jich nebylo. Zlomovou se pro ni stala až sezóna 2013/14, před kterou ohlásila, že se buď zlepší nebo po sezóně skončí. A dařilo se jí – nejprve dosáhla 8. místa na Tour de Ski a poté zazářila i na olympiádě v Soči, kde byla jedenáctá ve skiatlonu a pátá na 30 km volně. V závodu Světového poháru na legendárním Holmenkollenu byla sedmá na 30 km klasicky a ve Finále Světového poháru ve Falunu dojela desátá. Celkově skončila v Světovém poháru čtrnáctá, čímž vylepšila své umístění oproti předchozí sezóně o 59 míst. Jejím dosavadním maximem v konečném pořadí seriálu byla 40. příčka z roku 2011. Její umístění bylo nejlepším českým výsledkem po sedmi letech − v roce 2007 byla Kateřina Neumannová třetí. Sama přičítala zlepšení výsledků mnoha změnám v přípravě – navýšení síly a spolupráci s kondičním trenérem Filipem Tomášem; také si změnila jídelníček. Po sezóně se však potýkala s nemocí, čtyřikrát brala antibiotika, nemoc ji poznamenala i v úvodních závodech sezóny 2014/15. Na podzim 2014 oslovila Vrabcová Nývltová Kateřinu Neumannovou s žádostí o spolupráci. Na Mistrovství světa 2015 ve Falunu se sešly ke společnému tréninku a Neumannová poté o Vrabcové Nývltové řekla, že jí kvůli nízké váze chybí svalová hmota a že jí neprospívá letní atletický trénink, který se neslučuje s lyžařským.

Výsledky.

Největších úspěchů dosáhla v juniorské kategorii: 2. a 3. místo na Mistrovství světa juniorů 2006 ve slovinské Kranji (5 km klasicky, 10 km skiatlon) a rovněž 2. a 3. místo na Mistrovství světa juniorů ve štafetách (2004, 2005).

Výsledky ve Světovém poháru.

V jednotlivých závodech SP bylo jejím nejlepším výsledkem 5. místo v závěrečném výběhu na Alpe Cermis na Tour de Ski 2015, celkem ve 13 závodech obsadila místo v první desítce.

Atletika.

Věnuje se také vytrvalostním běhům, v roce 2014 vyhrála závod Běchovice–Praha. V roce 2016 se rozhodla zaměřit primárně na atletiku. Na Pražském maratonu 8. května 2016 skončila celkově na šestém místě, stala se mistryní České republiky a časem 2:30:10 splnila limit pro účast na olympiádě v Riu. Na mistrovství Evropy v atletice 2016 v Amsterdamu skončila v půlmaratonu na osmém místě časem 1:12:01. Na LOH 2016 se umístila na 26. místě a s časem 2:33:51 byla desátou nejrychlejší Evropankou.  Na MS 2017 v Londýně se v maratonu umístila na 14. místě a vylepšila si osobní rekord na hodnotu 2:29:56; stala se tak druhou nejrychlejší Evropankou závodu. Dne 7. dubna 2018 na pražském půlmaratonu o sekundu překonala 24 let starý český rekord Aleny Peterkové a s časem 1:11:01 se stala českou rekordmankou.  Na Mistrovství Evropy v atletice 2018 v Berlíně dosáhla svého životního úspěchu, když v maratonu získala bronzovou medaili v čase 2:26:31, čímž se stala českou rekordmankou na této trati.

Osobní život.

Je dcerou Karla Nývlta, bývalého reprezentanta v běhu na lyžích, v současnosti maséra BK Kara Trutnov. V červnu 2012 se v Trutnově provdala za svého dlouholetého přítele Martina Vrabce. Její manžel jí pomáhá i jako servisní technik, vedle trenéra Šlofara a fyzioterapeuta Jisla. Žije v Trutnově.

Eva Vrabcová Nývltová (* 6. února 1986, Trutnov) je česká atletka a běžkyně na lyžích. V současnosti hájí barvy lyžařského klubu Olfin car Vella Trutnov. Startovala šestkrát na mistrovství světa v klasickém lyžování (poprvé již v devatenácti letech) a třikrát na zimní olympiádě. Jejím nejlepším individuálním umístěním z těchto akcí bylo 5. místo v Soči 2014.

