Definice.

Diagnostický a statistický manuál mentálních poruch (DSM-IV) definuje (všeobecněji) látkovou závislost jako:  Dle Světové zdravotnické organizace (WHO) je drogová závislost definována jako  Látková závislost může být diagnostikována jako fyzická závislost, zjištění tolerance nebo abstinenčních komplikací, nebo bez fyziologické závislosti.  Koncept drogové závislosti má více odlišných definicí. Některé zdroje přikládají termínu „drogová závislost“ stejný význam jako má „látková závislost,“ jiné například označují termínem „drogová závislost“ jen užší okruh, který zahrnuje pouze drogy, které průkazně vyvolávají toleranci nebo abstinenční příznaky.

Historie.

Omamné látky jsou velmi starého původu. Také zvířata užívají drogy. Užívání psychoaktivních drog člověkem sahá do prehistorie. Již jeskynní malířství odpovídá transu a užívání drog. Dále je popsáno jejich užívání už ve starověkém Egyptě, Mezopotámii či Krétě. Každopádně, zde se spíše jednalo o rituální či lékařské použití, a proto nemůžeme jednoznačně hovořit o drogové závislosti.  K velkému využívání drog dochází až v 19. století, kdy už v Americe a Evropě je farmaceutický průmysl schopen izolovat z přírodních látek čistou drogu. Drogy byly v 19. století velice rozšířené, ale ještě pořád nemůžeme hovořit o závislosti, jednalo se spíše o rekreační používání slabých drog.  Přelom v užívání drog byl vynález injekční jehly v roce 1853. Po tomto objevu již bylo možno aplikovat drogy nitrožilně, čímž se znásobil jejich účinek.  Na přelomu 20. století již začaly vyvstávat první problémy se závislostmi a dalšími jevy provázejícími závislost na drogách. Rovněž se drogy začaly dělit na legální (alkohol, nikotin, v některých zemích i marihuana) a nelegální (kokain, heroin, morfin).  Závislostí jako nemocí se začali vědci zabývat až v 20. století a s tím souvisí i vznik různých definic závislosti na drogách (viz Definice).

Slavné osobnosti závislé na drogách.

Patří sem například Edgar Allan Poe, prokletí básníci Charles Baudelaire, Arthur Rimbaud, Paul Verlaine. Rovněž mnoho rockových a popových hvězd bylo známých svojí drogovou závislostí, například Kurt Cobain. Paul McCartney, který také drogy často užíval, o nich řekl: "„Drogy mohou otevřít mnoho dveří, ale na všechny otázky si člověk musí odpovědět sám.“"

Vznik závislosti.

Motiv.

Častým motivem k začátku braní drog a vytváření závislosti je zvědavost. Mnoho lidí vyzkouší drogu jen proto, že chce zkusit, jaké to je. Dalším možným motivem je stres či životní problém, který daný člověk není schopen řešit jinak, než útěkem. Také často může být iniciátorem parta, k níž daný člověk patří a do které chce patřit i nadále, a proto se nechá k drogám „donutit“. Ovšem pro vybudování závislosti je podstatný vliv negativního prostředí..

1. fáze – Experimentální.

