Pruběh závodu.

Účastníci.

První závod sezóny 1965 se uskutečnil na Nový rok, pouhých pět týdnů po dramatickém závěru předchozí sezóny v Mexiku, kde John Surtees získal titul v posledním kole závodu. Všechny týmy nasadily do grand prix modely z roku 1964, nejen proto, že nebyl čas na přípravu do nové sezóny, ale také proto, že rok 1965 byl posledním rokem 1,5 litrové formule. Enzo Ferrari čelil znovu problémům s licenci a tak Scuderia Ferrari byla zapsána pod jménem týmového managera Eugenia Dragoniho. Enzo Ferrari přišel o svou licenci po Grand Prix Itálie 1964, po roztržce s italským autoklubem a poslední dva závody sezóny 1964 absolvoval pod jménem Luigiho Chinettiho v modro bílých barvách North American Racing Team. V Jihoafrické republice nasadila Scuderia opět rudě zbarvené vozy s osvědčenou dvojicí John Surtees a Lorenzo Bandini. Zatímco úřadující mistr světa Surtees startoval s Ferrari 158, Bandini startoval s 12 válcovou modifikací stejného vozu Ferrari 1512.  Také Lotus vsadil na stávající jezdce a tak se za volantem objevil Jim Clark a Mike Spence. BRM angažoval ke zkušenému Grahamovi Hillovi nováčka Jackie Stewarta za Richie Ginthera, který odešel k Hondě. Také Brabham neměnil jezdecké složení, za volantem byl Dan Gurney a Jack Brabham. Cooper musel hledat náhradu za Phila Hilla, který ukončil kariéru, a k Bruce McLarenovi dosadil Rakušana Jochena Rindta. Rob Walker pokračoval se zákaznickými vozy Brabham a jezdci Jo Bonnierem e Jo Siffertem. Další zákaznické vozy používaly i další týmy, jako Scuderia Centro Sud (BRM), Reg Parnell Racing (Lotus) nebo John Willment Automobiles (Brabham). Krom stálých účastníku se v jihoafrické GP objevili i domácí piloti i týmy. Z dvanácti Jihoafričanu, kteří se zapsali do startovní listiny pouze Peter De Klerk a Tony Maggs prošli sítem předkvalifikace a kvalifikace. Dalším exotickým, ale ne neznámým účastníkem byl, John Love z Rhodesie, který se postavil na 18 startovní pozici, další dva jeho krajané Clive Puzey a Ray Reed se do závodu nekvalifikovali.

Grand Prix Jihoafrické republiky 1965 (XI. International RAC Grand Prix of South Africa) byla úvodním závodem 16. ročníku mistrovství světa jezdců Formule 1 a 8. ročníku poháru konstruktérů Formule 1. Závod se uskutečnil 1. ledna na okruhu Prince George Circuit.

Der Große Preis von Südafrika 1965 fand am 1. Januar 1965 auf dem Prince George Circuit bei East London statt und war das erste Rennen der Automobil-Weltmeisterschaft 1965.


Historie.

První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1320. Tehdy byla Přibíkem z Chrustenic založena vesnice Březová Lhota, která se však nacházela se severovýchodně od dnešní Lhotky, v místech, kde se dodnes říká Na Březové. Název Lhota vznikl z toho, že rolníci byli za to, že museli napřed vyklučit les a zúrodnit pole, po dvanáct let osvobozeni od placení daní.  Vesnice byla podřízena duchovní správě fary v Loděnicích, v občanských sporech mezi obyvateli vesnice rozhodoval konšelský soud v Berouně. Z jejích držitelů je znám Štěpán z Tetína, příbuzný Václava II. z levého boku, který vesnici roku 1338 daroval klášteru augustiniánů u sv. Tomáše na Malé Straně. Později pravděpodobně patřila ke královskému městu Berounu (Ferdinand I. ji městu zabavil, protože berounští byli na straně stavů proti němu, ale poté ji na žádost konšelů opět městu vrátil). Z Březové Lhoty pocházel bakalář Jan Střelec, povýšený v roce 1552 do šlechtického stavu. Jan Střelec ze Lhoty i jeho syn Jiřík zastávali řadu let úřad berounského primátora a ve Lhotě vlastnili rozsáhlý dvorec. V roce 1634, za třicetileté války, vtrhl do vesnice oddíl rabujících Švédů. Po zběsilém vraždění, které údajně přežil jen jediný člověk, žoldáci Březovou Lhotu zapálili. Po několika letech se o kus dál usadili noví rolníci a založili menší osadu, která dostala název Lhotka.

Pamětihodnosti.

Na návsi při zdi jednoho statku stávala mohutná lípa, zvaná Robotnická lípa - její stáří bylo odhadováno na 200 let. Při silném větru 22. září 2018 padl vnitřně poškozený strom za oběť silnému větru. Dřevo z památného stromu bylo použito na výrobu betléma, který vytvořil řezbář Jan Viktora, autor berounského betlému.  Na zalesněném kopci nad vesnicí stojí rozhledna, která je součástí telekomunikačního vysílače společnosti T-Mobile. Byla otevřena 5. května roku 2007.

Lhotka u Berouna je vesnice v okrese Beroun, je součástí obce Chyňava. Nachází se 4 km na jihovýchod od Chyňavy. Nedaleko vesnice prochází Silnice II/118. Je zde evidováno 39 adres.

Lhotka u Berouna, bis 1960 "Lhotka" ist ein Ortsteil der Gemeinde Chyňava in Tschechien. Er liegt fünf Kilometer nordöstlich von Beroun und gehört zum Okres Beroun.


Výskyt.

Tato zvířata žijí pouze na ostrově Zanzibar () u pobřeží Tanzanie a v malém počtu i na africkém kontinentu na pobřeží Keně. Na Zanzibaru se vyskytují v jižní a východní části ostrova a jsou rozdělená do třech oddělených populací, severní v oblasti Kiwengwa, jižní v Mtende a střední v Jozani-Chwaka Bay. Jsou tam suché křovinaté lesy rostoucích na korálovitém podkladu, kde nejvyšší stromy dorůstají do výšky jen 10 m, s množstvím otevřených skalnatých plošin. Jsou to území dlouhodobě suchá, bezvodá a zvířata tam přesto vydrží po dlouhou dobu bez pití.  V Keni se vyskytují ve stále se snižujícím počtu v národním parku Arabuko Sokoke rozkládajícím se asi 100 km severně od druhého největšího města Mombasy a v roce 2011 bylo několik jedinců spatřeno i v severněji položených rezervacích Boni a Dodori. Jejich areály se nacházejí ve starých, špatně prostupných, vysokých, pobřežních keřovitých porostech tvořených převážně hustými cynometrami. V minulosti tyto antilopy žily ještě na ostrovech Pemba u pobřeží Tanzanie a Funzi u břehů Keně, na obou je zlikvidovali domorodci a zdivočelí psi.  Po několika neúspěšných pokusech se podařilo v roce 2000 vysadit několik párů chocholatek zanzibarských na 70 km od Zanzibaru vzdálený soukromý ostrov Chumbe, na který je vstup zakázán a okolo byl vyhlášen první tanzanský mořský národní park. Je to pokus o založení náhradní populace, neboť původní není daleko zániku. V roce 2005 bylo na malý ostrov Mnemba kde již žijí antilopky pižmové, vzdálený asi 5 km od ostrova Zanzibaru, přesídleno šest jedinců. Jeden z nich, vystresovaný převozem, ihned po vypuštění vběhl do moře a utopil se, zbytek přepravu přežil a zabydlel se. Jsou to zvířata velice citlivá na stres, odchyt málokdy přežijí a v zajeti nejsou chována.

Popis.

Chocholatka zanzibarská je malá a podsaditá, přizpůsobena pohybu v hustém lesním podrostu, samec i samice jsou stejně velcí i zbarvení. Bývá dlouhá od 66 do 71 cm, vysoká 30 až 32 cm a váží od 7 do 12 kg, její krátký ocas zakončený bílých chomáčkem je dlouhý 9 až 12 cm. Má poměrně krátké a tenké přední nohy a silné zadní se široce rozevíratelnými prsty umožňující pohyb po močálovité půdě. Její měkká, až hedvábná srst je většinou žlutohnědá, na krku lehce šedivá, zadní partie a přední i zadní nohy mají načervenalou barvu a nad kopyty bílé a černé skvrny. Nejzřetelnějším poznávacím znamením je bílý pruh přes záda a břicho. Čenich je špičatý, vpředu zakončený nozdrami a širokými ústy, mají vystouplé pachové žlázy pod očima a 8 cm dlouhé uši. Obě pohlaví jsou vybavena krátkými, dozadu směřujícími rohy dlouhými asi 5 cm, u samců bývají o něco delší. V případě pocitu ohrožení vydávají frkavé zvuky.  Na hlavě mezi ušima mají typický chomáč srstí, odtud pochází české rodové jméno "chocholatka", z řečtiny vzniklo vědecké rodové jméno "Cephalophus" (na hlavě "kephalé" mají hřeben "lophus"). Druhové jméno "aders" poskytl na Zanzibaru působící zoolog W. Mansfield Aders.

Potrava.

Tento druh je denní typ, hlavní období jejich aktivity probíhá v denní době. Nejčilejší jsou od rozbřesku do 11 hodin, pak odpočívají a přežvykují, opět se pasou od 15 hodin do soumraku. Konzumují trávu, listy, mladé výhonky, pupeny, květy, semena i plody. Převážně se živí rostlinami druhů "Canthium", "Cassytha", "Ficus", "Grewia", "Guettarda", "Mimusop", "Mystroxylon", "Suregada", "Polyspheria", "Tetracera" a plody stromů eben, kasinie a tomel, které s korun shazují opice kočkodani diadémoví ("Cercopithecus mitis") a guerézy zanzibarské ("Piliocolobus kirkii") nebo ptáci, tehdy na lahůdky čekají pod stromy ve skupinkách.  Mnohé chocholačky příležitostně sežerou také hmyz a drobné obratlovce, u zanzibarské to není potvrzeno.

Rozmnožování.

Bývají viděny pást se jednotlivě, v páru nebo v páru s mládětem. Svá malá území si označují černým lepkavým sekretem z pachových žláz na tváří a trusem, spory o území nebyly pozorovány. Samice se páří v období mezi červnem a listopadem a rodí jedno mládě, které po několik prvních týdnů života zůstává ukryto v podrostu. Jsou to ostražitá zvířata s velmi dobrým sluchem a hbitě reagují na hluk, po kterém rychle vklouznou do houští. Proto není o průběhu jejich rozmnožování, vzájemných vztazích či délce života mnoho vědomostí.

Možnost záměny.

Někdy žiji na společném prostoru s velikostně i barvou podobnými chocholatkami červenými ("Cephalophus natalensis") a antilopkami pižmovými ("Neotragus moschatus"), tyto však nemají vzadu charakteristický bílý pruh. Vzájemně se tolerují, ale nestýkají se.

Ohrožení.

Chocholatka zanzibarská je v Keni i na Zanzibaru chráněným druhem, její ochrana se však těžce prosazuje. Domorodci tradičně všechny druhy chocholatek loví pro maso a pěknou kůži a na území kde žijí se i přes zákaz těží dřevo a mýtí lesy za účelem získání zemědělské půdy nutné k obživě. Nejchudší lidé v lese těží palivové dříví na prodej, což bývá jejich jediný zdroj příjmů. Životní prostor zvířat se stále zmenšuje a fragmentuje, snižuje se tak možnost k páření nepříbuzných jedinců a zachování genetické rozmanitosti.  Přestože již dlouho existují zákony k jejich úplné ochraně, nejsou účinně vynucovány. Do osvobození v roce 1964 (kdy odešli britští kolonialisté) byl jejich lov řízen a kontrolován, pak nová vláda neměla prostředky k prosazení předpisů o ochraně zvěře. Teprve v roce 1994 byly učiněny prvé pokusy o regulaci, která se jen těžce uskutečňuje. Lov tak stále zůstává nejvážnější hrozbou pro budoucí existenci chocholatky zanzibarské. Ostrov Zanzibar je přelidněn, rozmáhá se tam turistika a není dost prostoru pro divoká zvířata. Kromě lidí jsou hlavní nepřátele levharti a krajty, jakož i volně pobíhající psi.  V roce 1982 byl jejich počet na Zanzibaru odhadován okolo 5000 a v roce 1999 jen 640 zvířat. Novější informace o počtech nejsou, předpokládá se však, že i nadále klesají. Podle IUCN jsou chocholatky zanzibarské považované za nejvíce ohrožený druh chocholatek.

Chocholatka zanzibarská ("Cephalophus adersi") je jednou z nejmenších a nejvýrazněji zbarvených chocholatek. Tento plachý, africký přežvýkavý sudokopytník je z celého rodu "Cephalophus" nejvíce ohroženým druhem. Je považována za jednu z nejhezčích antilop.

Der Sansibar-Ducker ("Cephalophus adersi"), auch Adersducker genannt, ist eine kleine Art der Ducker, die ein stark begrenztes Verbreitungsgebiet im Osten von Afrika bewohnt. Sie kommt auf der Insel Sansibar sowie in einzelnen Waldgebieten entlang der Küste Kenias vor. Äußerlich charakteristisch sind die rote Fellfarbe und der weiße Streifen am Hinterleib. Die Lebensweise des Sansibar-Duckers wurde bisher nur wenig erforscht. Er lebt tagaktiv und einzelgängerisch, seine Nahrung besteht überwiegend aus weicher Pflanzenkost. Die Art ist durch Jagd und Lebensraumzerstörung vom Aussterben bedroht. Im Nordosten Kenias konnte im Jahr 2010 eine bisher nicht bekannte Population entdeckt werden.


Život.

V roce 1884 se Max Fanta oženil s Bertou Sohrovou ze zámožné židovské rodiny. Její matka, Emilie Sohrová pro novomanžele zakoupila v Praze Dům U bílého jednorožce na Staroměstském náměstí, kde si Max Fanta zřídil lékárnu.. V témže domě se manželům Fantovým později narodily obě děti, Elsa (28. července 1886, † 1969 v Jeruzalémě) a Otto (1890, † 1940). Kromě toho zakoupila Maxova tchyně rodinám svých dcer Berty a Idy letní dům v Podbabě na předměstí Prahy.  Maxova manželka Berta provozovala v jejich domě U bílého jednorožce na přelomu 19. a 20. století literární a kulturní salon. Podle Stacha měl být Max Fanta při těchto setkáních často spíše zamlklý a duchem nepřítomný. Scházely se zde významné osobnosti tehdejší Prahy, od roku 1903 tu býval častým hostem Franz Kafka, kterého přivedl Felix Weltsch. Mezi další hosty patřili Max Brod, Franz Werfel, či Samuel Hugo Bergmann, přítel Franze Kafky z dob studií, za něhož se v roce 1908 vdala dcera Fantových, Elsa. Dále zde bývali např. antroposof Rudolf Steiner, filosof Christian von Ehrenfels. V letech 1911-1912 zde Albert Einstein hrával na housle duety s klavíristkou Otýlií Nagelovou. Einsteinovým návštěvám je věnována pamětní deska s reliéfem fyzikovy hlavy.