Eva Vrabcová-Nývltová (* 6. Februar 1986 in Trutnov) ist eine tschechische ehemalige Skilangläuferin und heutige Langstreckenläuferin, die bislang dreimal an den Olympischen Winterspielen und einmal an den Olympischen Sommerspielen teilnahm.


Historie.

Na základě Knightovi knihy se z fiktivní subkultury stala subkultura reálná a na území USA a Kanady vzniklo několik Taqwacore kapel. Skupina "Vote Hezbollah" se dokonce pojmenovala po fiktivní kapele z knihy. Název jedné z jejich písní "Muhammad was a Punk Rocker", se objevuje v básni umístěné na úvodních stránkách "The Taqwacores". Kniha také dala dohromady Shahejana Khana a Basima Usmaniho, kteří vytvořili skupinu "The Kominas" (v překladu „Bastardi“). Vznikající hnutí se upevnilo v létě 2007 během takzvané Taqwa-Tour, kterou zorganizovat Knight. Akce byla cestou skrz severovýchod USA, při které vystupovaly Taqwacore kapely jako "Al-Thawra", "Diacritical", "The Kominas", "Secret Trial Five", a "Vote Hezbollah". Toto turné zaznamenal Omar Majeed ve svém dokumentu "". V roce 2008 po dokumentu následovalo natáčení hraného nízkorozpočtového snímku "The Taqwacores" debutanta Eyada Zahry. Film je adaptací knihy a scénář k němu napsal Michael Muhammad Knight. V hudební složce se objevují skladby autentických kapel.

Zakladatel.

Michael Muhammad Knight se nenarodil v muslimské kultuře, ani nebyl jako muslim vychováván. Je to americký bílý konvertita, který vyrůstal v irské katolické rodině. V 16 letech odcestoval do Pákistánu, kde pobýval v mešitě, a konvertoval k islámu. Později během psaní novely The Taqwacores víru odmítl, ale opět se k ní vrátil. Fakt, že je Knight konvertitou, může být pro muslimy problematický, což dokládá i dokumentarista Omar Majeed:  "Musím přiznat, že když jsem slyšel prvně o islámském punku a knížce The Taqwacores, byl jsem skeptický, a to právě kvůli tomu, že ji napsal americký konvertita. Muslimové jsou obecně vůči konvertitům často skeptičtí. Ti totiž někdy mívají pocit, že sami sobě a svému okolí musí něco dokázat, že musí všechny přesvědčit, že jsou dobrými věřícími. Jejich pojetí náboženství se logicky omezuje na teologii, chybí jim civilní rodinná výchova v rámci umírněných náboženských tradic. To z nich snadno dělá ideology, kteří poučují muslimy o tom, jak se jako správní věřící mají chovat. Běžně je navíc ke změně náboženství vedou nějaké psychické problémy nebo překonání nějakých zásadních životních problémů. To může vést k tomu, že podlehnou dojmu, že našli odpovědi na všechny otázky, a to je vždy nebezpečné."  "Zároveň nepopírám, že Michael toho ví o Koránu víc než já a ostatní muslimští hrdinové v mém filmu dohromady. Říkal mi, že po konverzi ve svých sedmnácti letech měl pocit, že náhle rozumí celému vesmíru a zná všechny odpovědi. Pro kluka z naprosto rozvrácené rodiny to prý byl skvělý pocit."

Filosofie Taqwacore.

"Islám sám o sobě je vlajkou, otevřeným symbolem, který nereprezentuje věci, ale ideje."  Takhle by se dal charakterizovat filozofický postoj Taqwacore k pojetí islámu. V rámci tohoto přístupu tak nezáleží na významu samotném, ale na interpretovi, který si sám svobodně určí, jaký význam pro něj islám má. Tato potřeba nově nahlížet na islám vyplývá z duální frustrace – jak z rigidního islámu a domácího života, tak z života v západní společnosti (především pak v USA). Cílem hnutí je vytvořit svébytnou alternativu a spojit prostor mezi těmito dvěma často konfliktními kulturami a identitami. Podle myšlení Taqwacore je třeba zbavit se neopodstatněného pocitu viny: "Ne, tohle není žádné schizma, to je prostě fakt. Jsi muslim, žiješ v západní společnosti, tak se kvůli tomu neciť provinile. Je fajn jít do mešity, modlit se, a je taky fajn pařit s přáteli.  Podle dokumentaristy Omara Majeeda je důležité rozlišovat mezi dogmatickým organizovaným islámem a mezi jeho duchem, který je podle něj svobodný, volný a anarchistický. Majeed zároveň zdůrazňuje, že je nutné rozeznávat i pojmové hranice relativismu, který lze také vnímat z různých perspektiv: "Naprostý relativismus má samozřejmě temné stránky, ale je to pořád menší zlo a riziko než dogma, které pak končí vládou nacistů, stalinistů, Tálibánu. Já mám však na mysli relativismus ve smyslu zpochybňování ustálených pravd a hledání výkladu Koránu, který by více odpovídal současné realitě, a ten není slučitelný s nějakou zkamenělou doktrínou nebo dogmatem.“"

Mezi punkem a islámem.