V této fázi drogová závislost začíná. Daný člověk je drogou nadšen – zažívá najednou pocity, které nikdy před tím nezažíval, má najednou mnohem bohatší sny, nápady, pohled na svět. Vše mu jde najednou lehce, s nadhledem, nic mu nedělá starosti. V této fázi ještě není těžké utajit před okolím, že člověk bere drogu. Je to poznat jen náznakově – časté střídání nálad, euforie, laxní přístup k problémům. Droga taky v této době ještě nedá najevo žádné negativní účinky, člověk tedy může být přesvědčený, že výroky o škodlivosti drog jsou jen výmysl na odstrašení. Člověk také v této době ještě nepocítí takovou finanční zátěž, jelikož mu stačí k uspokojení malé dávky drogy. Rovněž v práci nebo ve škole zatím člověk nemá žádné problémy, ba naopak, vlivem drogy se mu může dařit lépe – může být soustředěnější a lépe mu může fungovat paměť. Droga také v této době ještě spolehlivě pomáhá „utápět“ problémy a unikat z reality do ideálního světa, kde problémy neexistují.  Přestože je v této fázi ještě relativně lehké přestat (nevytvořila se ještě fyzická závislost), většina lidí v této fázi nepřestane, jelikož vnímají jen pozitiva, která jim droga přináší. V případě, že člověk v této době přestane, je u něj velmi důležitá příprava na nejrůznější těžké situace, které jej později v životě čekají.  V knize Ještěrka, kde autorka z vlastní zkušenosti popisuje užívání drog je první kontakt s drogou popsán takto: "Napoprvé to byla svalovka z půlky plata.... Trvalo to asi čtvrt hodiny a nic nepřicházelo. Najednou to přišlo, v minutě jsem byla úplně sjetá. Jak to přišlo, prý jsem zezelenala a zbělela, kluci mě drželi tep a báli se o mě. Mně bylo rajsky, lehla jsem si do trávy a rozplývala jsem ve stavu blažeností."

2. fáze – Sociální užívání.

Této fázi se také někdy říká „Víkendové braní.“ V této fázi se již začíná projevovat závislost a droga už začíná být zdrojem problémů. Droga se už musí brát pravidelněji, ve větších dávkách. Daný člověk si však ještě myslí, že má braní drogy pod kontrolou, a že s ním může kdykoliv přestat. Droze se v této fázi začíná přizpůsobovat denní cyklus, a rovněž přátelé (člověk, který bere drogu už si nemá co říct se svými bývalými přáteli a hledá si nové mezi narkomany).  Velkým problémem v tomto období se stává škola či zaměstnání. Člověk již začíná být drogou otupován a zhoršují se jeho schopnosti přemýšlet a pamatovat si. Proto se snižují jeho pracovní čí studijní výkony. Rovněž může mít problémy s tím, že do školy či zaměstnání chodí pod vlivem drogy a jeho reakce se mohou ostatním zdát divné. V této fázi člověk má problém s zvyšující se absencí ve škole či zaměstnání, a proto je donucen často lhát nebo se vymlouvat, vymýšlet si.  Množí se rovněž konflikty s okolím – s rodinou (časté pozdní příchody domů), s učiteli (nevyspalost, nepřipravenost či naprostý nezájem), se spolupracovníky a přáteli (ztráta společné řeči, zájmů, koníčků).  Člověk v této fázi často hledá pomoc u osoby, která je mu blízká nebo jí důvěřuje, ale většinou neřeší problém se závislostí, ale problém s tím, jak nemít spory s rodiči, sourozenci, partnerem/partnerkou, učiteli.  Rovněž přichází v této fázi určité zdravotní problémy, často se jedná o: nespavost, nechuť k jídlu, bolesti hlavy, agresivita, bolest celého těla, deprese či stres.

3. fáze – Každodenní užívání.

V této fázi již člověk ztrácí kontrolu nad drogou a svojí závislostí. Celý jeho život se začíná točit kolem drogy, myslí jen na to, kdy si dá příští dávku. Vše se podřizuje droze – denní režim, morální hodnoty, zaměstnání, přátelé. V tomto období se často dostavují už i finanční problémy, protože se často už na závislost přijde a člověk je vyhozen ze školy či zaměstnání. Získávání peněz na drogy je v tomto období různé – jedinec se často uchyluje ke krádežím, podvodům či prostituci: "Na dýze jsem se seznámila s jedním vojákem.... Vyprávěl mi o svým kámošovi, kterej je ošetřovatel a fetuje.... Pak jsem mu řekla, že taky fetuju. a že bych potřebovala nějaký věci. To zcela změnilo situaci. Slíbila jsem mu, že mu svoje tělo prodám jedině za fet."  Veškeré problémy je schopný člověk v této fázi řešit už jedině drogou, čímž se dostává do hlubších a hlubších problémů, které často vedou až k vyloučení jedince z rodiny, zaměstnání, školy, kruhu přátel na okraj společnosti.  I v této fázi se ještě mnoho lidí snaží přestat, ale sami již toho nejsou schopni, protože už si vytvořili fyzickou závislost. Návrat k normálnímu životu z této fáze je již velmi náročný, člověk má už úplně jiný žebříček hodnot, přátele, jeho rodina ho už často zavrhla a jeho závislost k droze je již velmi silná.