Farmaceutické vynálezy.

Ke zjednodušení výroby mastí a krémů zkonstruoval Max Fanta, po něm pojmenovanou a dosud používanou Fantovu misku. Kvůli možné kontaminaci jinými léčivy jsou tyto misky zhotoveny z melaminových pryskyřic, či stále častěji z ušlechtilé oceli nebo ze skla.  Tuto „novou třecí misku pro receptury“ si nechal roku 1903 v Praze patentovat. V roce 1904 byly představeny v časopise "Vierteljahresschrift für praktische Pharmazie" Německého sdružení lékárníků jak Fantova miska, tak Fantův sterilizovaný solný roztok "Serum anorganicum Truneček" k podkožnímu užití při arterioskleróze.

Max Fanta (2. února 1858 Libochovice – 3. srpna 1925 Praha) byl pražský židovský lékárník, vynálezce Fantovy misky. Nicholas Murray, autor životopisu Franze Kafky, označil Maxe Fantu za jednoho z nejvýznamnějších farmaceutů v Praze.

Max Fanta (* 2. Februar 1858 in Libochovice; † 1925) war ein Apotheker und Erfinder der nach ihm benannten Fantaschale.


Historie.

První zmínka o obci pochází z roku 1352. Po roce 1850 bylo Svaté Pole s osadou Budínek samostatnou obcí, kromě období od 1. ledna 1988 do 23. listopadu 1990, kdy bylo součástí města Dobříš. Před rokem 1880 byl součástí obce i Obořišť, a před rokem 1950 Lhotka.  Před postavením dobříšského kostela zde byl farní kostel i pro Dobříš. Kostel je dnes zasvěcen sv. Alžbětě Duryňské. Původně gotický kostel pochází je 14. století, mezi lety 1711–1712 byl barokně přestavěn, upraven byl i v letech 1811. Oltář je z klasicistní doby a je se sochami sv. Pavla a sv. Rocha. Původní dřevěná fara byla vypálena Husity.

Původ jména.

Na místním hřbitově byla vysypána prsť ze Svaté země. Nechávali se zde pohřbívat lidé nejenom místní, ale především z blízké Dobříše a z širokého okolí. Svaté pole – v mnoha jazycích "santo campo", resp. "camposanto" – znamená v překladu též hřbitov.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Svaté Pole "(přísl. Budínek, Lhotka, 522 obyvatel, katol. kostel, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 5 hostinců, kolář, kovář, 3 mlýny, obuvník, 2 obchody se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro farní obec Svato-Polskou, švadlena, 3 trafiky, 3 truhláři.

Části obce.

Obec Svaté Pole se skládá ze dvou částí, které leží v katastrálním území "Svaté Pole": K části Svaté Pole patří též cca 800 m severně vzdálená samota Dolní Svaté Pole (v dřívějších mapách místní název "Unterheiligfeld", proto též Podsvaté Pole).

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012

Svaté Pole je vesnice na Příbramsku, asi 4 km jižně od města Dobříš. Společně s vesnicí Budínek tvoří obec Svaté Pole. V obci žije obyvatel.

Svaté Pole (deutsch "Heiligfeld") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt vier Kilometer südlich von Dobříš und gehört zum Okres Příbram.


Biografie.

Narodil se v rodině broumovského soukenického mistra Vincense Lipperta (1810–??) a jeho manželky Josefy, rozené Schönové (1809–??).  Absolvoval gymnázium v Broumově a Malostranské gymnázium v Praze, pak studoval filozofii, právo a historii na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze. Od roku 1863 působil jako gymnáziální učitel v Litoměřicích. V roce 1869 působil při reformě německé obecné a měšťanské školy v Českých Budějovicích. V roce 1872 se stal ředitelem vyšší reálné školy. Pro své liberální názory nebyl při zestátnění tohoto ústavu ponechán ve své funkci. Přestěhoval se pak do Německa, kde nějaký čas působil jako učitel na různých školách. Založil Společnost pro rozšíření vzdělávání v Německé říši. Od roku 1885 opět působil v Čechách, kde založil podobně orientovaný spolek "Deutscher Verein zur Verbreitung gemeinnützlichen Kenntnisse". Zpočátku žil v Kundraticích u Litoměřic, po třech letech přesídlil do Prahy. V Praze byl policejně hlášen v letech 1887–1897, poté se přestěhoval do Ústí nad Labem.  Intenzivně se věnoval studiu historie. Počátkem 60. let ještě jako student spoluzakládal "Verein für Geschichte der Deutschen in Böhmen" (Spolek pro dějiny Němců v Čechách). V roce 1894 se stal druhým prezidentem Společnosti pro podporu německé vědy, umění a literatury v Čechách. Už během učitelského působení v Litoměřicích vydal roku 1870 knihu "Geschichte der königlichen Stadt Leitmeritz". Pro spolek Deutscher Verein zur Verbreitung gemeinnützlichen Kenntnisse napsal četná historická a politická pojednání.  V 80. letech se zapojil do politiky. Zasedal v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor). Nastoupil sem 4. prosince 1888 místo Karla Pickerta jako poslanec za kurii venkovských obcí, obvod Děčín, Rumburk atd. V parlamentu usedl do obnoveného klubu německých liberálů, oficiálně nazývaného Sjednocená německá levice, do kterého se spojilo několik ústavověrných politických proudů.  Od 70. let 19. století se začal angažovat i v zemské politice. Již v doplňovacích volbách v září 1871 byl zvolen v kurii městské (volební obvod Loket, Slavkov, Schönfeld, Bečov, Sangerberg) do Českého zemského sněmu. Na sněm se po této krátké epizodě vrátil až v zemských volbách v roce 1889, nyní za kurii venkovských obcí, volební obvod Šluknov, Haňšpach. Uvádí se jako německý liberál (takzvaná Ústavní strana, liberálně a centralisticky orientovaná, odmítající federalistické aspirace neněmeckých etnik, později Německá pokroková strana). Mandát zde obhájil ve volbách v roce 1895. Od roku 1895 zastával funkci náměstka Nejvyššího maršálka Království českého. V roce 1898 se stáhl z politiky. Rezignoval na poslaneckou funkci. V době vyostřeného česko-německého etnického pnutí totiž ztratil coby stoupenec umírněnější linie své pozice.

Rodinný život.

Byl ženat, s manželkou Malvínou, rozenou Friedrichovou (1842–??) měl tři děti. Dcera Marie se roku 1894 provdala za obchodníka, amatérského ornitologa a mecenáše Heinricha Lumpeho.

Julius Lippert (12. dubna 1839 Broumov – 12. listopadu 1909 Praha) byl rakouský a český historik a politik německé národnosti, v závěru 19. století poslanec Říšské rady a Českého zemského sněmu.

Julius Lippert (* 12. April 1839 in Braunau, Böhmen; † 12. November 1909 in Prag) war ein sudetendeutscher Lehrer und Historiker. Als Abgeordneter im Böhmischen Landtag und im Reichsrat engagierte er sich vor allem in der Schul- und Sozialpolitik.


Kariéra.

Pocházel ze staré šlechtického rodiny Lygonů, která od roku 1815 užívala titul hraběte Beauchampa. Narodil se v Londýně jako nejstarší syn konzervativního politika a nejvyššího komořího 6. hraběte Beauchampa, po matce byl spřízněn s rodinou Stanhope. Studoval v Etonu a Oxfordu, jako otcův dědic užíval jméno "vikomt Elmsley". V roce 1891 zdědil po otci majetek zahrnující přes 2 000 hektarů půdy a rodové sídlo "Madresfield Court". Jako hrabě Beauchamp vstoupil do Sněmovny lordů. Aktivně se zapojil do politiky, původně jako konzervativec, v letech 1895–1896 byl starostou ve Worcesteru. Jako propagátor zajímavých myšlenek dostal nabídku na post guvernéra v Novém Jižním Walesu (1899–1902), v této funkci se ale neosvědčil. Po návratu do Anglie se připojil k liberálům.  Po nástupu liberálů k moci vstoupil do Campbell-Bannermanovy vlády, nejprve v méně důležité funkci kapitána královské gardy ("Captain of the Gentleman-at-Arms", 1905–1907), poté byl lordem nejvyšším hofmistrem (1907–1910, tento post převzal po zemřelém 1. hraběti z Liverpoolu), od roku 1906 byl též členem Tajné rady. V Asquithově vládě zastával krátce post prezidenta Tajné rady (1910), poté byl státním sekretářem veřejných prací (1910–1914) a nakonec znovu prezidentem Tajné rady (1914–1915). Od roku 1911 byl lordem místodržitelem v Gloucesteru a v roce 1913 obdržel čestný úřad lorda strážce pěti přístavů. V roce 1914 získal Podvazkový řád a od roku 1924 byl mluvčím liberálů ve Sněmovně lordů. I když patřil k nejbohatší šlechtě, jako přední liberál prosazoval zvýšení dělnických mezd, výstavbu sociálního bydlení nebo zkrácení pracovní doby pro horníky. V letech 1929–1931 byl též kancléřem londýnské univerzity a získal čestný doktorát na univerzitě v Glasgow.

Nařčení z homosexuality a exil.

Po první světové válce měli liberálové značně oslabenou pozici, ve Sněmovně lordů je ale nadále reprezentovalo několik vlivných peerů, hrabě Beauchamp byl jedním z nich. Beauchampův švagr vévoda z Westminsteru vedl v Horní sněmovně konzervativce a liberální opozici chtěl zlikvidovat s pomocí intriky, kdy Beauchampa nařkl z homosexuality. O Beauchampově sexuální orientaci se sice vědělo v úzkých kruzích vysoké šlechty, ale protože homosexualita byla v Británii trestná, Westminsterovo nařčení hrozilo veřejným skandálem. Beauchamp proto raději opustil své postavení ve Sněmovně lordů a rezignoval i na čestné úřady. Odešel do Evropy a poté do Spojených států. Zemřel v New Yorku na rakovinu.  Jeho manželkou byla Lettice Grosvenor (1876–1936), sestra 2. vévody z Westminsteru. Jejich syn William Lygon (1903–1979) byl v letech 1929–1939 poslancem Dolní sněmovny a pak po otci 8. hrabětem Beauchampem. Kromě vévody z Westminsteru byli švagry hraběte Beauchampa baron Ampthill, guvernér v Madrasu a ministr pro Indii Samuel Hoare.  Rodové sídlo "Madresfield Court" (Worcestershire) často navštěvoval spisovatel Evelyn Waugh a hrabě Beauchamp byl předobrazem jedné z hlavních postav lorda Marchmaina v románu Návrat na Brideshead.

William Lygon, 7. hrabě Beauchamp ("William Lygon, 7th Earl Beauchamp, 7th Viscount Elmsley, 7th Baron Beauchamp") (20. února 1872, Londýn, Anglie – 14. listopadu 1938, New York, USA) byl britský státník, dlouholetý předák Liberální strany ve Sněmovně lordů, kde jako "hrabě Beauchamp" zasedal od roku 1891. Během své dlouholeté kariéry byl mimo jiné guvernérem v Novém Jižním Walesu (1899–1902), v různých funkcích byl poté členem několika britských vlád (1905–1915). Poté byl předním mluvčím liberálů ve Sněmovně lordů, kvůli nařčení z homosexuality opustil své pozice a odešel do exilu, zemřel v USA.

William Lygon, 7. Earl Beauchamp KG KCMG KStJ PC (* 20. Februar 1872 in London; † 15. November 1938) war ein britischer Politiker der Liberal Party, der 1891 den Titel Earl Beauchamp erbte und dadurch bis zu seinem Tod 1938 Mitglied des House of Lords war. Er war unter anderem zwischen 1899 und 1901 Gouverneur von New South Wales, von 1907 bis 1910 Lord Steward of the Household, 1910 sowie erneut zwischen 1914 und 1915 Lord President of the Council sowie 1913 bis 1934 Lord Warden of the Cinque Ports und wurde 1914 Träger des Hosenbandordens.


Mistrovství světa v atletice 2015 – Muži desetiboj

Leichtathletik-Weltmeisterschaften 2015/Zehnkampf der Männer

Průběh rekordního desetiboje.

Eaton začal dle očekávání nejrychleji (10,23 s.), a to dokonce v mírném protivětru (tento výkon se mimochodem rovná českému národnímu rekordu Jana Veleby). Druhý byl další "rychlík", Kanaďan Warner za 10,31 s. Třetí byl rovněž budoucí bronzový medailista Freimuth za 10,51 s. V dálce kraloval Eaton, i když 788 cm neodpovídá jeho možnostem. Dobře si vedl i Warner (765 cm) a Freimuth (751 cm). V kouli zvítězil Freimuth s 15,50 m., Eatonovi muselo stačit 14,52 metru a Warnerovi ještě o 8 cm méně. Ve výšce Eaton ztrácel na SR i soupeře (201 cm), Warner si vedl o trochu lépe s 204 cm, zatímco Freimuth zvládl jen 195 cm. Běh na 400 metrů byla Eatonova "One-man show" v drtivém desetibojařském rekordu 45,00 sekundy. Warner (47,30 s.) i Freimuth (47,82 s.) byli i se svými relativně rychlými časy daleko vzadu. Na 110 m. překážek dokázal Eatona (13,69 s.) porazit pouze držitel desetibojařského SR v této disciplíně Warner (13,63 s.), Freimuth doběhl v dobrém čase 13,91 s. třetí. V disku naopak vládl Němec, který jako jediný přehodil padesátimetrovou hranici (o 17 cm). Warner zvládl 44,99 metru a Eaton stále v kontaktu se SR 43,34 metru. V tyči si z medailistů vedl zdaleka nejlépe Eaton s 520 cm, Warner i Freimuth zvládli 480 cm. V oštěpu byl rovněž nejlepší Eaton s 63,63 metru, Warner zaostal o 13 cm a Freimuth přehodil o 61 cm šedesátimetrovou hranici. V závěrečné patnáctistovce Eaton zabral a časem 4:17,52 minuty nasbíral celkově o šest bodů více, než kolik zvládl při SR v roce 2012. Warner v čase 4:31,51 minuty doběhl do cíle pro národní i osobní rekord a Freimuth v čase 4:37,05 minuty alespoň pro osobní rekord. Ten si na celkové čtvrté pozici vytvořil také Rus Ilja Škurenjov (8538 bodů) a na pátém místě Alžířan Larbi Bourrada (8461 bodů je dokonce africký kontinentální rekord). Přes hranici 8000 bodů se dostalo 15 závodníků.