Michael Muhammad Knight tvrdí, že se sice dá Taqwacore označit za muslimský punk, ale že lze stejně tak označit jako něco, co není ani muslimské, ani punkové. Sám Knight ani jako typický punker nevypadá, spíš jako beatnik ve stylu Bukowského nebo příslušník gutterpunku. Taqwacore totiž není věrná adaptace klasického punku ze 70. let, ale svébytný proud. Například pro "The Kominas" není náboženství a spiritualita zásadním tématem – tím je muslimská identita. Na členech této skupiny ani není znát příslušnost k punku podle jejich vizuálního stylu. Zřetelně k němu odkazuje jenom punkerské číro, které občas nosí Basim. Ani jejich zvukový projev není ztělesněním punkového hněvu. Daleko více jsou ovlivněni ska, funkem a staromódním rokenrolem. Tím, co je činí punkovými, je punkové cítění. Proto je lepší definovat Taqwacore spíše jako punkové „muslimství“ než jako muslimský punk. Shahjehan Khan ve svém vlastním pojetí vnímá Taqwacore spíše za skupinu přátel a podobně smýšlejících lidí. Tato skupina nemusí být nutně omezena na příslušnost k hudebním formacím, ale může mít širší rozsah a zahrnovat v sobě i umělce, spisovatele, fotografy...  Punk a islám jsou na první pohled neslučitelné přístupy. Punk odporuje mainstreamové společnosti, často zahrnuje okrajové identity, šokuje, přijímá absentující prvky populární hudby (sex, obscenita, násilí), a navíc byl v USA doménou bílých mužů. Naopak islám je založen na osobní víře v Boha, oddanosti, zodpovědnosti, respektu pro pietu a sociální odpovědnost. Co však může být spojnicí těchto do velké míry paradoxních identit? Podle Omara Majeeda je to hlavně důraz na sociální spravedlnost a odpor k modlám.  "Punkový přístup k islámu tedy spočívá v tom, že zpochybňujete autority. Korán říká, že máte prahnout po vzdělanosti, i kdyby vás to zavedlo až do Číny. Být dobrým muslimem podle této interpretace znamená nenásledovat slepě nic a nikoho, ale aktivně pátrat po pravdě. To mám na mysli, když hovořím o duši islámu.

Taqwacore versus konzervativní islám.

Volné pojetí víry samozřejmě vyvolává odpor konzervativních muslimů. Dobrým příkladem může být rozhovor zastánce tradičního pojetí s členy Taqwacore, které nekompromisně pokládá za praktikanty hereze:  Provokování a kontroverze je však součástí Taqwacore. Například když skupina "Vote Hezbollah" zpívá o tom, že "Muhammad was a punk rocker", je to pro muslimy rouhačská píseň, i když zde není jasně vyřčeno, že se jedná o proroka. Některé texty jsou daleko problematičtější, jako třeba obscénní "Don ́t you know I want a handjob?" nebo "I want you fuck during Ramadan!"  Do přímého střetu s dogmatickým pojetím islámu se kapely Taqwacore úmyslně dostaly v Chicagu, když vystoupily na sněmu konvenční muslimské společnosti ISNA (Islamic Society of North America), která reprezentuje islámský mainstream. I když zde prezidentka ISNA Ingrid Mattson představovala islám jako otázku svobodného projevu, vystoupení Taqwacore kapel bylo organizátory sněmu přerušeno a následně zrušeno. Největším problémem byla dívčí punková kapela "Secret Trial Five", ve které figuruje jako vokalistka lesba Senna Hussain. Přestože organizátoři ISNA vystoupení zrušili z důvodu, že není povoleno, aby žena zpívala, z publika zazněla pozitivní odezva. Především dívky při vstoupení "Secret Trial Five" opakovaly refrén jejich skladby.  Emancipační otázka ve vztahu k ženám je v islámu obecně téma, kde je složité prosadit změnu. Když vystupovala skupina "The Kominas" v Pákistánu, zahrála skladbu, v jejímž textu se dotkla rovnoprávnosti žen: "Toto je náš příběh, ve kterém jsou ženy neviditelné, s kým tedy máme tančit bhangru?" Jeden z přítomných se k tomu vyjádřil tak, že by se dívky neměly oblékat jako chlapci, neměly by kouřit, nosit trička a džíny, ale že co se týče kluků, je tohle všechno v pořádku.