4. fáze – Užívání k dosažení normálu.

Toto je poslední fáze závislosti a často končí smrtí předávkováním čí naprostým selháním organismu. Droga již uživateli v této fázi nic nepřináší, je pro něj jen úlevou od fyzické i psychické bolesti. Dávky již jsou pro tělo téměř na hranici snesitelnosti, jsou však také jedinou věcí, která je schopna ho udržet při životě.  Veškerý život a myšlení jedince se v této fázi točí kolem užívání drogy a jejího získání. Právě se získáváním bývá velký problém, jelikož člověk je již velmi vyčerpaný a rovněž jeho pobyt v bídných sociálních podmínkách se na něm začíná promítat (vychrtlé a neudržované tělo, roztrhané oblečení, na kůži stopy od vpichů). Člověk se neštítí udělat cokoliv pro získání drogy – krádež, prostituce, ale klidně i vražda. To všechno dělá proto, že jej k tomu nutí droga, on sám často nechce.  Jedinec si ještě pamatuje, jak příjemná byla aplikace drogy v 1. fázi a snaží se o navození stejného stavu, ale marně. V případě, že drogu nedostane, nastává tzv. abstinenční syndrom, jinak také nazývaný absťák, který se projevuje různě, v závislosti na používané droze. Jde například o zimnici, bolest celého těla, agresivita, stres, deprese, absolutní vyčerpání, halucinace a další.  Typický je taky pocit viny po použití drogy, člověk to řeší v této fázi tak, že si musí dát další dávku, aby zapomněl na pocit viny.  Z této fáze již téměř není možné, aby se člověk vymanil vlastní vůlí, je jednoznačně nutná pomoc zvenčí.

Po vyléčení závislosti.

I toto by šlo označit jako fázi závislosti, protože i po vyléčení závislost přetrvává a může se snadno probudit (recidiva), například životní krizí či pouhou chutí zkusit to znova.

Příznaky užívání jednotlivých drog.

Opiáty (morfin, heroin, braun,...): působí tlumivě zvláště v kombinaci s alkoholem, následně po usínání až bezvědomí hrozí kóma, zástava dechu a krevního oběhu.  Stimulační drogy (pervitin, kokain,...): občasné výpadky zraku, které vedou k úzkosti a nepředvídatelným reakcím ze strachu, chaotické bezúčelné chování, stavy krátkodobého bezvědomí.  Halucinogenní drogy (LSD, psilocin, psilocybin,...): situace je srovnatelná s náhlým vznikem závažného duševního onemocnění (např. schizofrenie). Vlastní předávkování může probíhat různě; často jde o pocit pronásledování, zrakové či sluchové halucinace a mylné představy o realitě. Podle svých přesvědčení postižený také jedná – může volit např. útěk, ale i aktivní obranu nebo útok na někoho jiného.

Důsledky drogové závislosti.

Je velký rozdíl mezi důsledky a příznaky. Příznaky následují v řádech minut po použití drogy, jsou to například euforie, extrémní výdrž, halucinace a další. Důsledky jsou však spíše následky a projeví zhruba až od 2. fáze drogové závislosti. Jsou to většinou negativní dopady na zdraví, rodinu, přátele, práci, ekonomickou situaci jedince, který se stal drogově závislý.

Zdravotní.