Desetiboj na MS v atletice 2015 v Pekingu (28. - 29. srpna 2015) se odehrál ve znamení úspěšné snahy amerického vícebojaře Ashtona Eatona o obhajobu titulu z MS 2013 v Moskvě a zejména pak o vytvoření nového světového rekordu. To se Eatonovi podařilo a výkonem 9045 bodů překonal vlastní rekordní zápis 9039 bodů z roku 2012. Vymazal také rekord šampionátu Tomáše Dvořáka 8902 bodů z Edmontonu 2001. Na druhém místě skončil Kanaďan Damian Warner výkonem 8695 bodů, bronz bral Němec Rico Freimuth v dalším osobním rekordu 8561 bodů. Z 29 desetibojařů závod dokončilo 22. Vzdal například i Američan Trey Hardee nebo Holanďan Eelco Sintnicolaas. Jediný Čech v soutěži, Adam Sebastian Helcelet, skončil v nejlepším výkonu sezóny 8234 bodů celkově 11.

Der Zehnkampf der Männer bei den Leichtathletik-Weltmeisterschaften 2015 fand am 28. und 29. August 2015 in Peking, Volksrepublik China, statt.


Život a vzdělávání.

Weinberg je synem bubeníka Maxa Weinberga, který vstoupil do skupiny E Street Band v roce 1975, jeho matka, Rebecca "Becky" (Schick), byla bývalá učitelka. Vyrostl v Middletown černošské čtvrti, New Jersey. Jeho matka byla metodistka a jeho otec žid. Jeho sestra je Ali Weinberg Rogin (ženatá s Josh Rogin). Jako dítě dělal brankáře v cestovním hokeji. V 9 letech nejprve viděl E Street Band na jejich 1999 - 2000 Reunion turné, a viděl přehlídky na tomto a následujících turné, obzvláště v Evropě. Kolem stejného času jeho otec vzal ho na Ozzfest na kterém vidět Slipknoty, který dal jemu silnou spřízněnost pro heavy metal a jiné intenzivní hudební žánry, jeho otec ho vystavil k široké paletě jiné hudby. Na kytaru začal hrát v 9 letech, basu ve věku 12/13 let. Pak začal hrát na bicí ve věku 14, dostat jen nemnoho lekcí od jeho otce bez hodně instrukcí, používat jeho otce staré vybavení. Další rok hrál jako host na vystoupení s kapelou Used a následně s punk rockery Bouncing Souls. Hrál v New Jersey metalové skupině Chaosis. On navštěvoval Rumson-Fair Haven oblastní střední škola kde hrál v hokejovém družstvu, hrál v skupině Sadie Mae, kterou absolvoval v roce 2008. Weinberg vystudoval Stevens Institute of Technology v New Jersey v roce 2014. V srpnu 2008 se připojil k punkové skupině Reveling, se kterou hraje v Manhattanu, různá místa v Brooklynu, a jinde. S nimi dělá některé písně skupiny a aranžování.

Slipknot.

V roce 2014 se Weinberg po odchodu Joeyho Jordisona koncem roku 2013 stal bubeníkem pro Slipknot. Alessandro Venturella se k kapele připojil také jako tajemství, protože v té době nebyly oficiálními členy; Bývalý bubenický technik pro kapelu propustil jejich trasu a odhalil, že bubeník je Weinberg. Venturella byl také pojmenovaný na itineráři, ačkoli fanoušci poznali jej dříve přes jeho výrazné ruční tetování. Weinberg byl nakonec oficiálně odhalen jako bubeník, když Jim Root v rozhovoru s Ultimate-guitar to řekl. V kapele hraje do teď.

Vybavení.

Je firemním hráčem Vater Percussion, SJC Custom Drums, Zildjian cymbals a Evans drumheads

Jay Weinberg (8. září 1990) je americký hudebník a bubeník. Je synem amerického bubeníka Maxe Weinberga. Hrál s americkou punkovou kapelou Reveling a cestoval v roce 2009 jako bubeník s Brucem Springsteenem E Street Band, nahrazovat jeho otce. Během roku 2010 byl krátce bubeníkem pro Madball. V průběhu let 2011 a 2012 hrál Weinberg s Against Me!. V roce 2014 se Weinberg stal bubeníkem americké metalové skupiny Slipknot. Je nejmladší člen Slipknot, nahrazuje bubeníka Joeyho Jordisona, který byl bubeník pro Slipknot od 1995 - 2013.

Jay Weinberg (* 8. September 1990 in Middletown Township, New Jersey) ist ein US-amerikanischer Schlagzeuger und Sohn von Max Weinberg, dem Stammschlagzeugspieler der E Street Band. Bekannt wurde Jay Weinberg vor allem, als er 2014 offizielles Mitglied und Nachfolger von Joey Jordison in der Band Slipknot wurde.


Produkce.

Společnost Sony Picures odkoupila práva na knihu Isaacsona v říjnu 2011 a Aarona Sorkina najala, aby ji přepracoval na scénář. V listopadu 2011 se mluvilo o tom, že si roli Jobse zahraje George Clooney nebo Noah Wyle (který už si Jobse zahrál v televizním filmu "Piráti ze Silcon Valley"). Scénář byl vytvářen za pomocí Jobsovo pravé ruky Joanny Hoffman, bývalého ředitele Applu Johna Sculleyho, původního vývojáře týmu MAC Andyho Hertzfelda, Jobsovo první dcery Lisy Brennan-Jobsové a její matky Chrisann Brennan. V lednu 2014 se mluvilo, že by si roli Jobse mohl zahrát Christian Bale. Danny Boyle byl najatý na post režiséra a mluvilo se o Leonardovi DiCapriovi. Poté co DiCaprio od role upustil, byly zvažování Bale, Matt Damon, Ben Affleck a Bradley Copper. V listopadu od projektu upustil Bale a Michael Fassbender ho nahradil. Scarlet Johanssonová byla nabídnuta role, ale odmítla.  Kvůli napadení emailů společnosti Sony Pictures Entertainment v prosinci roku 2014 se přišlo na to, že se mluvilo o obsazení Toma Cruise, Matthewa McConaugheyho a Charlize Theronové. Natalie Portmanová se k projektu připojila v listopadu 2014, ale odešla z něj v prosinci. Michael Stuhlbarg se k obsazení připojil v roli Andyho Herzfelda. V lednu 2015 bylo potvrzeno připojení Kate Winsletové. Jeff Daniels byl obsazen do role Johna Sculleyho.

Natáčení.

Natáčet se začalo 16. ledna 2015 v Jobsovo domu z dětství v Los Altos v Kalifornii, další scény se natáčely v okolí San Francisca. Produkce se poté přesunula do Berkeley, kde natáčela 23.–24. ledna (v restauraci "La Méditerranée"). Natáčení skončilo 10. dubna 2015.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 17,8 milionů dolarů v Severní Americe a 16,7 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 34,4 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 30 milionů dolarů. V Severní Americe byl nejdříve vydán limitovaně, a to do čtyř kin, kdy vydělal 521 tisíc dolarů za první víkend. Do více kin byl oficiálně uveden 23. října 2015. Za první víkend vydělal 7,1 milionů dolarů.

Recenze.

Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 268 započtených recenzí 86 procent s průměrným ratingem 7,6 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 45 recenzí 82 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 68%.

Steve Jobs je americký životopisný dramatický film z roku 2015.Režie se ujal Danny Boyle a scénáře Aaron Sorkin, který se inspiroval stejnojmennoubiografií od Waltera Isaacsona. Ve snímku hrají hlavní role Michael Fassbender, Kate Winsletová, Seth Rogen, Katherine Waterston, Michael Stuhlbarg a Jeff Daniels.

Steve Jobs ist eine Filmbiografie über das Leben von Steve Jobs unter der Regie von Danny Boyle. Das Drehbuch verfasste Aaron Sorkin auf Basis der gleichnamigen autorisierten Biografie von Walter Isaacson aus dem Jahr 2011. Die titelgebende Hauptrolle wird von Michael Fassbender gespielt. In weiteren Rollen sind Kate Winslet, Seth Rogen, Katherine Waterston, Jeff Daniels und Michael Stuhlbarg zu sehen.


Život.

Studoval na jičínské reálce, později vystudoval obor matematiky a výtvarné výchovy na Pedagogické fakultě Univerzity Karlovy. Již od roku 1937 se pokoušel pod vlivem surrealismu o experimenty v poezii uplatňováním vícevýznamových výrazů, slovních novotvarů, znaků a kreseb. Surrealistická orientace výtvarných pokusů se posléze prolnula s experimentální poezií psychologicky podbarvenou stavy podvědomí a snových prožitků. Ve svém díle rozvíjel experimentálně nekonvenční formy např. text - test. Další rozvoj autora přerušila 2. světová válka. Potom, zejména v 50. letech byl pronásledován komunistickým režimem, nějaký čas musel dokonce pracovat jako manuální dělník. Vrcholná výtvarná díla pokročilých šedesátých let představují variace psychologického vnímání čáry na různých výtvarných podkladech a její průniky (většinou olejomalby na kartonu, v menší míře na plátně či na skle), dále pak série různých koláží, asambláží, seriáží a hypnomů (abstrahovaná zobrazení vývojových okamžiků hypnagogické vize). V roce 1966 debutoval na výstavě "Obraz a písmo" v Kolíně. Administrativní chybou nebyl uveden v seznamu vystavovatelů, ale jedna z jeho vystavených prací "Karnevalová pozvánka" byla uvedena v katalogu. Ještě v témže roce uskutečnil svou první velkou výstavu s názvem "Hra na čáru". Konala se v pražské Viole koncem roku 1966 a spolu s ním vystavoval Ladislav Novák. Josef Honys zde představil 45 prací s motivem čáry, mezi nimi 10 oboustranných maleb na skle, zavěšených do prostoru, přičemž při průhledu vznikal z každé strany jiný obraz. V březnu 1968 vystavoval v Divadle hudby v Ústí nad Labem společně s Emilem Julišem. Dále se účastnil výstavy "Nová citlivost" v Domě umění v Brně a výstavy "Premiere inventaire international de la poésie élementaire" v galerii D. Davy v Paříži. Ještě v témže roce vystavoval i v Terstu a v Benátkách na výstavě s názvem "Sign in Space".  V průběhu 60. let publikoval řadu svých prací časopisecky, zejména v Hostu do domu, Dialogu či Sešitech. Poslední výstava během jeho života byla Expo internacionál de novissima poesia, která se konala v březnu a dubnu 1969 v Buenos Aires.  V roce 1969 připravoval k vydání svou první výtvarně-básnickou sbírku "Nesmelián, aneb do experimentálních textů vstup nesmělý", která měla vyjít v nakladatelství Dialog. Následující den po odevzdání díla do redakce zahynul pod koly autobusu za nikdy neobjasněných okolností. O několik měsíců později bylo nakladatelství zrušeno a kniha nemohla být vydána.  Politická situace v Čechách po roce 1969 již neumožnila další výstavy a publikace. Některé práce však byly posmrtně publikovány v zahraničí, proběhly i některé výstavy. Mezi nejvýznamnější patří výstava "Liberarse, Liberarte" konaná v uruguayském Montevideu (tehdejší Československo na výstavě zastupovaly díla Josefa Honyse, Ladislava Nebeského a Jindřicha Procházky).  V Čechách zůstával Josef Honys dlouho téměř zapomenut. Jedinou výjimkou byla výstava Česká vizuální poezie v r. 1975 v Praze, kde byl zastoupen 8 pracemi. Teprve ve 2. polovině devadesátých let dochází ke zvýšení zájmu o tento druh umění. V roce 1997 proběhla v Praze na Strahovském klášteře výstava „ Báseň, obraz, gesto, zvuk ( experimentální poesie 60. let.)“, kde byl také zastoupen Josef Honys. Některé z jeho vystavených prací jsou uvedeny i v katalogu. V roce 2007 uvedla Galerie Smečky v Praze výstavu Josefa Hampla a Josefa Honyse pod názvem „ Setkání šicího stroje s lokomotivou“. Byl i vytištěn samostatný katalog Honysových prací. V roce 2008 tatáž galerie uvedla výstavu „Básnivá koláž“. Josef Honys je zastoupen na výstavě i v katalogu. V roce 2014 v rámci výstavy „Vy troubo! pro Jiřího Koláře“ v zámku v Hradci nad Moravicí bylo vystaveno 7 Honysových prací.  V letech 2012-2015 byly nalezeny u syna Víta Honyse zabalené v krabicích další, dosud nepublikované básně a kresby Josefa Honyse.

Publikační činnost.

V průběhu 60. let publikoval Josef Honys řadu svých prací, zejména v časopisech "Hostu do domu, Dialogu či Sešitech".  V roce 1969 připravoval k vydání svou první výtvarně básnickou sbírku "Nesmelián, aneb do experimentálních textů vstup nesmělý", která měla vyjít v nakladatelství Dialog. Následující den po odevzdání textu do redakce zahynul pod koly autobusu. O několik měsíců později bylo nakladatelství zrušeno a kniha už nemohla být vydána. Vyšla až po 42 letech v roce 2011. Původní text byl dědici doplněn a rozšířen o jeho další tvorbu, která mapuje období od třicátých let až do jeho smrti.  V roce 1970, Linz, Neue Texte - Experimentelle Poesie aus der Tchechoslowakei, Heimrad Backer.  V roce 1976 časopis E magazine (USA) otiskl dvě narativní básně pod názvem „Narrative poem„.  Jeho poéma „Věštírna na nebi“ z roku 1941 byla zveřejněna v roce 2007 v internetovém časopise Wagon.  Zastoupení v antologiich a literárních publikacích:

Josef Honys jako horolezec.