Taqwacore versus západní společnost.

Anarchistický životní styl není pro západní společnost nějakým novým a neznámým elementem. Možnost šokovat je tedy obsažená hlavně s odkazováním na témata strachu z terorismu a islámského fundamentalismu, které vnímá západní společnost jako svoji významnou hrozbu. Tato hra na negativně stereotypizovaného muslima je například vyjádřena v názvu skupiny "Vote Hezbollah" (volte Hizballáh) nebo v textu skladby "Sharia Law in the U.S.A." skupiny "The Kominas", kde se zpívá "I am an Islamist, I a man Antichrist..." a pak v refrénu "Sharia law..."  "Když jsem to slyšel poprvé, říkal jsem si: „Co ti kluci blbnou?“ Pak mi došlo, že se jen naplno stylizují do stereotypu muslima-islamisty, který každý den cítí ze svého okolí – od ostatních lidí, z médií. Jako by svým posluchačům říkali: „Dobře, chceš, abych byl tvým muslimským strašákem? Tak já jím tedy budu!“"  Taqwacore kapely se někdy vyjadřují i k tématům americké zahraniční politiky. Shahejan Khan a Basim Usmani ze skupiny "The Kominas" jsou pákistánští Američani, kteří se do Pákistánu často vrací, a tak vyjadřují v textu jedné své skladby odpor proti americkému imperialismu: "Dlouhý život Pákistánu!" anebo "Nepotřebujeme, aby nás Bush bombardoval zpět do doby kamenné..." Skupina "Secret Trial Five" se například v jedné své skladbě vyjadřuje k vězení na Guantanámu: "Hey hey hey guantanámská zátoko, chtěla bych tě jednoho dne navštívit, vezmu si s sebou opalovací krém a mapu, nezapomenu svojí baseballovou čepici."  Další spornou záležitostí je vztah médií k Taqwacore, respektive jeho mediální rámování. Mnoho členů Taqwacore vyjadřuje obavu z toho, že jsou dezinterpretováni a že se jim média nesnaží porozumět. Nedostatečné pochopení Taqwacores pak vyúsťuje v redukci na to, že mají číra nebo že hrají islámskou ideologickou hudbu. Devalvace na pouhou senzaci se odráží už v různých titulcích: "“Nevermind the Burkas,” “Slam Dancing for Allah,” “Music from the Mosque,” “Allah, Amps, and Anarchy,” “Muhammad rocked the Casbah,”" a "“Mosque Pit.”"  "Samozřejmě, nejsem tak naivní, abych neviděl, že je to pro západní média sexy téma. Ale riziko je, že budou klouzat po povrchu a tím celý skutečný příběh kompletně překroutí a popíšou ho v duchu: „Podívej, tyhle snědý kluci dělají punk. Ti zaostalí muslimové hrajou na kytaru jako my a dělají hudbu jako my, to je skvělý.“"

Jednota subkultury.

Skupina "Secret Trial Five" se sice účastnila Taqwa-Tour, a dokonce její vznik byl ovlivněn kapelou "The Kominas", ale následně se od Taqwacore distancovala, což vyjádřila ve své skladbě, ve které zpochybňuje samotný pojem „muslimský punk“ a Michaela Muhammada Knighta jakožto autentického „otce zakladatele“, který by měl vliv na její vznik.  "what the fuck" "is a muslim punk?" "rather hang with taliban" "than dick around with drunks" "muhammad wasn't white" "and neither is this fight" "and we weren't birthed" "by michael knight"  "we're not taqwacore" "we're not taqwacore" "so leave us alone, leave us alone"  Problematickým faktorem v Taqwacore hnutí se jeví přívlastek „muslimský“ nebo „islámský“. V zemích Středního východu nebo v zemích s muslimskou majoritou by totiž byli muzikanti identifikováni pouze podle svého hudebního žánru, v rámci nějž se pohybují. Výše zmíněná specifikace by zde byla redundantní, ale je důležitá jako label v západních společnostech, kde slouží jako zdůraznění rozlišení a rozdílu.