U zdravotních důsledků musíme rozlišovat mezi abstinenčními příznaky a vlivem užívání drog na náš organizmus. Zdravotní následky braní drog se projeví až relativně pozdě, většinou od 3. nebo 4. fáze drogové závislosti. Patří mezi ně: nespavost, nechuť k jídlu, poruchy ledvin, jater či mozku, poruchy vidění a sluchu, vyčerpanost, zhoršení paměti a reflexů, špatná orientace, strach, různé fobie a mnohé další.  K nepřímým zdravotním důsledkům patří i nemoci, způsobené nečistým nebo již použitým injekčním materiálem, tedy například: otrava krve, sexuálně přenosné nemoci, velmi častá je mezi narkomany žloutenka, a další nemoci, které se přenášejí krví. O prevenci tohoto problému se starají některé humanitní organizace (například Drop In) tak, že narkomanům zdarma nabízí na veřejným místech výměnu injekčního materiálu za sterilní.

Sociální.

Lidé s drogovou závislostí velmi často ztratí zájem o své kamarády, protože zážitek z drogy je natolik silný, že už si s lidmi, kteří jej nepoznali, nemají co říct. Rovněž se naprosto začínají rozcházet jejich zájmy – u narkomana se prohlubuje zájem o drogu a vše ostatní upadá, kdežto jeho okolí žije dál. Časté jsou ale i případy, kdy se celá parta dá na zkoušení drog, které později přejde v závislost. V tomto případě jejich „přátelství“ zůstává, ale jakmile někdo z dané party začne bojovat s drogovou závislostí, partu většinou opouští.

Rodinné.

Důsledky drogové závislosti mají často v rodinách velmi negativní důsledky. Rodina se totiž jedince v průběhu závislosti často zřekne, a není pak již ani po vyléčení navázán normální vztah. Častým zdrojem problémů v průběhu závislosti bývají pozdní příchody domů, ztrácení peněz, časté lži a podvody, zhoršení vzhledu.

Finanční.

V průběhu závislosti bývá často jedinec vyhozen z práce, a také ceny drog jsou na černých trzích značně vysoké, a proto se často potýkají s finančními problémy. V počátcích je často řeší půjčkami od známých, později už se dopouští i podvodů a krádeží.

Léčba.

Cílem léčby je pokud možno úplné odstranění závislosti. Tohoto se však nedá dosáhnout najednou, léčba musí probíhat postupně, protože při příliš rychlém vysazení drogy by mohly vzniknout zdravotní komplikace (v případě, že už se vytvořila fyzická závislost) anebo by se celá léčba mohla minout účinkem. Často pomůže vyléčení z drogové závislosti také víra, která ale musí být natolik silná, aby dovedla vytlačit drogu. Celá léčba je velice komplexní proces – jedinec, který má vytvořenou drogovou závislost není postižen jen fyzicky, ale i psychicky a je naprosto vytržen se svého dosavadního sociálního postavení. Velice často je psychologická léčba kombinována s farmakologickou léčbou.

Psychologická léčba.

Tato metoda je založená na práci s psychologem či psychiatrem, účast v terapeutické skupině a psychoterapii. Samozřejmě, metody lze kombinovat. Psychoterapie naučí pacienta zvládat těžké nebo krizové situace bez drog. Rovněž pacientovi pomáhá zapojit se opět do společenského života; s tímto však bývají často problémy – stará skupina přátel již jedince, který prošel drogovou závislostí nechce přijmout zpět. Proto je často nutné nalézt novou sociální skupinu.  Při léčbě se postupně snižují dávky drogy až na naprosté minimum (viz například nikotinové náplasti). Toto pomáhá tělu, aby si postupně na drogy odvyklo a přešlo opět do normálního režimu fungování. Někdy se také při léčbě používá tzv. substituční metoda, kdy droga je nahrazena drogou jinou, slabší.  Další důležitou složkou je odstranění rituálu – například nahrazení cigarety nikotinovou náplastí či žvýkačkou. S rituálem souvisí i například prostředí nebo parta, které je rovněž nutno nahradit něčím novým, co už se pacientovi s drogou nepojí.

Farmakologická léčba.

Nejčastější obecné farmakologické postupy jsou tyto:

Situace v České republice.