Provedl prvovýstupy v oblasti Prachovských skal:

Josef Honys (10. listopadu 1919, Jičín, Československo – 24. června 1969, Ústí nad Labem, Československo) byl český básník, výtvarník a představitel českého experimentálního umění 60. let 20. století. Spojoval výtvarné umění s psaným textem, zabýval se experimentální poezií, je autorem vizuálních básní a kaligramů. V oblasti výtvarného umění vytvářel mimo jiné zejména koláže, asambláže a seriáže. Jeho malířská tvorba rozvíjí zejména princip psychologického vnímání rozvoje čáry (často na pozadí starších děl): "čára večera, čára sfingy, definice portrétu čarou".

Josef Honys (* 10. November 1919 in Jičín, Tschechoslowakei; † 24. Juni 1969 in Ústí nad Labem, Tschechoslowakei) war ein tschechoslowakischer Dichter, Künstler und Repräsentant der tschechischen Experimentalkunst der 1960er Jahre.


Mládí.

Scherr se narodil 6. září 1983 v Sherrills Ford v Severní Karolíně. Jeho otec, Rick "Crusher" Scherr, je považován za jednoho z nejlepších slowpitch softbalových hráčů všech dob, je členem síně slávy USSSA a stále drží několik rekordů. Navštěvoval Bandys High School, kde hrál americký fotbal, dělal atletiku a zápasil. Po absolvování školy hrál poloprofesionálně fotbal za tým Hickory Hornets a přivydělával si jako vrátník a mechanik. V roce 2007 byl skautován týmy NFL, ale žádný tým neprojevil větší zájem. Poté se začal soutěžně věnovat disciplíně strongman.

Profesionální wrestlingová kariéra.

WWE.

Začátky (2013-2015).

Scherr podepsal smlouvu se společností WWE na začátku roku 2013. Jakožto wrestlingový nováček byl poslán do vývojového střediska WWE Performance Center v Orlandu na Floridě. Jako první ringové jméno si zvolil jméno Braun Stowman (křestní jméno inspirováno hráčem Milwaukee Brewers Ryanem Braunem). Na televizních obrazovkách se objevil poprvé v roce 2014 jako jeden z "Rosebuds" - doprovod Adama Rose. První zápas odzápasil 19. prosince 2014 v show NXT, když porazil Chada Gableho. 2. června 2015 debutoval na vedlejší show hlavního rosteru Main Event a v neodvysílaném zápase porazil neznámého místního wrestlera.

The Wyatt Family (2015-2016).

Scherr debutoval v hlavním rosteru 24. srpna během epizody show "Raw" pod upraveným jménem Braun Strowman, když napadl Deana Ambrose a Romana Reignse a připojil se tak do týmu The Wyatt Family vedle Braye Wyatta a Luke Harpera. První televizní zápas měl 31. srpna v "Raw" a porazil Ambroseho přes diskvalifikací. Strowman zápasil na své první placené akci (PPV) 20. září na PPV Night of Champions, kde The Wyatt Family porazili Ambroseho, Reignse a Chrise Jericha. 13. prosince na PPV The Wyatt Family porazili tým ECW Originals (Bubba Ray Dudley, D-Von Dudley, Rhyno a Tommy Dreamer) v eliminačním stolním zápase.  24. ledna 2016 se zúčastnil Royal Rumble zápasu o WWE World Heavyweight Championship a eliminoval pět soupeřů, nejvíce ze všech účastníků. Eliminoval jej Brock Lesnar, kterého potom společné se zbytkem The Wyatt Family eliminoval, když už byl ze zápasu vyloučen. 21. února na PPV Fastlane The Wyatt Family prohráli s týmem ve složení Big Show, Kane a Ryback, vyhráli ale následující den v show Raw. Strowman se objevil 3. dubna na hlavní PPV roku WrestleMania 32 během konfrontace The Wyatt Family a The Rocka s Johnem Cenou. V červenci zahájili feud s WWE Tag Team šampióny, týmem The New Day (Kofi Kingston, Big E a Xavier Woods), který zakončili výhrou v netitulovém zápase na PPV Battleground 24. července.

Neporazitelná série (2016-2017).

Jako součást draftu v roce 2016 byl Strowman ponechán v show Raw, zatímco členové The Wyatt Family Bray Wyatt a Erick Rowan byli posláni do show SmackDown. Strowman se tak oddělil týmu a začal svou single kariéru. Několik následujících týdnů v Raw velmi rychle porážel lokální wrestlery včetně Jamese Ellswortha. 5. září Strowmana vyzval k zápasu Sin Cara, kterého poté několikrát porazil. 17. října porazil tři lokální wrestlery naráz, kvůli čemuž ho konfrontoval Sami Zayn. Další týden proti sobě měli mít zápas, který ovšem nezačal, z důvodu, že se oba wrestleři pustili do souboje ještě před začátkem zápasu. 31. října vyhrál eliminační battle royal když jako posledního vyřadil Zayna a získal tak místo v týmu Raw v zápase Raw versus Smackdown na PPV Survivor Series. Na akci 20. listopadu Strowman eliminoval Deana Ambrose, zároveň byl ale prvním wrestlerem, který byl vyřazen z týmu Raw po zásahu Ellswortha. Tým Raw zápas prohrál. 13. prosince během show Raw generální manažer Mick Foley oznámil zápas Strowmana a Zayna na PPV s pravidlem, že aby Strowman vyhrál, tak musí Zayna porazit během deseti minut, což se nestalo. Následující večer v Raw požadoval další zápas proti Zaynovi, který ale Foley neschválil. Z frustrace tak napadl Sin Caru a Tituse O'Neila během jejich zápasu a později napadl Setha Rollinse a Romana Reignse během jejich zápasu proti Chrisu Jerichovi a Kevinu Owensovi. 2. ledna 2017 porazil v Raw Zayna v zápase Last Man Standing.  27. ledna na PPV Royal Rumble zasáhl do zápasu Owense a Reignse o Universal Championship a pomohl Owensovi titul obhájit. Později vstoupil do Royal Rumble zápasu a eliminoval sedm wrestlerů. 30. ledna měl první zápas o světový titul, když vyzval Owense. Zápas po zásahu Reignse vyhrál, ale přes diskvalifikaci, tudíž titul nezískal. Následující týdny opět rychle porážel lokální wrestlery, za což mu byla udělena možnost zápasit s Reignsem na PPV Fastlane. Ještě před PPV napadl Reignse během zápasu se Samoa Joem a způsobil tak jeho prohru. Na samotné PPV 5. března Strowman s Reignsem prohrál a utrpěl tak svou první prohru přes odpočítání.

Boje o Universal Championship (2017-současnost).

V epizodě Raw 10. dubna začal Strowman feud s Romanem Reignsem a několikrát jej ten den napadl. Navzdory tomu, že ztvárňoval heel (záporný) charakter, dostávalo se mu pozitivních reakcí, především díky nespokojenosti fanoušků s face (kladným) Reignsem. Utkali se na PPV Payback, v zápase, který Strowman vyhrál. V Raw 8. května bylo oznámeno, že Strowman utrpěl zranění lokte a bude mimo ring šest měsíců. Vrátil se však už po měsíci 19. června, když opět napadl Reignse. To vedlo k sanitkovému zápasu na PPV Great Balls of Fire, který znova vyhrál. Na další PPV SummerSlam zápasil o Universal Championship v zápase čtyř wrestlerů, kterého se účastnili ještě Reigns, Samoa Joe a šampión Brock Lesnar. Zápas vyhrál Lesnar a obhájil tak titul. Následující měsíc na PPV No Mercy čelil Lesnarovi o titul znova a prohrál.  Na podzim roku 2017 se připojil do feudu The Mize s obnoveným týmem The Shield, který vyvrcholil TLC zápasem pět na tři na PPV. Během zápasu Strowmana zradili členové jeho týmu a vyřadili jej ze zápasu. Začal tak ztvárňovat kladný charakter. Příští týden v Raw zaútočil na The Mize a tým The Miztourage (Curtis Axel a Bo Dallas). Generální manažer Raw Kurt Angle také potvrdil Strowmana jako prvního člena týmu Raw v elimančním zápase proti týmu Smackdown na PPV Survivor Series. Tým Raw zápas vyhrál, když jako jediní neeliminovaní wrestleři zůstali Strowman a Triple H, kterého po zápase napadl. Následující noc v Raw zápasil proti Jasonu Jordanovi. Zápas vyhrál přes diskvalifikaci, když jej během něj napadl Kane. 11. prosince se s Kanem utkal v zápase, jehož vítěz získá právo vyzvat Brocka Lesnara o Universal Championship na PPV Royal Rumble. Zápas skončil odpočítáním obou zápasníků mimo ring a Lesnara vyzvali oba, avšak ani jeden nedokázal titul získat. Další den v Raw porazil Kanea v zápase typu Last Man Standing a zajistil si tak místo v zápase Elimination Chamber na stejnojmenné PPV. Strowman eliminoval The Mize, Eliase, Johna Cenu, Finna Bálora a Setha Rollinse, čímž překonal rekord nejvíce eliminací v jednom Elimination Chamber zápase, avšak zápas prohrál, když jej vyřadil Roman Reigns.  Na začátku roku 2018 začal feud s týmem Cesara a Sheamuse a snažil se získat jejich Raw Tag Team Championship. Bez partnera vyhrál týmový zápas o možnost vyzvat šampióny o titul. Generální manažer Raw Kurt Angle mu udělil zápas o tituly na PPV WrestleMania 34, pod podmínkou, že si do té doby najde partnera, se kterým Cesara a Sheamuse vyzve. Na PPV 8. dubna stále neměl partnera, proto si za svého partnera vybral z řad diváků desetiletého fanouška Nicholase (ve skutečnosti se jednalo o syna jednoho z rozhodčích). Strowman pak celý zápas odzápasil sám, vyhrál, a s Nicholasem se tak stali týmovými šampióny. Následující den se v show Raw vzdali titulů. 27. dubna na PPV Greatest Royal Rumble v Jeddahu vyhrál speciální Royal Rumble zápas (na rozdíl od klasického Royal Rumble zápasu nebyl o možnost vyzvat šampióna), když eliminoval 13 zápasníků, čímž překonal rekord Romana Reignse (12).  V dubnu začal feud s Kevinem Owensem. Na PPV Backlash v týmovém zápase společně s Bobbym Lashleym porazili tým Owense a Samiho Zayna. V červnu vyhrál zápas Money in the Bank a získal tak právo kdykoliv vyzvat libovolného šampióna. Na PPV Extreme Rules prohrál s Owensem v zápase typu Steel cage. Hned na další PPV SummerSlam Owense porazil během dvou minut. Později během SummerSlamu před hlavním zápasem večera mezi Brockem Lesnarem a Romanem Reignsem o Universal Championship oznámil, že promění svůj kontrakt na titulový zápas ještě ten večer a že vyzve vítěze tohoto zápasu. To ovšem nebyl schopen udělat, jelikož ho stojícího mimo ring napadl během zápasu s Reignsem šampión Lesnar. Nesoustředěnosti Lesnara využil Reigns a dokázal zápas vyhrát a získat titul.  Proměnit kontrakt v titulový zápas se znova pokusil další den v show Raw, byl však zastaven týmem The Shield, který jej napadl dříve, než stihl zápas začít. Aby mohl konkurovat tříčlennému Shieldu, spojil se s Dolphem Zigglerem a Drewem McIntyrem a opět začal ztvárňovat záporný charakter. Před PPV Hell in a Cell oznámil, že hodlá proměnit svůj titulový kontrakt v titulový zápas s Reignsem na této PPV. Zápas v kleci skončil remízou, když oba zápasníky napadl Brock Lesnar. Strowman tak zároveň přišel o titulový kontrakt Money in the Bank. 15. října v show Raw Strowman, Ziggler a McIntyre prohráli týmový zápas se Shieldem poté, co McIntyre omylem kopl Strowmana. Po zápase napadl Zigglera, než ho samotného napadl McIntyre, se kterým začal krátký feud, opět ztvárňující kladný charakter.  V průběhu listopadu začal Strowman feud s generálním manažerem Raw Baronem Corbinem. Na saúdské PPV WWE Crown Jewel prohrál po zásahu Corbina zápas o Universal Championship s Lesnarem. Po výhře v zápase Raw versus Smackdown na PPV Survivor Series jej Corbin opět napadl, společně s McIntyrem a Bobbym Lashleym. Na PPV TLC Corbina porazil v zápase typu Tables, Ladders and Chairs a získal tak další možnost vyzvat Lesnara o titul na PPV Royal Rumble. Zároveň donutil Corbina vzdát se funkce generálního manažera Raw. Zápas s Lesnarem se ovšem neuskutečnil, jelikož kvůli menšímu zranění neprošel zdravotní prohlídkou. I tak ale vstoupil do Royal Rumble zápasu, ve kterém byl eliminován vítězem Sethem Rollinsem až jako poslední.

Adam Joseph Scherr (* 6. září 1983 Sherrills Ford, Severní Karolína) je americký profesionální zápasník a bývalý strongman, momentálně zápasící ve společnosti WWE v show Raw pod ringovým jménem Braun Strowman.

Adam Scherr (* 6. September 1983 in Sherrills Ford, North Carolina), besser bekannt unter seinem Ringnamen Braun Strowman, ist ein amerikanischer Wrestler und ehemaliger Strongman. Er steht derzeit bei World Wrestling Entertainment unter Vertrag und tritt regelmäßig in deren Show SmackDown auf. Sein bisher größter Erfolg ist der Erhalt der "WWE Universal Championship".


Informace o trase.

Počátek existence Balkánské migrační trasy se datuje do období kolem roku 2010, kdy se začal zvyšovat počet osob ilegálně přicházejících do EU přes Balkánský poloostrov. Od tohoto roku až do roku 2014 každým rokem mírně stoupal počet migrantů, dostávajících se tímto způsobem do západní Evropy. V roce 2015 byl nárůst počtu migrantů oproti minulým rokům daleko výraznější, což mělo za následek nezvládání situace ze strany některých států, které se na této trase nacházejí a vznik Evropské imigrační krize. Za první pololetí roku 2015 se po této trase dostalo do Evropské unie asi 250 000 imigrantů. Jejich počet se rapidně zvýšil hlavně během léta a na podzim překračovalo vnější hranice Evropské unie přes 8 000 imigrantů každý den, což byl výrazně vyšší počet než na Středomořské migrační trase. V listopadu a prosinci 2015 se naopak začal jejich počet postupně snižovat. Ve druhém pololetí roku 2015 se počet migrantů zvýšil více než dvojnásobně na 600 000 lidí. V roce 2015 tak dohromady přišlo touto trasou do Evropské unie téměř 860 000 migrantů.  Jedná se většinou o lidi z Blízkého a Středního východu (zejm. Syřané, Iráčané, Afghánci a Pákistánci), ke kterým se po několika tragédiích ve Středozemním moři, kudy vede druhá hlavní migrační trasa, začali významněji přidávat i Afričané (Eritrejci, Nigerijci, Somálci a další). Zejména v prvním čtvrtletí roku 2015 využívali část této trasy i občané balkánských států, hlavně Kosované, Albánci a Srbové.