Taqwacore je punkově muslimské hnutí, které se snaží nalézt soulad v duální identitě muslima a Američana. Zároveň také hledá možné spojnice mezi vírou a radikálním alternativním hnutím jako je punk. Taqwacore subkultura se utvořila na základě novely "The Taqwacores" Michaela Muhammada Knighta. Pojem je složený ze slov „Taqwa“ a „core“. První je islámským konceptem s významem „strachu nebo respektu z Boha“, ale i „povědomí nebo vědomí Boha“. Slovo „core“ je zkratkou pro „hardcore“ a odkazem na hardcore punk rockovou scénu.

Taqwacore ist ein Genre des Punk, das mit dem Islam und seiner Kultur in Zusammenhang steht. Der Begriff wurde von dem zum Islam konvertierten amerikanischen Schriftsteller Michael Muhammad Knight in einem Roman mit dem Titel "The Taqwacores" geprägt und beschreibt dort als Kunstwort aus dem arabischen Begriff Taqwa ("Gottesehrfurcht" oder auch "Demut gegenüber Allah",) und dem englischen Wort Hardcore als Analogie für Hardcore-Punk eine islamisch beeinflusste und geprägte Punkmusikbewegung.


Výchova a vzdělání.

Irsay se narodil v Lincolnwoodu ve státě Illinois jako syn Harriet (za svobodna Pogorzelské) a Roberta Irsayových. Jeho otec byl chicagský obchodník a pocházel z maďarské židovské rodiny, matka byla dcerou polských katolických přistěhovalců. Irsay byl vychováván jako katolík a o svém židovském původu se dozvěděl až ve čtrnácti letech. Jimův bratr Thomas se narodil s mentální poruchou a zemřel v roce 1999, jeho sestra Roberta zemřela v roce 1971 na následky automobilové havárie. Irsay navštěvoval střední školu Loyola Academy ve Wilmette na severním předměstí Chicaga a v roce 1978 Mercersburg Academy v Mercersburgu. Poté přestoupil na Southern Methodist University, kde v roce 1982 ukončil studium získáním titulu v oboru vysílací žurnalistika. Za místní fotbalový klub hrál na pozici Linebackera, ale zranění kolena mu nedovolilo pokračovat ve sportovní kariéře.

Kariéra.

Irsayovi bylo dvanáct let, když jeho otec Robert koupil Baltimore Colts a po promoci na Southern Methodist University v roce 1982 začal pro klub pracovat. Roku 1984 byl jmenován viceprezidentem a generálním manažerem, pouhý měsíc po přestěhování Colts z Baltimore do Indianapolisu. Poté, co jeho otec v roce 1995 utrpěl mrtvici, převzal Jim ze dne na den roli hlavního výkonného viceprezidenta i generálního manažera. Když jeho otec v roce 1997 zemřel, Irsay rozjel právní bitvu se svou macechou, Nancy Cliffordovu, o vlastnictví týmu. Tu vyhrál a tak se v 37 letech stal nejmladším majitelem týmu z NFL. Pod jeho vedením Colts prožívají dlouhé, stabilní a úspěšné období, zejména díky quarterbackům Peytonu Manningovi (draftovaný v roce 1998) a Andrewu Luckovi (2012).  Irsaovým nejvýznamnějším příspěvkem k chodu NFL byla žádost určená komisionáři a která se týkala změny pravidel a penalizací. Po prohraném utkání Colts v play-off 2003 s New England Patriots, ve kterém Peyton Manning hodil čtyři interceptiony, vyzval Irsay soutěžní komisi NFL ke zpřísnění pravidla „pass interference“. Rovněž prosazoval snížení spodní hranice pravidla “roughing the passer“. Tato obhajoba byla kontroverzní, protože členem komise byl prezident Colts Bill Polian a nová pravidla měla zvýhodnit jeho klub na úkor ostatních členů ligy. Podobně v roce 2015 po porážce v play-off od New England Patriots generální manažer Colts Ryan Grigson inicioval stížnost vedení NFL ohledně porušení pravidel správného stavu vybavení (tzv. Deflagate).  Ale Irsay rovněž lobboval za ochranu image NFL. V roce 2009 hlasitě protestoval proti skupině lidí, kteří chtěli koupit St. Louis Rams. “Nedokážu si představit, že bych pro ně hlasoval,“ prohlásil Irsay na setkání majitelů klubů NFL. „Pokud existují připomínky, které jsou nevhodné, necitlivé nebo dokonce urážející...je to něco, co nepotřebujeme.“ Irsay vyjádřil politickou podporu Johnu Edwardsovi a Harry Reidovi.