Drogy a s nimi související závislost zažily největší rozvoj po Sametové revoluci, kdy se otevřel ilegální trh s drogami v České republice.  Statistika z roku 1995: "V roce 1995 odhadla Hygienická služba v ČR počet osob závislých na drogách přibližně na 200 tisíc. Nejčastěji volenou drogou byl pervitin (35,3 %), následoval heroin (12,9 %), marihuana (9,4 %) a organická rozpouštědla (8,1 %). Téměř 37 % nových uživatelů bylo ve věku 15-19 let."  Statistika z roku 2008: "V roce 2008 bylo léčeno v ambulantních zdravotnických zařízeních 42 612 uživatelů návykových látek a proti předchozímu roku jejich počet vzrostl o 1 %. Celkem bylo hospitalizováno 60 276 případů se základní nebo vedlejší diagnózou F10–F19 ve všech lůžkových zařízeních ČR. Z toho bylo v psychiatrických léčebnách a psychiatrických odděleních nemocnic zaznamenáno celkem 14 228 hospitalizací se základní diagnózou F10–F19 a jejich počet klesl o 2,2 %. Dalších 6 970 hospitalizací se základní diagnózou F10–F19 bylo zaznamenáno na ostatních odděleních nemocnic a 39 078 hospitalizací bylo s vedlejší diagnózou F10–F19. Během sledovaného roku absolvovalo substituční terapii 1 375 osob. Proti roku 2008 stoupl počet substituentů o 29 %."

Substituční terapie.

Pro lidi závislé na opioidech (heroin, morfin, kodein, oxykodon, hydrokodon, fentanyl apod.), kteří z nějakého důvodu nemohou/nechtějí vyabstinovat, existuje v České republice možnost substituční terapie – při ní psychiatr předepisuje pacientovi léky obsahující opioidy a dotyčný bere tyto léky místo pouličních drog. Díky nim mu nehrozí abstinenční syndrom a může normálně fungovat v každodenním životě, aniž by si dělal starosti se sháněním dalších dávek. V Česku se při substituční terapii používají dvě látky: buprenorfin (někdy v kombinaci s naloxonem) a metadon.  Pro lidi závislé na stimulantech (pervitin, amfetamin, methylfenidát, fenmetrazin apod.) zatím substituční léčba ve smyslu nahrazení pouliční drogy jinou látkou neexistuje.

Drogová závislost (též látková závislost, narkomanie (z řečtiny. νάρκη /narkē/ – snížená citlivost, spánek, šílenství, vášeň, touha.) či toxikomanie) je abnormální až patologický stav vyvolaný častým užíváním drog. Závislost na drogách začíná zpravidla častým užíváním drog, které vyvolá potřebu drogy cíleně vyhledávat, ať už psychologicky či fyzicky podmíněnou. Drogová závislost vede ke snížení schopnosti přirozeně reagovat na běžné stimuly, ve vážnějších stádiích vede k narušení i základních společenských a životních činností a nakonec k selhání funkcí tělesných orgánů po jejich trvalém poškození.

Mit Abhängigkeit von psychoaktiven Substanzen bezeichnet man eine Gruppe von gesundheitlichen Beeinträchtigungen aufgrund wiederholter Einnahme verschiedener psychotroper Substanzen. Als typisch gilt ein starkes, periodisch oder dauerhaft auftretendes Substanzverlangen. Es kann zu einer – ggf. auch fortschreitenden – Vernachlässigung anderer Verpflichtungen oder Aktivitäten kommen. Auch ein möglicher Kontrollverlust mit zwanghaftem Substanzkonsum ist nicht ausgeschlossen.


Struktura.