Popis trasy.

Pro většinu migrantů začíná Balkánská migrační trasa již v Turecku, odkud se většinou na gumových člunech dostávají přes Egejské moře do Řecka, a to jak na pevninu, tak i na některé řecké ostrovy (zejm. Lesbos, Kos a Chios). Odtud poté pokračují do Srbska, drtivá většina z nich volí cestu přes Makedonii, méně časté jsou pak průjezdy Bulharskem nebo Albánií. Ze Srbska vedla do září 2015 hlavní migrační trasa přes Maďarsko, které ale na obranu proti migrantům postavilo na hranici se Srbskem 175 km dlouhý hraniční plot, který migranty odklonil do Chorvatska. Jelikož ale běženci pohraniční plot přes Chorvatsko jen obcházeli a do Maďarska se posléze vrátili, rozhodla maďarská vláda v říjnu 2015 o stavbě hraniční bariéry i ve dvou župách podél části maďarsko-chorvatské hranice. Jelikož zbytek maďarsko-chorvatské hranice kopírují řeky Dráva a Mura, byl hlavní proud migrantů odkloněn přes Chorvatsko do Slovinska a dále do Rakouska. Na několika místech slovinsko-chorvatské hranice (celkem cca 80 km) a rakousko-slovinské hranice (celkem cca 4 km) byly v závěru roku 2015 postaveny kratší ploty, které ale slouží pouze pro usměrnění příchozích migrantů k určeným hraničním přechodům. Odtud pokračují migranti dále do západní Evropy, nejčastěji do Německa, příp. do Francie, Velké Británie nebo Švédska. Poté, co se imigranti dostanou na nafukovacích člunech nebo rybářských lodích do Evropy, se většina migrantů po Balkánské trase přepravuje převážně vlaky, v některých úsecích (zejména v blízkosti hranic) ale musí jít pěšky nebo jsou pro ně vypravovány autobusy.

Stanoviska vlád jednotlivých zemí k průchodu migrantů.

Nejodmítavěji se k průchodu migrantů přes své územní staví maďarská vláda, která nechala na maďarsko-srbských a maďarsko-chorvatských hranicích, které jsou obě zároveň vnějšími hranicemi Schengenského prostoru, postavit pohraniční plot, čímž dostála svým závazkům o ochraně Schengenu. Vlivem toho se ale začalo s migrační vlnou potýkat sousední Chorvatsko; tamní vláda rozhodla o tom, že umožní migrantům průchod přes své území dále do Slovinska. Slovinský premiér Miroslav Cerar je znepokojen současnou situací ve Slovinsku a několikrát kritizoval přístup chorvatských úřadů, které v noci přesouvají migranty ke slovinské hranici. V listopadu byl na několika úsecích slovinsko-chorvatské postaven plot o celkové délce asi 80 km. Rakouští zástupci nevyjadřovali nad průchodem tisíců běženců, mířících většinou do Německa, výraznější znepokojení, na konci října 2015 ale byly zveřejněny plány na výstavbu čtyřkilometrového plotu na hranicích se Slovinskem, který rakouský kancléř Werner Faymann označil pouze za "stavební úpravu pro lepší kontrolu hranice". K realizaci tohoto opatření došlo v prosinci téhož roku.  Řecko, které je v drtivé většině případů prvním státem, kde imigranti vstoupí do Schengenského prostoru, je ostře kritizováno za porušování Schengenských dohod. Tamní vláda totiž migranty, přestože se v Řecku nacházejí nelegálně, nezadržuje a naopak je nechává procházet zemí dál na sever do Severní Makedonie. Makedonská policie s pomocí armády krátkodobě uzavřela koncem srpna hranice s Řeckem; migranti ale po několika dnech příslušníky ozbrojených složek přetlačili a dostali se na makedonské území, přes které mohli po dobu tří dnů procházet i na podzim a začátkem roku 2016. Od listopadu 2015 do prvního čtvrtletí roku 2016 byl na dvou úsecích hranice s Řeckem vybudován pohraniční plot a ve druhé polovině února makedonské bezpečnostní složky zcela uzavřely makedonsko-řeckou hranici pro imigranty. Vlivem toho se v Řecku začaly hromadit desetitisíce migrantů, kteří se nemohli dostat dále na sever. Nejkritičtější situace panovala na hraničním přechodu Idomeni–Gevgelija, kde v nevyhovujících humanitárních podmínkách přebývalo přes 15 000 uprchlíků; celkem se v Řecku nahromadilo do poloviny března 2016 téměř 50 000 migrantů. V Srbsku, podobně jako v Rakousku, nevyjádřili tamní vrcholní představitelé znepokojení nad průchodem imigrantů, ale po uzavření maďarsko-srbské hranice a dalším zprávám o možném uzavření hranic ve Slovinsku a Rakousku oznámil srbský premiér Aleksandar Vučić, že Srbsko je připraveno na uzavření svých hranic. Srbsko i tak ale odmítlo vybudování jakéhokoliv plotu na hranicích se svými sousedy (především Republikou Makedonií, odkud přes hranici u měst Tabanovce a Miratovac přecházejí běženci), naopak se rozhodlo přijmout část uprchlíků z EU.

Balkánská migrační trasa je společně se Středomořskou trasou jedna ze dvou hlavních tras, po které se do Evropské unie (EU) v rámci Evropské migrační krize dostávají nelegálně imigranti – jak ekonomičtí migranti, tak uprchlíci – zejména ze Středního a Blízkého východu. Trasa vede z Turecka do Německa, příp. dále do západní a severní Evropy a v roce 2016 procházela přes Řecko, Makedonii, Srbsko, Chorvatsko, Slovinsko a Rakousko. Za celý rok 2015 se dle údajů Organizace spojených národů touto trasou dostalo nelegálně do EU přes 857 000 migrantů.

Als Balkanroute werden zusammenfassend Routen zwischen dem Nahen Osten und Europa über den Balkan bezeichnet, wo Teile der EU-Außengrenze verlaufen. Insbesondere wird der Begriff im Zusammenhang mit der Flüchtlingskrise in Europa seit 2015 und mit Drogenschmuggel verwendet. In den ersten zehn Monaten des Jahres 2015 reisten laut EU-Kommission fast 700.000 Menschen auf der Balkanroute von Griechenland nach Zentraleuropa. Transitstaaten ergriffen sukzessive Maßnahmen, um den Flüchtlingsstrom einzudämmen. Nach einem EU-Gipfel Anfang März 2016 gaben Slowenien und andere Staaten Maßnahmen bekannt, die die Balkanroute noch undurchlässiger als zuvor machen. Österreichs Innenministerin Mikl-Leitner und Außenminister Kurz betonten, dies solle dauerhaft so bleiben.


Historie divadla.

Divadlo bylo založeno roku 1959 skupinou divadelníků a hudebníků soustředěných kolem Jiřího Suchého a Jiřího Šlitra. Jeho název je de facto akronym, který byl původně odvozen od slov SEdm MAlých FORem. To mělo vyjadřovat původní úmysl zakladatelů věnovat se co nejširšímu spektru uměleckých žánrů, těmito formami byly myšleny: film, poezie, jazz, loutky, tanec, výtvarné umění a hudební komedie (jindy bývá uváděno poezie, kabaret pro děti, divadlo oživlých rekvizit a škrobených hlav, pantomima, výtvarné umění, film a hudební komedie). V prvých dvou sezonách se v souladu s touto myšlenkou Semafor prezentoval i jazzovými koncerty, výstavami spřízněných výtvarníků (Z. Seydl, P. Sovák, fotograf J. Lukas), kombinací činoherního, loutkového a černého divadla (Švankmajerovo tzv. Divadlo masek: "Škrobené hlavy", 1960; "Johanes doktor Faust"; "Sběratel stínů" – 1961), pásmy poezie a scénického tance ("Divadlo zázraků", r: J. Vrba, 1960; Morgenstern, Suchý: "Papírové blues", r: J. Herz, J. Suchý"," 1961; Schneider: "Vo co de?", r: Z. Braunschläger, 1961) i dětským divadlem (Aškenazy, Smoljak: "Ukradený měsíc," r: L. Smoljak, 1960). Zájem obecenstva o hudební komedii (230 repríz "Člověka z půdy") a tzv. divadlo písniček (pásma inscenovaných písní, volně spojených reprodukovaným mluveným slovem a doplněných filmovou projekcí), zahájené 1960 pořadem "Zuzana je sama doma" (r: A. Moskalyk), způsobil, že se Semafor po dvou sezonách stal autorským divadlem písničkářské (od 1962 i herecké) dvojice Suchý + Šlitr, známé z text-appealů v Redutě 1958/59.  Původně toto divadlo hostovalo v tehdejším divadle Ve Smečkách, nynějším Činoherním klubu, ale v roce 1961 se muselo pod záminkou údajného havarijního stavu budovy a nutnosti adaptace přemístit. Následovala více než roční anabáze po 13 různých místech mimo pražské divadelní centrum (Vojanovy sady, Divadlo Na Slupi, vysočanský Gong, Klicperovo divadlo v Kobylisích aj.), během níž Semafor uváděl jednak starší repertoár, jednak nová pásma písniček (např. "Zuzana je zase sama doma", 1961; "Šest žen Jindřicha VIII.", r: H. Philippová, tit. role R. Fremund/J. Jelínek/J. Herz/J. Suchý, 1962, prem. v Divadle Alfa, Plzeň). Publikum sice neztratil, ale kočovná existence vyvolala krizi v souboru, z něhož odešly populární pěvecké hvězdy (W. Matuška, E. Pilarová, K. Štědrý) do existenčně jistějšího Rokoka.  Poté, co v roce 1964 představení "Jonáš a tingl-tangl" zhlédlo 14 členů tehdejšího ÚV KSČ, včetně hlavního stranického ideologa Jiřího Hendrycha, bylo přijato rozhodnutí o velkorysé rekonstrukci divadla v pasáži Alfa pro potřeby divadla Semafor. Zde po několikerém předchozím stěhování divadlo nakonec zakotvilo, a to až do roku 1993, kdy dům, ve kterém divadlo sídlilo, byl v restituci vrácen zpět původnímu majiteli.  Po několika přechodných místech se v roce 1995 usídlilo v podzemních sálech Hudebního divadla Karlín. Po povodních v roce 2002 došlo k dalšímu přesunu a divadlo od roku 2005 působí v Dejvické ulici, naproti současnému sídlu divadla Spejbla a Hurvínka.

1959–1969 tzv. „zlatá éra Semaforu“.

První hrou Semaforu se stala hudební komedie "Člověk z půdy." Autorem libreta byl Jiří Suchý, Jiří Šlitr opatřil písňové texty Jiřího Suchého hudbou. Titulní postavu spisovatele Antonína Sommera v ní alternovali Miroslav Horníček a Miloš Kopecký (později František Filipovský), dále hráli např. Karel Štědrý, Waldemar Matuška, Pavlína Filipovská a Jiří Suchý. Představení doprovázel orchestr divadla Semafor pod vedením Ferdinanda Havlíka.  Následovalo pásmo písniček "Zuzana je sama doma" (1960), hra "Taková ztráta krve" (1960), "Papírové blues" (1961), kde dostaly prostor Suchého povídky a básně Christiana Morgensterna, a další pásmo písniček "Zuzana je zase sama doma" (1961).  Na jaře 1962 odešlo ze Semaforu několik významných představitelů (Miroslav Horníček, Eva Pilarová, Waldemar Matuška, Karel Štědrý), neboť Jiří Suchý měl představu komornějšího a autorského divadla. Jeho partner Jiří Šlitr se poprvé objevil po jeho boku i na pódiu a vzniklo pravděpodobně nejslavnější představení Semaforu, kabaret "Jonáš a tingl-tangl" (1962). Následovala opět pásma písniček "Zuzana není pro nikoho doma" (1963), "Recital 64" (1964) a "Zuzana je všude jako doma" (1965).  V roce 1964 také Suchý a Šlitr se svými kolegy Evou Pilarovou, Hanou Hegerovou, Janou Malknechtovou, Waldemarem Matuškou, Karlem Gottem a dalšími natočili filmový muzikál "Kdyby tisíc klarinetů" (režie Vladimír Svitáček, Ján Roháč). Hra "Sekta" (1965) nebyla přijata příznivě, opera "Dobře placená procházka" se naopak o rok později dočkala i televizního zpracování. V roce 1966 uvedlo divadlo Semafor další dvě hry, oba komici se tentokrát rozdělili: Jiří Suchý hrál v "Benefici", kde v rolích hrobníků v parodii na Hamleta také účinkovali Miloslav Šimek s Jiřím Grossmannem, kteří v té době přišli do Semaforu jako nová komická dvojice se svým autorským repertoárem ("Besídka zvláštní školy", "Návštěvní dny" apod.), a Jiří Šlitr hrál v "Ďáblu z Vinohrad". V roce 1967 byl v Semaforu uveden pořad "Tak co, pane barone", o rok později crazy komedie "Poslední štace" (v témže roce také vznikal film "Zločin v šantánu") a v roce 1969 pokračování „Jonáše“ – kabaret "Jonáš a dr. Matrace".  V tomto období vznikaly velice kvalitní hry písňového typu. V těchto komediálních hrách se prosadily klasické zábavné prvky malých divadel. Po dlouhé době se tak divadlu vrátila jeho funkce lidi bavit, nikoli vychovávat. Tyto hry nedržely přísně logický sled a byly jakousi kombinací písní a scének, které z části dotvářela aktuální situace.  V roce 1969 zemřel Jiří Šlitr.

1970–1990.