Osobní život.

Irsay si vzal Meg Coyleovou v roce 1980 a pár má tři dcery, Carlie, Casey a Kalen. Přestože žili odděleně již od roku 2003, oficiálně se rozvedli 21. listopadu 2013.  12. března 2014 byl Irsay zadržen policií v Carmelu za podezření na řízení auta pod vlivem a držení drog. Podle sloupkaře deníku Indianapolis Star Boba Kravitze měl Irsay pokračující problémy s drogami. Najevo tento fakt vyšel poté, co bylo odhaleno, že Irsayova milenka Kimberly Wundrumová se předávkovala a následně zemřela v domě, který Irsay kontroverzně koupil za peníze patřící Colts. Irsayova dcera Carlie převzala ze dne na den řízení Colts poté, co se její otec rozhodl podrobit odvykací kúře. 2. září 2014, krátce po přiznání viny a udělení roční podmínky, byl Irsay suspendován NFL na šest zápasů a jako pokutu zaplatil 500 tisíc dolarů.  Mimo americký fotbal je Irsay znám investicemi do hudebnin a pamětihodností. V roce 2001 koupil originální rukopis románu "Na cestě" nebo „svazek“, 120 stop dlouhý svitek papírových listů slepených k sobě, jejichž autorem byl Jack Kerouac a který stál 2,43 milionu dolarů. Irsay je velkým fanouškem britské rockové skupiny The Who, rovněž koupil několik kytar původně vlastněných Elvisem Presleyem, Georgem Harrisonem, Johnem Lennonem, Paulem McCartneym, Bobem Dylanem a Jerrym Garciou, a také sadu bicích Ludwig patřící Ringo Starrovi.

James "Jim" Irsay (* 13. června 1959, Lincolnwood) je majitel a výkonný ředitel klubu Indianapolis Colts z National Football League.

James „Jim“ Irsay (* 13. Juni 1959 in Lincolnwood, Illinois) ist ein US-amerikanischer Unternehmer und Sportfunktionär in der National Football League (NFL).


Kariéra.

Začátky.

Již jako malá dívka začala psát básničky a krátké příběhy. Později studovala na hudební škole Rytmus Musikgymnasium.

"Truth Serum" a "Queen of the Clouds".

Její debutový singl „Love Ballad“ byl vydán na podzim roku 2012. Druhý singl Habits byl zveřejněn v březnu 2013 na její stránce na SoundCloud a přes iTunes, ačkoliv byl později z obchodu odstraněn. Za Habits se jí dostalo mnoho pozornosti, včetně chvály od umělců jako je například Marina and the Diamonds. V červnu 2013 se objevila na singlu Lucase Norda "Run on Love" a později toho roku na singlu od Seven Lions a Myon & Shane 54, "Strangers". Její třetí singl "Out of Mind" byl vydán 16. října 2013. Dne 6. prosince 2013 byl "Habits" znovu vydán v remixované podobě pod názvem "Habits (Stay High)". Píseň se v mnoha zemích umístila na nejvyšších místech hitparád a získala třetí místo v Billboard Hot 100. Tove Lo se v lednu 2014 objevila ve švédském televizním pořadu På spåret, kde zazpívala cover verze písní "Fidelity" od Reginy Spektor a "Peace" od Miky. Dne 3. března 2014 vydala své první extended play pojmenované Truth Serum. Album se umístilo na dvacátém místě ve Swedish Albums Chart. V ten samý den také na EP vydala remix "Habits", "Stay High", které se umístilo na třináctém místě. Nicméně singl byl úspěšný celosvětově, dostal se do nejlepších deseti singlů v Austrálii, Belgii, Dánsku, Nizozemsku, Francii, Novém Zélandu, Norsku a Spojeném království a nejlepších dvaceti ve Spojených státech a v České republice.  Stala se předskokankou pro turné Katy Perry s názvem Prismatic World Tour.  Dne 19. srpna 2014 během rozhovoru pro časopis Rolling Stone oznámila, že její debutové album nazvané Queen of the Clouds vyjde dne 30. září 2014 a ve Spojeném království album vyjde v roce 2015. Také prozradila vzhled alba a seznam písní. Na albu se objevily její známé singly "Habits" a "Not on Drugs", stejně jako nová verze její písničky se švédským DJ Lucasem Nordem, "Run on Love". Dvanáct písní na albu je rozdělených po čtyřech do tří sekcí nazvaných "The Sex", "The Love" a "The Pain".