Enzym pyruvátdehydrogenáza je ve skutečnosti obrovský multienzymový komplex, který u savců dosahuje velikosti 7-10 MDa (tzn. molekulová hmotnost až 10 000 000) a je tedy přibližně dvakrát větší než ribozom. Díky tomu je také poměrně snadno pozorovatelný pod elektronovým mikroskopem.  Skládá se z několika různých proteinů a z celé řady pomocných kofaktorů nebílkovinné povahy. K nejdůležitějším proteinovým složkám patří E1 (vlastní pyruvátdehydrogenáza v úzkém slova smyslu – v počtu 20 až 30 heterotetramerů), E2 (dihydrolipoamid acetyltransferáza, v počtu 54 podjednotek) a E3 (lipoamid dehydrogenáza, 6 homodimerů). Mimo tyto tři základní jsou součástí komplexu i další přídatné a regulační proteiny, z důležitých například E3BP („protein X“). Dále je pro funkci PDC vyžadováno pět kofaktorů: thiamindifosfát, lipoát, koenzym A, FAD a NAD+.

Mechanismus.

Pyruvátdehydrogenáza katalyzuje ireverzibilní reakci (DG‘0= -39 kJ), jež se dá sumárně zapsat takto: Tvorba acetylkoenzymu A probíhá v pěti krocích. Nejprve se pyruvát naváže na thiamindifosfát v enzymu E1 a dojde k dekarboxylaci. V druhém kroku je meziprodukt předán enzymu E2 a (stále pomocí enzymu E1) dojde k oxidaci hydroxyskupiny na oxoskupinu za současné redukce lipoátu na dihydrolipoát. Zároveň se vyváže thiamindifosfát. V třetí fázi je pomocí enzymu E3 přenesen acetyl z dihydrolipoátu na koenzym A, čímž vzniká acetylkoenzym A. Další kroky slouží k regeneraci enzymu - ve čtvrtém kroku se reoxiduje dihydrolipoát na lipoát za současné redukce disulfidového můstku. V pátém kroku se elektrony přenesou na FAD (za vzniku FADH) a z něj na NAD+ (za vzniku volného NADH).

Regulace.

Rozklad pyruvátu na acetylkoenzym A je možno označit za „bod, z něhož není návratu“, a proto je pyruvátdehydrogenázová reakce v buňce pečlivě regulována. Nejčastěji dochází k jeho inhibici pomocí série tří fosforylací, které provádí PDH kináza. Tato kináza je neaktivní za přebytku pyruvátu a aktivuje ji vysoké množství ATP, NADH a acetylkoenzymu A. Za defosforylaci (a tedy aktivaci) pyruvátdehydrogenázy jsou naopak zodpovědné PDH fosfatázy, enzymy, které jsou stimulované inzulinem. V některých případech však dosud není přesně znám mechanismus, jakým je signál převeden např. z inzulinového receptoru do matrix mitochondrií.

Onemocnění.

Poškození (resp. vrozený defekt) v jakékoliv složce pyruvátdehydrogenázového komplexu může mít za následek tzv. laktátovou acidózu, což je mnohdy fatální onemocnění, při němž se v těle hromadí kyselina mléčná. Dochází k mentální a pohybové retardaci či dokonce ataxii.

Pyruvátdehydrogenáza (PDC podle "pyruvate dehydrogenase complex") je enzymatický komplex, který katalyzuje rozkladnou reakci pyruvátu za vzniku acetylkoenzymu A a oxidu uhličitého. Tato redoxní reakce (tzv. oxidativní dekarboxylace) je jedním z ústředních kroků energetického metabolismu, protože spojuje finální glykolytický produkt (pyruvát) s acetylkoenzymem A, který může vstoupit do Krebsova cyklu či jiných metabolických drah. PDC se u jaderných organismů vyskytuje v mitochondriální matrix.

Der Pyruvatdehydrogenase-Komplex (PDC) ist ein sehr großer Multienzymkomplex, der die irreversible oxidative Decarboxylierung von Pyruvat katalysiert. Er ist für die Energiegewinnung aus Kohlenhydraten, beispielsweise -Glucose, essenziell nötig, da er die Glykolyse mit dem Citratzyklus verbindet.


Problémy s oficiálním zavedením termínu.