V roce 1970 se stává dvorním hudebním skladatelem Semaforu Ferdinand Havlík, který připravil první hru bez Šlitra, dvoj-představení "Básníci a sedláci/Revizor v šantánu". Novou členkou divadla se stala vítězkyně celostátní pěvecké soutěže Talent 70 Jitka Molavcová  Roku 1972 měla premiéru hra "Kytice", nejhranější hra Semaforu vůbec (více než 600 repríz). V Kytici se objevili desítky herců, nových i stávajících. Zpíval zde Michal Prokop, Hana Zagorová, Jiří Helekal, Věra Křesadlová, duo Saze, C&K Vocal, výrazněji se projevil někdejší Suchého asistent Jiří Datel Novotný a také Josef Dvořák, dříve člen Kladivadla, který se Suchým spolupracoval už na filmu Nevěsta.  Nejznámější hry z této doby jsou "Dr. Johann Faust Praha II Karlovo nám. 40" (1982) a "Jonáš dejme tomu v úterý" (1985).  Po smrti Jiřího Grossmanna (1971) tvořil Miloslav Šimek (od roku 1973) dvojici nejprve s Luďkem Sobotou (a také trojici ještě s Petrem Nárožným) a později s Jiřím Krampolem.  V roce 1974 vytvořil samostatnou skupinu v rámci Semaforu i Josef Dvořák. Se svou novou skupinou uvedl hru "Má hlava je včelín". Hru napsal společně s Pavlem Fialou, režíroval ji filmový režisér Evald Schorm. S Jiřím Suchým ještě rok dohrával hru "Elektrická puma", než jejich spolupráce skončila.

1990–současnost.

Po roce 1990 se rozhodl Jiří Suchý vrátit Semaforu jeho původní poetiku a proto požádal, aby skupiny M. Šimka a J. Dvořáka divadlo opustily. Nejvýraznějšími inscenacemi 90. let byly pokusy o komorní muzikál, dávající prostor Jitce Molavcové, ("Nižní Novgorod", 1992; "Víkend s Krausovou", 1995; "Mé srdce je Zimmer frei", 1997; "Pré", 1999 aj.). Do Semaforu se vrátil jako režisér L. Smoljak ("Víkend s Krausovou", "Purpura na plotně" (1994), "V hlavní roli písnička" (1995) a Jiří Menzel ("Pré" 1999, "Čochtanův divotvorný hrnec" 2015).

Semafor je divadlo v Praze, založené 31. října 1959, a spjaté především se jmény Jiřího Suchého (* 1931) a Jiřího Šlitra (1924–1969). Jeho nynější sídlo je v ulici Dejvická v Praze, v blízkosti stanice metra Dejvická. V druhé dekádě 21. století v divadle hraje okolo padesáti herců.

Semafor ist eine traditionsreiche tschechische Kleinkunstbühne in Prag. Inspiriert durch das Osvobozené divadlo (Das befreite Theater) der Zwischenkriegszeit wurde es am 30. Oktober 1959 durch eine Gruppe um die Liedermacher und Schauspieler Jiří Suchý und Jiří Šlitr gegründet. Das Theater, das bis heute existiert, hat seine größten Erfolge und die größte Popularität in den 1960er Jahren gefeiert. Der Begriff "Theater der kleinen Formen" wurde in den 1960er Jahren auch auf andere Theater angewandt wie Divadlo Na zábradlí, die zu der Avantgarde der tschechoslowakischen Kultur dieser Zeit zählen.


Biografie.

Pocházel z početné rodiny (měl 10 sourozenců) JUDr. Wolfganga Polaka (1803–1858), pražského advokáta a ředitele statku císaře Ferdinanda a jeho manželky Luisy, rozené Hirschové (1807–1846). Vystudoval na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze, kde 13. května 1863 získal titul doktora práv. Už jako student se zapojil do veřejného dění. V roce 1859 byl zástupcem německého studentstva na Schillerových oslavách v Praze. V roce 1863 se stal statkářem, když získal do nájmu statek Kamýk u Litoměřic, na kterém pak po 21 let hospodařil. V roce 1874 založil litoměřický zemědělský spolek a po sedm let zastával funkci jeho předsedy. Podílel se na organizování sudetoněmeckého rolnického stavu. Působil jako advokát ve Vídni.  Angažoval se i ve vysoké politice. Působil jako poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl ve volbách roku 1879 za kurii městskou v Čechách, obvod Falknov, Loket atd. Mandát zde obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1885 a volbách do Říšské rady roku 1891. Ve volebním období 1879–1885 se uvádí jako Dr. Otto Polak, soukromník, bytem Praha.  Patřil mezi německé liberály (tzv. Ústavní strana). Po volbách roku 1885 se uvádí jako člen klubu Sjednocené levice, do kterého se spojilo několik ústavověrných (liberálně a centralisticky orientovaných) politických proudů. Po rozpadu Sjednocené levice přešel do frakce Německý klub. V roce 1890 se uvádí jako poslanec obnoveného klubu německých liberálů, nyní oficiálně nazývaného Sjednocená německá levice. I ve volbách roku 1891 byl na Říšskou radu zvolen za klub Sjednocené německé levice.  Po odchodu z parlamentu se stáhl z veřejného a politického života. Zemřel v říjnu 1916.  Jeho švagrem byl politik Alexander Richter.

Otto Polak (10. března 1839 Praha – 21. října 1916 Baden) byl rakouský a český politik německé národnosti, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Otto Polak (* 10. März 1839 in Prag; † 20. Oktober 1916 in Baden (Niederösterreich)) war ein deutschböhmischer Jurist und Landwirt.


Mládí.

Jacques Berman Webster II se narodil v roce 1992 ve městě Houston v americkém státě Texas. Vyrostl ovšem na předměstí Missouri City v rámci houstonské aglomerace. Nejdříve vyrůstal u své babičky, ale později se přestěhoval ke svému otci. V mládí byl přijat na University of Texas at San Antonio, ze které ovšem odešel, aby se naplno věnoval své hudební kariéře. Po odchodu z univerzity se přestěhoval do New Yorku.

Kariéra.

Raná kariéra (2008 až 2012).

Od šestnácti let se věnoval hudební produkci se zaměřením na hip hopové beaty. Se svým kamarádem Chrisem Hollowayem tehdy tvořili duo The Graduates. V roce 2008 zveřejnili své první EP na sociální síť Myspace. O rok později přibrali rappera OG Chesse a založili skupinu The Classmates, která vydala dva projekty "Buddy Rich" (2009) a "Cruis'n USA" (2010). Travis Scott zde působil především jako producent. Skupina se rozpadla v roce 2012.  Po odchodu z univerzity se přestěhoval do New Yorku, kde se v těžkých podmínkách snažil prosadit jako producent, po čtyřech nepříliš úspěšných měsících se ale rozhodl New York opustit a přestěhoval se do Los Angeles v Kalifornii. Nicméně v Los Angeles se dlouho nezdržel, jelikož mu nevyšlo předem domluvené spolubydlení. Kvůli tomu se vrátil domů do Houstonu, kde ho ovšem jeho rodiče, zklamaní z toho, že odešel z univerzity, vyhodili z domu. Scott se proto znovu vrátil do Los Angeles, kde přespával na gauči na koleji u svého kamaráda. V Los Angeles se nadále věnoval produkci, rapper T.I., majitel imprintu Grand Hustle Records při jedné z návštěv města uslyšel Scottovu produkci a nechal ho pozvat do svého studia.

Owl Pharaoh a Days Before Rodeo (2012 až 2014).

U labelu Grand Hustle vydal v roce 2013 svůj první mixtape "Owl Pharaoh", na projekt dohlížely hvězdy T.I. a Kanye West. Téhož roku se dostal do výročního článku o nadějných talentech "Freshman Class of 2013" časopisu XXL. Z mixtape pochází jeho první komerční singl „Upper Echelon“ (ft. T.I. a 2 Chainz).  O rok později následoval druhý mixtape "Days Before Rodeo", na kterém se nachází například singl „Mamacita“ (ft. Rich Homie Quan a Young Thug). Na jaře 2015 se vydal na své první větší turné The Rodeo Tour.

Rodeo a Birds in the Trap Sing McKnight (2015 až 2016).

V červnu 2015 vydal svůj první komerčně úspěšný singl „3500“ (ft. Future a 2 Chainz). Píseň se umístila na 82. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a získala zlatou certifikaci. V červenci následoval hit „Antidote“, který se umístil na 16. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a obdržel 3× platinovou certifikaci. Debutové album "Rodeo" vydal v září 2015. Na albu hostovaly hvězdy jako The Weeknd, Kanye West, Justin Bieber, Young Thug, Juicy J a další. Album debutovalo na 3. příčce žebříčku Billboard 200 s 85 000 prodanými kusy v první týden prodeje (po započítání streamů). Později album obdrželo certifikaci platinová deska.  Již v lednu 2016 oznámil, že usilovně pracuje na dalším albu. Ačkoliv album "Birds in the Trap Sing McKnight" bylo vydáno až v září 2016, předcházelo mu vydání singlu „Pick Up the Phone“ (s Young Thug) (43. příčka, 2× platinový singl). Po vydání alba byla dalším singlem zvolena píseň „Goosebumps“ (ft. Kendrick Lamar) (32. příčka, 4× platinový singl). Album debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200 s 88 000 prodanými kusy v první týden prodeje (po započítání streamů). Později album obdrželo certifikaci platinová deska. V téže době spolupracoval na singlu „Champions“ (od Kanye West, Big Sean, Desiigner (ft. 2 Chainz, Travis Scott, Yo Gotti a Quavo)) z tehdy plánované kompilace labelu GOOD Music "Cruel Winter". Píseň se umístila na 71. příčce a obdržela platinovu certifikaci.

Huncho Jack, Jack Huncho a Astroworld (2017 až...).

Na jaře 2017 vystupoval na turné Birds Eye View. V létě navázal se světovou turné Birds Eye View Tour, kdy vystupoval zejména na festivalech a v menších klubech. V dubnu oznámil, že nahrává společný projekt s rapperem Quavem z tria Migos. Album "Huncho Jack, Jack Huncho" bylo vydáno v prosinci 2017. Debutovalo na 3. příčce žebříčku Billboard 200 s 90 000 prodanými kusy v první týden prodeje. Z alba se v žebříčku Billboard Hot 100 umístilo sedm písní, všechny ve druhé polovině žebříčku. Téhož roku hostoval na úspěšných singlech „Portland“ (od Drakea), „Love Galore“ (od SZA) nebo „Sky Walker“ (od Miguela).  V květnu 2017 vydal singl „Butterfly Effect“ (50. příčka, 3× platinový singl). V pozdním létě 2017 vystupoval jako host na turné DAMN. Tour rappera Kendricka Lamara. Od té doby se věnoval nahrávání svého třetího alba. V květnu 2018 vydal singl „Watch“ (ft. Lil Uzi Vert a Kanye West) (16. příčka), ten se ovšem na konečný seznam písní alba nevešel. Album "Astroworld" bylo vydáno v srpnu 2018. Album debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200 s 537 000 prodanými kusy v první týden prodeje (269 000 prodaných kusů a 349 milionů streamů). Všech 17 písní z alba se díky streamům umístilo v žebříčku Billboard Hot 100. Nejúspěšnější byly „Sicko Mode“ (1. příčka, 7× platinová certifikace), „Stargazing“ (8. příčka, platinová certifikace), „Carousel“ (24. příčka), „R.I.P. Screw“ (26. příčka) a „Stop Trying to Be God“ (27. příčka). Později byly jako singly vydány píseně „Yosemite“ (ft. Gunna a NAV) (25. příčka, 2× platinový singl) a „Wake Up“ (ft. The Weeknd) (30. příčka). Do konce roku 2018 se alba prodalo celkem 1 405 000 ks. V lednu 2019 album obdrželo certifikaci 2× platinová deska.  V roce 2018 také spolupracoval na soundtracku k filmu "Black Panther". Jeho společná píseň s Kendrickem Lamarem „Big Shot“ se umístila na 71. příčce. Dále hostoval na singlech „Zeze“ od Kodaka Blacka (ft. Offset) (2. příčka, 4× platinový singl) a „Let It Fly“ od Lil Waynea (10. příčka).  Od listopadu 2018 do března 2019 procestoval se svým turné "Astroworld – Wish You Were Here Tour" USA a Kanadu, kde vyprodával stadiony s průměrnou účastí kolem 15 000 fanoušků. V dubnu opět obsadil rádia jako host na singlu rappera Young Thuga „The London“, na kterém hostoval ještě J. Cole (12. příčka, 2× platinový singl). V létě byl přiván na singl Eda Sheerana „Antisocial“ (37. příčka) z projektu "No.6 Collaborations Project".  V srpnu 2019 o něm na Netflixu vyšel dokumentární film s názvem "", který sám produkoval. V říjnu 2019 vydal nový singl „Highest in the Room“, který debutoval na 1. příčce žebříčku Billboard Hot 100 jako jeho teprve druhý. Na konci roku vyšlo kompilační EP jeho labelu Cactus Jack Records nazvané "JackBoys". Kompilační EP obsahovalo remix singlu „Highest in the Room“, na který přibyli zpěvačka Rosalía a rapper Lil Baby. Po vydání debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200 se 154 000 prodanými kusy (po započítání streamů) během prvního týdne prodeje v USA. Vedle Travise Scotta se na EP objevili členové labelu Cactus Jack Records Sheck Wes, Don Toliver, Luxury Tax a DJ Chase B.  V dubnu 2020 spolupracoval s Epic Games na virtuálním koncertu ve hře Fortnite Battle Royale. Koncert vytvořil nový streamovací rekord, když ho v jednu chvíli současně sledovalo 12,3 milionu hráčů. Poprvé zde také vystoupil s novým singlem „The Scott’s“ (ft. Kid Cudi). Singl „The Scotts“ debutoval na první příčce žebříčku Billboard Hot 100.

Osobní život.

Od dubna 2017 byl ve vztahu s televizní celebritou Kylie Jenner. V únoru 2018 se páru narodila dcera Stormi. V říjnu 2019 se rozešli a Stormi mají ve střídavé péči. Brzy poté se ale objevily spekulace, že se pár dal znovu dohromady a v lednu 2020 se spekulace potvrdily

Jacques Berman Webster II (* 30. dubna 1992, Houston, Texas), spíše známý pod svým pseudonymem Travis Scott je americký rapper, zpěvák, textař a hudební producent. V roce 2012 získal svou první nahrávací smlouvu se společností Epic Records, o rok později se upsal také imprintu Grand Hustle Records. V červenci 2015 vydal svůj hit „Antidote“, který se umístil na 16. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a obdržel 3× platinovou certifikaci. V září následovalo vydání jeho debutového alba "Rodeo". O rok později vyšlo jeho druhé album "Birds in the Trap Sing McKnight", ze kterého pochází další hit „Goosebumps“ (ft. Kendrick Lamar) (32. příčka, 4x platinový singl). V roce 2017 vydal společné album s rapperem Quavem s názvem "Huncho Jack, Jack Huncho". V srpnu 2018 vydal své třetí album "Astroworld". V prosinci 2019 vydal společně se svým labelem Cactus Jack Records album "JACKBOYS".