Tove Ebba Elsa Nilsson (* 29. října 1987), známější pod svým uměleckým jménem Tove Lo, je švédská zpěvačka, skladatelka a hudebnice. Proslavila se v roce 2013 singlem "Habits", kterého se ujali hiphopoví producenti Hippie Sabotage, vytvořili jeho remix a nazvali jej „Stay High“. Její debutové extended play s názvem Truth Serum vyšlo v březnu 2014, obsahovalo obě verze této písně a také singly „Out of Mind“ a „Not on Drugs“. Její debutové album Queen of the Clouds bylo vydáno 30. září 2014 přes Island Records ve Spojených státech a v různých částech Evropy a Asie. Mimo jiné také napsala písně pro mnoho umělců, například pro Iconu Pop, Girls Aloud a Cher Lloyd.

Ebba Tove Elsa Nilsson, besser bekannt als Tove Lo, (* 29. Oktober 1987 in Stockholm) ist eine schwedische Sängerin und Songwriterin, die insbesondere durch ihre Single "Habits (Stay High)" bekannt wurde. Sie veröffentlichte bisher vier Studioalben.


Život.

Narodil se v kibucu Kfar Gil'adi ještě za dob britské mandátní Palestiny (od roku 1948 Izrael) jako Avraham Eidelson. Během izraelské války za nezávislost velel rotě 8. praporu brigády Negev a zúčastnil se operace Uvda, při níž brigáda dobyla jordánské stanoviště Um Rašraš (dnes město Ejlat), které se stalo nejjižnějším území nově vzniklého státu. Byl to právě Adan, kdo na dobytém území pověsil tzv. Inkoustovou vlajku, což se podařilo zvěčnit na slavné fotografii. Tato událost bývá přirovnávána ke vztyčování vlajky na ostrově Iwodžima.  V roce 1949 nastoupil k obrněným sborům a založil první jednotku tanků M4 Sherman v izraelské armádě. Během sinajské války v roce 1956 velel 82. praporu 7. obrněné brigády na Sinaji a porazil několik egyptských jednotek. Po válce se stal operačním důstojníkem obrněných sborů, posléze velitelem 7. brigády a školy obrněných sborů. Během šestidenní války v roce 1967 byl zástupcem velitele obrněných sborů a 31. obrněné divize a opět se zúčastnil bojů na Sinaji. Dne 10. března 1969 se stal velitelem obrněných sborů izraelské armády.  Když v říjnu 1973 vypukla jomkipurská válka, měl na starosti obranu severní části izraelské obrany, Bar Levovy linie, podél Suezského průplavu. Jeho 162. divize utrpěla mezi 6. a 8. říjnem těžké ztráty při opakovaných pokusech zastavit egyptský útok a zatlačit Egypťany zpět na egyptskou část průplavu. Později během této války se svou jednotkou překročil průplav v rámci operace Stouthearted Men v oblasti Velkého Hořkého jezera. Poté pokračovali jižním směrem ke městu Suez, kde obklíčili egyptskou třetí armádu.  V letech 1944 až 1977 sloužil jako vojenský atašé na izraelské ambasádě ve Washingtonu.  Patřil mezi zakladatele kibuců Nirim a Gvulot.

Avraham „Bren“ Adan (:, rodné jméno Avraham Eidelson; 5. října 1926, Kfar Gil'adi – 28. září 2012, Ramat ha-Šaron) byl izraelský generál, který v roce 1974 velel jižnímu velitelství izraelských obranných sil. V armádě sloužil v letech 1943 až 1977; před vznikem Izraele v elitních úderných jednotkách Palmach, po roce 1948 v izraelské armádě. V letech 1974 až 1977 působil jako vojenský atašé na izraelské ambasádě ve Washingtonu.

Avraham Adan (; geboren als Avraham Eidelson; genannt „Bren“; * 5. Oktober 1926 in Kfar Giladi; † 28. September 2012 in Ramat haScharon) war ein israelischer Generalmajor und Autor. Er war 1974 Kommandeur des israelischen Südkommandos.