V současnosti není ani ujasněno, kterým okamžikem by antropocén měl začínat. Podle některých úvah by se mělo jednat až o období průmyslové revoluce, kdy na počátku 19. století začala růst přítomnost uhlíku a metanu v zemské atmosféře. Ovšem člověk začal ovlivňovat Zemi před několika tisíci lety. Podle jiných začíná už s objevem a rozšířením zemědělství před zhruba osmi tisíci let; antropocén by pak zahrnoval větší část holocénu, nebo by dokonce byl jen jiným označením pro holocén.  Pracovní skupina věnující se antropocénu (AWG) zastává stanovisko, že začátek tohoto období by měl být optimálně zařazen do poloviny 20. století, kdy došlo k významnému růstu populace, industrializace a globalizace jako takové. Nejvýznamnějším důvodem však byly jaderné testy, vrcholící v 50. letech, v jejichž důsledku se do půdy dostaly umělé radioaktivní částice.  Návrh byl řešen Mezinárodní komisí pro stratigrafii. Ta však roku 2018 zavedla členění holocénu na greenlandian, northgrippian a meghalayan. Antropocén tedy zatím nebyl přijat.  V listopadu 2019 Mezinárodní stratigrafická komise (ICS) ani Mezinárodní unie geologických věd (IUGS) stále neuznaly Antropocén jako oficiální geologické období navazující na holocén. Pracovní skupina zaměřující se na antropocén (AWG) většinově odhlasovala 21. 5. 2019 podobu návrhu o zavedení antropocénu jako oficiálního geologického období, jehož projednání Mezinárodní stratigrafickou komisí (ICS) je naplánováno na rok 2021.

Odkazy v současné kultuře.

Pojem antropocén se začal užívat i v jiných, než striktně vědeckých kruzích. Uznávaný kanadský krajinářský fotograf Edward Burtynsky vydal v roce 2018 v pořadí svou patnáctou knihu fotografií s názvem Antropocén (Anthropocene). V knize zachycuje širokou paletu přírodních scenérií, které člověk v minulosti významněji ovlivnil svou činností. Pražané měli naposled příležitost seznámit se s Burtynského prací na podzim roku 2019 na výstavě pořádané Centrem architektury a městského plánování (CAMP).  Burtynsky se též spolupodílel na tvorbě kanadského dokumentárního filmu Antropocén: Epocha člověka (v originále Anthropocene: The Human Epoch), který do českých kin vstoupil 14. listopadu 2019.

Antropocén je poměrně nový termín z oblasti geochronologie, který je motivován snahou označit období, kdy lidstvo svou činností globálně ovlivňuje zemský ekosystém. Pojem je složen ze dvou řeckých slov ἄνθρωπος (anthropos) „člověk“ a καινός (kainos) „nový“. Termín vymyslel ekolog Eugene Stoermer a popularizoval jej počátkem nového tisíciletí atmosférický chemik Paul Crutzen, držitel Nobelovy ceny. Ten považuje vliv lidského chování na zemskou atmosféru za natolik významný, že by měly být moderní dějiny lidstva označeny za nové geologické období.

Der Ausdruck Anthropozän (zu und ) ist ein Vorschlag zur Benennung einer neuen geochronologischen Epoche: nämlich des Zeitalters, in dem der Mensch zu einem der wichtigsten Einflussfaktoren auf die biologischen, geologischen und atmosphärischen Prozesse auf der Erde geworden ist.


Dějiny paláce.