Travis Scott (* 30. April 1992 in Houston, Texas; richtiger Name "Jacques Berman Webster II") ist ein US-amerikanischer Sänger, Rapper und Musikproduzent.


105. ročník.

Prvním hracím termínem byl víkend od 4. do 6. března. Poté, co se 28. března 2015 Kosovo stalo padesátým členem evropské tenisové federace, bylo v prosinci téhož roku potvrzeno, že se Davis Cup 2016 stane prvním ročníkem, do něhož kosovská reprezentace nastoupila, a to v rámci třetí skupiny euroafrické zóny.  Polsko hrálo světovou skupinu poprvé v historii. Na úvod v Gdaňsku podlehlo Argentině 2:3 na zápasy. Česká republika se v této fázi soutěže popatnácté, a poprvé od roku 2005, utkala s Německem, které vyhrálo poslední čtyři vzájemná utkání. Češi zdolali německý tým naposledy předtím v roce 1974 a drželi pasivní zápasovou bilanci 4:10. Z Hannoveru si však odvezli výhru 3:2 na zápasy.  Nový rekord Davis Cupu vytvořil nehrající kapitán ruského týmu Šamil Tarpiščev v úvodním kole první skupiny euroafrické zóny. Rusko v něm porazilo Švédsko 5:0 na zápasy, což pro Tarpiščeva znamenalo 55. vítězný mezistátní duel v roli nehrajícího kapitána. Překonal tak 54 výher Neala Frasera, který 24 let vedl australské družstvo. Tarpiščev k týmu nastoupil v prvním kole světové skupiny ročníku 1997 proti Jihoafrické republice a na lavičce sovětského družstva působil již v sedmdesátých letech 20. století.  Kypřan Marcos Baghdatis také v březnu překonal daviscupový rekord Švéda Björna Borga v sérii nejvyššího počtu singlových výher bez přerušení. Ve třetí skupině euroafrické zóny, hrané v Tallinnu, čtyřmi vítězstvími prodloužil šňůru neporazitelnosti na 36 zápasů. Borg držel rekord 35 let s počtem 33 výher z dvouhry. Poslední kdo Baghdatise v soutěži porazil byl gruzínský hráč Irakli Labadze v ročníku 2003. Od svého debutu v roce 2000 ztratil Kypřan jen tři singly a celková bilance činila 47–3. Borg dosáhl během kariéry poměr z dvouhry 37–3 na 21 mezistátních zápasů. V závěru listopadu 2016 hostilo Chorvatsko v záhřebském finálovém duelu Argentinu, která držela předchozí aktivní bilanci výher 3–0. Chorvaté se po sobotní čtyřhře ujali vedení 2:1 na zápasy a v otevíracím nedělním singlu obou jedniček vedl Chorvat Marin Čilić nad Juanem Martínem del Potrem již 2–0 na sety. Zbylou sadu se mu však získat nepodařilo a po téměř pětihodiném dramatu odešel poražen 2–3 na sety. V závěrečné dvouhře již dominovala argentinská dvojka Federico Delbonis, který proti Ivu Karlovićovi neztratil ani sadu. Po prohraných finále z let 1981, 2006, 2008 a 2011 tak Argentina poprvé vybojovala salátovou mísu pro šampiony soutěže.

Baráž o Světovou skupinu.

Baráž o Světovou skupinu představovala osm mezistátních utkání mezi postupujícími družstvy z 1. skupin regionálních zón a poraženými týmy v prvním kole Světové skupiny. Vítězové si zajistili účast ve Světové skupině 2017. Poražení sestoupili do 1. skupin tří regionálních zón následujícího ročníku. Duely proběhly mezi 16. až 18. zářím 2016.

Americká zóna.

1. skupina.

Nasazené týmy.

Nasazené týmy obdržely volný los do druhého kola.

3. skupina.

Třetí skupina se koná mezi 11. až 16. červencem 2016 v bolivijském La Pazu na otevřených antukových dvorcích.

Zóna Asie a Oceánie.

1. skupina.

Nasazené týmy.

3. skupina.

Třetí skupina se konala mezi 11. až 16. červencem 2016 v íránské metropoli Teheránu na otevřených antukových dvorcích.

4. skupina.

Čtvrtá skupina se konala mezi 13. až 16. červencem 2016 v jordánské metropoli Ammánu na otevřených antukových dvorcích.

Zóna Evropy a Afriky.

1. skupina.

Nasazené týmy.

3. skupina evropské podzóny.

Třetí skupina se konala mezi 2. až 5. březnem 2016 v estonské metropoli Tallinnu na krytých dvorcích s tvrdým povrchem. Blok A  Blok B  Blok C  Blok D 'a'postoupily do 2. skupiny euroafrické zóny 2017

3. skupina africké podzóny.

Třetí skupina se koná mezi 13. až 16. červencem 2016 v madagascarské metropoli Antananarivu na otevřených antukových dvorcích.

Davis Cup 2016, oficiálně se jménem sponzora Davis Cup by BNP Paribas 2016, představoval 105. ročník nejdůležitější týmové soutěže mužů v tenise, které se účastnilo 135 národních družstev. Obhájcem titulu byl tým Velké Británie, která v předchozím ročníku získala salátovou mísu po 79 letech, což znamenalo rekordní interval mezi dvěma tituly.

2016 wurde der Davis Cup zum 105. Mal ausgetragen. 16 Mannschaften spielten in der Weltgruppe um den Titel. Argentinien besiegte im Endspiel Kroatien mit 3:2 und gewann dadurch erstmals den Davis Cup.


Historie.

Pozemky dostal Thomas Hay v roce 1572 od svého otce, sira Thomase Hay, který byl tajemníkem královny Marie Stuartovny a poslední opat z Glenluce Abbey. Rod Hay z Parku je malou větví potomků hrabat z Errolu. Jak napovídá nápis nade dveřmi, Thomas Hay si zde v roce 1590 postavil nový dům pro sebe a svou ženu Jonet Macdowell. Říká se, že ke stavbě byl použit kámen z kláštera Glenluce Abbey. Park byl postaven ve stylu zemanských „věžových domů“ z 16. století. Na první pohled vypadá prostě, ale uvnitř je zdatnou ukázkou kamenické práce. Kolem domu se nacházely dnes již zaniklé zahrady. Dům byl rozšířen v 18. století, kdy byly zvětšena okna a přibylo obložení stěn hlavního sálu. Také přibyly dvě malá křídla na severním a jižním rohu, která vytvářela semknuté nádvoří. Kolem roku 1830 byl dům svými majiteli opuštěn. Vybavení bylo převezeno do Dunragitu, který byl domovem sira Johna Dalrympla-Haye, který Park zdědil po své matce. První patro domu bylo užíváno jako skladiště a v nízké přístavbě bydlel starý farmář. Přistavěná křídla byla obývána ještě roku 1912, ale v roce 1950 již byla opuštěna. V roce 1949 byl dům převeden na Ministerstvo práce, které nechalo opravit střechy, ale také byly odstraněny podlahy a přistavěná křídla. V 70. letech si dům vzal pod správu památkový orgán Historic Scotland, který nechal zhotovit nová okna a podlahy, ale stěny zůstaly holé a v horních patrech chyběly stropy. Park zůstávál prázdný a nevyužíitý až do roku 1993, kdy byl pronajat neziskové organizaci Landmark Trust, která dokončila renovace interiérů a v současnosti dům nabízí k rekreačnímu ubytování.

Popis.

Věž nebyla postavena k obraně, byla pohodlným sídlem pro místního zemana. Ačkoli zvenčí vypadá prostě, uvnitř je sofistikovanou stabou. V přízemí se nachází tři místnosti se zaklenutými stropy, které byly používány jako kuchyně, spižírna a sklep. Nad tím se nachází hlavní sál s rozměry 6,7 m na 5,2 m. Zde se nachází velkorysý krb a soukromé schodiště vedoucí do ložnic pána domu. Každý pokoj má svou vlastní vestavěnou „garderobu“. Hlavní točité a široké schodiště vede od hlavního vchodu a vede do tří hlavních pater. V podkroví nad schodištěm je malý pokoj. Druhé patro je rozděleno na dva velké pokoje s krby a poslední patro sloužilo jako pokoje pro služebnictvo.

Castle of Park je věžový dům půdorysu ve tvaru L blízko Glenluce ve správní oblasti Dumfries a Galloway ve Skotsku. Patří pod památkovou ochranou kategorie A.

Castle of Park, auch Park Hay, Park o’ Luce, Park Castle oder Park House, ist ein Tower House nahe der schottischen Ortschaft Glenluce in der Council Area Dumfries and Galloway. 1972 wurde das Bauwerk in die schottischen Denkmallisten in der höchsten Denkmalkategorie A aufgenommen. Bis 2001 war es des Weiteren als Scheduled Monument klassifiziert. Der Schutzbereich wurde in diesem Jahr neu definiert und umfasst heute nicht mehr das Tower House.


Historie.

Jako malé experimentální jeviště otevřel klub Reduta své brány poprvé koncem roku 1957, přičemž bývalou noční vinárnu díky nápadu ctižádostivých umělců a podnikavému duchu pana vedoucího brzy změnil v jednu z nejpozoruhodnějších scén, jaké tehdejší Státní divadelní studio provozovalo. A proč název Reduta? Reduty byly ve starém Řecku místa, kde se provozovala zábava, hudba. Celkové politické uvolnění podnítilo v roce 1958 snahy mnohých umělců co nejsvobodněji se vyjádřit k době, v níž žili. A právě Reduta se stala prvním z nové vlny rodících se malých jevišť, jež hluboce a významně ovlivnila divadelní a hudební vývoj nejen své doby, ale i příštích desetiletí.  Divadelní představení v Redutě byly svéráznou formou moderního literárního kabaretu, nazývaly se Text-appealy a jejich snahou bylo co možná nejpříměji na diváky zapůsobit (apelovat) textem, a to vypravovaným, hraným nebo zpívaným. Tyto večery si brzy získaly velkou oblibu a jejich tvůrci – výborně improvizující herec Ivan Vyskočil a mimořádně talentovaný textař a zpívající kontrabasista Jiří Suchý – jich pro Redutu spolu se svými hosty připravili více než čtyřicet. Hudebně divadelní představení se nejednou změnila v jam session, kde se brzy začali scházet vůdčí tuzemští jazzmani. Po několika letech Reduta začíná ve svých prostorách souběžně provozovat dvě scény – jazzový klub na jedné, a kabaretně-divadelní pódium na straně druhé.  Popularitu Reduty v šedesátých letech minulého století podporuje příchod nových autorů a protagonistů, rozvíjejících tradici text-apelového kabaretu. Jejich úspěšná činnost se však po okupaci sovětskými vojsky roku 1968 stále více komplikuje díky nevůli oficiálních strážců kultury. V 70. letech se Reduta stává scénou tehdy monopolní umělecké agentury Pragokoncert. Díky důsledně uplatňované normalizační kulturní politice začíná divadelní Reduta ztrácet svoji tvář a stále více se vzdaluje své původní text-appealové tradici. S nástupem osmdesátých let jsou to pak zejména jazzová vystoupení, která jsou projevem svobodné a nekonformní vůle jako předtím text-appealové kabarety. Díky jejich věhlasu se Reduta stává vyhledávaným střediskem umělecké inteligence a po dlouhou dobu hraje integrující roli v nepříliš bohatém spektru pražského kulturního života.  Paradoxně také především díky produkci agentury Pragokoncert, která do socialistického Československa přiváží mezinárodně proslulé osobnosti, jakými jsou či byly Wynton Marsalis, Chris Barber, Aki Takase, Albert Mangelsdorff, Cecil Taylor, Karin Krog, Tony Scott, Enrico Rava, Tomasz Stanko a jiní, zde dochází během oblíbených nočních jamm-sessions ke kontaktu avantgardní umělecké scény s intelektuálními kruhy z řad disentu, z nichž se později rodí nová politická garnitura. Reduta se tak koncem osmdesátých let stává, a to nejen díky svému umístění na Národní třídě, jedním z center „sametové revoluce“, jedním z míst ovlivňujícím novou uměleckou i politickou kulturu. Místem, kde se v dalších letech setkávají osobnosti politické a kulturní scény, místem mnoha dalších velikánů, stejně jako amerického prezidenta Billa Clintona, který se zde v roce 1994 jako amatérský hráč na tenorsaxofon aktivně zapojil do tradičního jam session.  Kromě jiného zde také hrával Jiří Suchý na kontrabas a Jiří Šlitr na klavír, kteří se zde na konci 50. let vůbec poprvé seznámili a začali posléze spolupracovat a poté spoluzaložili Divadlo Semafor. Po nějakou dobu zde hrálo i Divadlo Járy Cimrmana.

Současnost.

Velmi pestrý hudební program se mimo jiné člení na MONDAY'S NEW FACES, při kterém se mohou diváci seznámit s mladými talenty, úterní HVĚZDY A LEGENDY ČESKÉHO JAZZU, páteční BIG BANDY, sobotní TRADIČNÍ JAZZ a DIXIELAND, nedělní SUNDAY'S DELIGHT.  Ačkoliv je Reduta známa především obzvláště jako jazzový klub, divadelní dramaturgie divadla Reduta hraje marionetové a černé divadlo. V současnosti je na programu černo-divadelní představení Magic Trip to Prague a moderní marionetové zpracování známé opery od Wolfganga Amadea Mozarta Don Giovanni di Praga.  Zvláštní specialitou klubu je uvádění big bandů. Zde je divák a posluchač zcela ponořen v malém prostoru klubu do dění na pódiu. Stává se jakoby součástí orchestru.

Reduta Jazz Club je kulturní podnik ve středu Prahy, sídlící na Národní třídě na Novém Městě v městské části Praha 1 blízko Národního divadla. Je nejstarším jazzovým klubem v Praze. Známý je především návštěvou známých osobností, Billem Clintonem, Václavem Havlem a dalšími.

Reduta Jazz Club beziehungsweise Reduta Theater, in der Regel einfacher als Reduta genannt und bekannt, ist eine bekannte Einrichtung der Theater- und Musikszene in Prag, ursprünglich eine Weinstube, später ein Jazz Club und Musiktheater. Nach 1957/1958 wurde Reduta zum Zentrum und Anziehungspunkt für Schauspieler, Sänger, Musiker, und Literaten und zum Schmelztiegel der späteren avantgardistischen Kultureinrichtungen ähnlicher Art und vor allem der tschechoslowakischen Kleinkunstbühnen wie beispielsweise Semafor, Divadlo Na zábradlí, Kladivadlo, Paravan und anderen. Es ist außerdem eine bedeutende Bühne für Jazzmusiker aus der ganzen Welt.


Historie.

První písemná zmínka o vesnici je z roku 1324. Přesná doba vzniku Drahlína není, jak je to obvyklé u českých vesnic, známa. Místní patrioté by rádi viděli její původ až v dobách Svatého Václava, který dle pověsti zde navštívil svoji matku Drahomíru na hrádku, nesoucím její jméno, což však není pravděpodobné. Spíše se dá věřit, že název vznikl ze slova „drahá“, které označuje pozemky pro pastvu dobytka z celé osady či souvislost se slovem „drahý“ ve smyslu je nám drahý.  V roce 1324 seděl na tvrzi Heřman z Drahlína, předek pánů z Valdeka, kteří vlastnili Liteň. V roce 1390 se Drahlín připomíná jako součást vlastnictví panství Liteň. V roce 1413 koupili tvrz Dobeš z Tmáně a Zdeněk z Podmokel od svých manželek. Tvrz byla pravděpodobně čtvercová s valy a příkopem. Zanikla již v průběhu 15. století a zachoval se z ní jen malý terénní útvar. Od roku 1533 se Drahlín připomíná již jako součást panství hlubošského, takže patřil před třicetiletou válkou Vtelenským z Vtelna a v roce 1623 Bechyňům z Lažan, dále pak Ottingen - Wallersteinům. V 18. století ho vlastnili opět Bechyňové z Lažan, poté Hochbergové z Hennersdorfu, jejichž poslední potomek dal panství do loterie, z které je vykoupil kníže Schonberg-Waldenburg v roce 1816. V roce 1835 se stává panství majetkem hraběte Ludvíka de Pourtales.  Karel Vtelenský ze Vtelna byl potrestán za účast na stavovské povstání propadnutím poloviny svého majetku. V polích v okolí vesnice se nacházejí staré haldy, které svědčí o povrchovém dobývání železných rud, snad i zlata. Zdejší občan Matěj Beneš se s několika společníky pokusil ještě roku 1856 dobývat zlato, narazil však na mohutný pramen vody a tím dolování skončilo.  Po třicetileté válce v roce 1650 měla obec 6 sedláků a 8 chalupníků, což nebylo na podhorskou obec v dobách prudkého úbytku obyvatelstva zase tak špatné. V soupisu tehdejších obyvatel se vyskytují jména, která jsou dodnes na Příbramsku velice častá (Šrámek, Charvát, Strniště, Bílek, Bečvář, Holý, Plecitý, Uhlíř, Veselý, Neubauer atd.). V historii 18. století a poloviny 19. století stojí za zmínku zavedení popisných čísel v roce 1780 či prvně zvolená samospráva v Hluboši roku 1850. Velkou událostí bylo zřízení školy v domě Jana Beneše v roce 1870, takže děti již nemusely chodit do několik kilometrů vzdálené Hluboše. O 4 roky později však postihlo obec neštěstí v podobě šíleného pasáka Václava Macegicky, který se chtěl pomstít hospodáři Matěji Kohoutovi a založil v obci požár, který zničil 8 usedlostí. Obec se však z neštěstí brzo vzpamatovala a o tři roky později již otevírá svoji vlastní školu. V roce 1879 se pak odděluje Drahlín a Sádek od Hluboše a volí si nového starostu Františka Havránka.  Počátkem století se však spojené obce rozdělují a úspěšně se rozvíjejí až do nešťastné první světové války. Ta skosila v okrese Příbram přes tisíc mladých mužů, řada občanů též podlehla smrtonosné španělské chřipce na konci války a těsně po jejím skončení. Těsně před válkou žilo v Drahlíně 849 osob v 50 domcích, z nichž 27 padlo ve válce a několik podlehlo španělské chřipce. I v Drahlíně došlo k úbytku obyvatelstva mezi válkami, které se stěhovalo do měst, především však do Prahy. Počátkem 30. let měla obec 734 obyvatel.  Německá okupace znamenala jako pro ostatní české obyvatelstvo nejen strádání ekonomické, ale i přímá ohrožení života. V roce 1942 byla řada zdejších občanů totálně nasazena v Německu, kde byli vystaveni nebezpečí spojeneckých náletů na německá města a továrny. I v Drahlíně se projevila zvýšená tvrdost nacistů ve 2. polovině válečného období, kdy zvláště přísně stíhali nejen jakékoliv podezření z odbojové činnosti, ale i zatajování zásob masa a obilí. Sedlák V. Kuba byl při razii 30. ledna 1943 zatčen za ukrývání dvou metráků obilí a odsouzen na dva a půl roku vězení, ze kterého se šťastnou náhodou vrátil po pobytu v několika nacistických věznicích. Totéž štěstí neměl 36letý Emanuel Brynda, který byl v srpnu 1943 zatčen gestapem a zemřel v koncentračním táboře Buchenwald koncem války při náletu.  Po druhé světové válce obyvatelstva opět ubylo, protože řada z nich odešla do vysídlených oblastí v pohraničí či do prudce se rozvíjejících průmyslových center v Příbrami, Kladně či Praze, takže v roce 1952 měla obec již jen 488 obyvatel. V souvislosti se zánikem vojenského újezdu Brdy bylo k 1. lednu 2016 k obci připojeno katastrální území "Drahlín v Brdech", které vzniklo k 10. únoru 2014. Toto území má rozlohu 2,254725 km2 a je zde evidováno 0 budov a 0 obyvatel.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Drahlín "(734 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Drahlíně, 4 hostince, krejčí, 2 obuvníci, obchod s lahvovým pivem, 2 řezníci, 3 obchody se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Drahlín, 2 švadleny, 2 trafiky, truhlář, obchod s uhlím.

Přírodní poměry.

Na západním okraji vesnice leží přírodní památka Louky u Drahlína.  Dne 22. prosince 2004, podle přílohy nařízení vlády č. 132/2005 Sb., byla část obce Malý Drahlín vyhlášena jako evropsky významná lokalita "Malý Drahlín", jako lokalita číslo CZ0213044 byla vyhlášena zvláště chráněným územím v kategorii PP.

Členění obce.

Obec se nečlení na části, má ale dva základní sídelní jednotky: Dále od 1. ledna 2016 má obec kromě katastrálního území "Drahlín" i katastrální území "Drahlín v Brdech" vyčleněné ze zrušeného vojenského újezdu Brdy.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012  Obcí vede cyklotrasa č. 302 Dolní Líšnice – Příbram – Drahlín – Jince – Hořovice.

Služby.

Obec má vlastní mateřskou školu, knihovnu, je zde klub TJ Sokol, pod který spadají oddíly fotbalového mužstva mužů, žáků a oddíl hráčů stolního tenisu. V obci je travnaté fotbalové hřiště, asfaltový a antukový tenisový kurt a krytá tělocvična.  Nad obcí se tyčí na kótě 709 m (Sádka), v nadmořské výšce 695 m, radioreléová stanice s názvem Malý Drahlín, která je v současnosti využívána hlavně jako vysílač pro radiové stanice a je významnou dominantou Brdského hřebenu nad obcí.

Obec Drahlín se nachází v okrese Příbram ve Středočeském kraji. Obec je vzdálená asi 9 km severozápadně od města Příbrami. Žije zde obyvatel.

Drahlín (deutsch "Drahlin", auch "Drachlin") ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer nordwestlich des Stadtzentrums von Příbram und gehört zum Okres Příbram.


Život.

Alžběta byla dcerou kyjevského knížete Jaroslava Moudrého a švédské princezny Ingegerd Olofsdotter, dcery Olofa Skötkonunga. Jejími sestrami byly francouzská královna Anna Kyjevská a uherská královna Anastázie Rurikovna. Během zimy 1043–44 se Alžběta provdala za norského prince Haralda Sigurdssona, bratra Olafa II. Norského.  Olaf II. byl zabit roku 1030 v bitvě u Stiklestadu, při snaze získat zpět království na Knutuvi Velikém. Harald byl v téže bitvě zraněn, poté opustil Norsko a s družinou válečníků se dostal na Rus, kde sloužil ve vojsku Alžbětina otce Jaroslava. Poté byl ve službách byzantských vládců. Alžběta byla adresátkou Haraldových přeživších básní, ve kterých lamentuje nad nedostatkem její náklonnosti vůči němu. V roce 1045 se Harald vrátil do Norska, kde se stal o rok později spoluvládcem svého synovce Magnuse I. Po smrti mladého Magnuse v roce 1047 se Harald stal jediným vládcem Norska.  Manželství Haralda a Alžběty zdokumentoval pouze básník Stuv Blinde, o jejím pobytu v Norsku žádné dokumenty nejsou. V roce 1048 se Harald oženil s jinou ženou, Torou Torbergsdatter. Je tedy možné, že Alžběta zůstala ve své domovině nebo že zemřela cestou do Norska. To by však znamenalo, že matkou Haraldových dcer Marie a Ingegerdy by byla Tora, což není považováno za pravděpodobné. Marie byla zasnoubená s Øysteinem Orre fra Giske, který by v takovém případě byl jejím strýcem. Je možné, že Tora byla Haraldova konkubína, ne manželka.  V roce 1066 Harald zahájil invazi do Anglie, během které zemřel. Podle tradičního vyprávění se Alžběta s dcerami vydaly do Anglie společně s Haraldem a Marie zemřela, když se dozvěděla o otcově smrti. Alžběta s druhou dcerou Ingegerdou se poté vrátily s flotilou do Norska. Během této výpravy musela Alžběta zůstat na Orknejích. Nejstarší ságy však tvrdí, že to byla Tora, ne Alžběta, kdo na této výpravě Haralda doprovázel. Tato verze je také pokládána za pravděpodobnější, protože Tora byla sestřenicí jarla z Orknejí.  Adam z Brém píše, že matka krále Olafa III. se znovu provdala buď za Svena II. Dánského nebo nejmenovaného švédského krále, ale toto není potvrzeno. Není také jasné, jestli je tím myšlena skutečná Olafova matka Tora nebo jeho nevlastní matka Alžběta. Rok jejího úmrtí je neznámý.

Alžběta Jaroslav(ov)na Kyjevská (rusky "Елизавета Ярославна", norsky "Ellisiv" nebo "Elisaveta"; 1025 – 1067) byla kyjevská princezna a norská královna, manželka Haralda III.

Elisabeth von Kiew (auch "Ellisiv"; * 1025; † nach 1066) war eine Prinzessin der Kiewer Rus und die Ehefrau des norwegischen Königs Harald III. Hardråde.


Biografie.

Vystudoval gymnázium v Krakově, kde maturoval roku 1894. Pak studoval medicínu na Jagellonské univerzitě. Už během studií byl členem studentských organizací. Roku 1900 se stal odpovědným redaktorem listu "Krytyka". V letech 1904–1907 pracoval jako lékař nemocniční pokladny v Krakově, od roku 1907 do roku 1914 a znovu v letech 1917–1918 pak zastával funkci ředitele okresní nemocniční pokladny v Podgórze. Od roku 1908 byl městským radním a od roku 1912 předsedou střeleckého spolku v Podgórze. V době svého působení v parlamentu se uvádí jako lékař nemocniční pokladny v Podgórze.  V roce 1895 se stal členem pozdější Polské sociálně demokratické strany Haliče a Slezska a v letech 1904–1919 byl členem jejího výkonného výboru (v období let 1904–1913 tajemníkem výkonného výboru).  Působil také coby poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl v doplňovacích volbách do Říšské rady roku 1913, konaných podle všeobecného a rovného volebního práva. Byl zvolen za obvod Halič 19. Byl zvolen 23. září 1913 a poslanecký slib složil 21. října 1913. V parlamentu nahradil rezignujícího poslance Witolda Korytowského.  V roce 1913 se uvádí jako polský sociální demokrat. Po volbách roku 1913 byl na Říšské radě členem poslaneckého Polského klubu.  Za první světové války působil v letech 1914–1917 v polských legiích jako vojenský komisař Jędrzejowě a Słomnikách. Od roku 1914 byl polním lékařem, od roku 1915 hlavním lékařem 4. pěchotního pluku. Od roku 1916 zastával post náčelníka (od roku 1917 zástupce náčelníka) zdravotnického odboru polských legií. V letech 1918–1919 působil jako náčelník zdravotnického odboru u Polské likvidační komise.  Jeho politická dráha pokračovala i v meziválečném období. V roce 1916 se stal městským radním v Krakově a od roku 1922 do roku 1923 byl náměstkem starosty Krakova. Od roku 1919 patřil k Polské socialistické straně. V letech 1924–1925 zasedal v jejím výkonném výboru. V roce 1928 se ovšem se stranou rozešel, rezignoval na všechny stranické funkce a přiklonil se k provládnímu táboru. Ve formaci Bezpartyjny Blok Współpracy z Rządem vedl od roku 1931 dělnickou sekci.  Od roku 1919 do roku 1929 byl poslancem polského Sejmu (do roku 1922 ústavodárný Sejm). Zastupoval poslanecký klub Związek Polskich Posłów Socjalistycznych, později nazývaný Związek Parlamentarny Polskich Socjalistów. V roce 1922 byl jeho místopředsedou. Na mandát v Sejmu rezignoval 22. března 1929. Od roku 1930 až do své smrti roku 1938 zasedal coby člen Polského senátu. V senátu od roku 1930 reprezentoval Bezpartyjny Blok Współpracy z Rządem, od roku 1935 klub Parlamentarna Grupa Pracy.  V roce 1927 se stal vrchním lékařem v nemocniční pokladně v Krakově. V letech 1929–1932 působil ve funkci ředitele krajského svazu nemocničních pokladen. V letech 1934–1935 pracoval coby lékař sociální pojišťovny v Krakově. Získal Řád Polonia Restituta

Emil Bobrowski (18. dubna 1876 Niepołomice – 12. dubna 1938 Krakov) byl rakouský lékař a politik polské národnosti z Haliče, na počátku 20. století poslanec Říšské rady, v meziválečném období poslanec Sejmu a člen Polského senátu. Původně politik polské sociální demokracie, od konce 20. let se přiklonil ke spolupráci se sanačním režimem.

Emil Bobrowski (* 18. April 1876 in Niepołomice, Galizien; † 12. April 1938 in Krakau) war ein polnischer Mediziner und Politiker (Polnische Sozialdemokraten). Er war Abgeordneter zum Österreichischen Abgeordnetenhaus, Mitglied des verfassungsgebenden Sejms, Mitglied des Sejm und des Senats sowie Vizebürgermeister von Krakau.