Dnešní vídeňské Lobkovické náměstí se do roku 1716 nazývalo "Schweinemarkt" („Prasečí trh“), který se zde do konce 17. století skutečně nacházel. Zde se také svého času nacházelo jedno z vídeňských popravišť.  Původní dům na místě dnešního paláce vlastnil Leopold svobodný pán von Felß, který nemovitost v roce 1685 prodal císařskému nejvyššímu podkoní Filipu Zigmundovi, hraběti z Ditrichštejna, jenž zakoupil rovněž sousední veřejné lázně a obě budovy nechal zbourat. V letech 1685 až 1687 pak nechal vystavět dnešní palác podle návrhu Giovanniho Pietra Tencaly. Mistři kameníci Ambrosius Regondi nechali přivézt z Kaisersteinbruchu tvrdý "Kaiserstein" na stavbu hlavního schodiště. Ditrichštejnové pak paláce ještě několikrát přestavěli. Roku 1709 architekt Johann Bernhard Fischer z Erlachu vymyslel pro hlavní portál ve Vídni nevídané řešení: překlenout jej bohatě zdobeným trojrozměrným obloukem. Kamenickou práci vykonali Giovanni Battista Passerini a Elias Hügel z Kaisersteinbruchu. Jednu zakázku získal také syn Fischera z Erlachu, Joseph Emanuel.  Poté, co palác několikrát změnil majitele (mj. Jan Václav hrabě z Gallasu) skončil nakonec palác v roce 1745 v rukách Ferdinanda Filipa knížete z Lobkovic. Od té doby palác patřil až do roku 1980 rodině Lobkoviců.  Na přelomu 18./19. století byl v paláci častým hostem Ludwig van Beethoven, neboť tehdejší majitel Josef František Maxmilián z Lobkovic byl velikým mecenášem skladatelů. Beethoven mu věnoval svoji 3. symfonii (původně zamýšlená pro Napoleona a proto nazvaná „Eroica“). Roku 1804 byla poprvé uvedena pod vedením skladatel ve slavnostním sále paláce (později nazvaneém „Eroica-Saal“).  Po dvou koncertech v zimní jízdárně vídeňského Hofburgu 29. listopadu a 3. prosince 1812 založili přátelé hudby Společnost přátel hudby ve Vídni (dnes obecně známou zako "Wiener Musikverein"). V Lobkovickém paláci se nacházela listina, na niž se mohli podepsat zájemci o členství v zakládacím spolku a také první sídlo společnosti se nacházelo v paláci.  V době knonání Vídeňského kongresu se v paláci konalo množství slavností a plesů. Zhruba v polovině 19. století Lobkovicové přenesli své hlavní rodinné sídlo na rodový zámek v Roudnici nad Labem severně od Prahy a vídeňský palác dali k pronájmu.  V letech 1869 až 1909 sloužil palác jako sídlo francouzského velvyslanectví, v letech 1919 až 1938 pak jako československé vyslanectví a v letech 1939 až 1945 (po adaptaci podle Josefa Hoffmanna) „Haus der Mode“ (Dům módy). Po konci druhé světové války dům sloužil jako sídlo vídeňského "Institut français". Roku 1980 palác nakonec koupil rakouský stát a od roku 1991 v něm, po celkové rekonstrukci, provozuje Rakouské muzeum divadla (Österreichisches Theatermuseum).

Lobkovický palác ve Vídni německy "Palais Lobkowitz" (nebo také: "Ditrichštejnsko-Lobkovický palác", něm. "Palais Dietrichstein-Lobkowitz") je barokní městský palác v 1. vídeňském městském obvodě Vnitřní Město. Nachází se na po paláci pojmenovaném náměstí Lobkowitzplatz naproti Albertině.

Das Palais Lobkowitz (auch: "Palais Dietrichstein-Lobkowitz") ist ein barockes Palais im 1. Wiener Gemeindebezirk Innere Stadt. Es steht am nach ihm benannten Lobkowitzplatz und zählt zu den ältesten Palastbauten Wiens. Das Palais ist der erste bedeutende barocke Stadtpalast nach der Zweiten Türkenbelagerung, als der Adel sein Geld nicht mehr nur für militärische Zwecke investieren musste.


Historie.

Po vyhlášení nezávislosti (14. května 1811) neužívala Paraguay až do roku 1842 státní znak. V roce 1823 (dle jiných zdrojů již v roce 1821) byla zavedena státní pečeť a v roce 1840 také pečeť ministerstva financí, které de facto funkci státního znaku plnily. (nejsou obrázky)  25. listopadu 1842 byl zaveden státní znak (společně s první kodifikovanou vlajkou, na jejíž lícové straně byl umístěn). Znak byl odvozen ze státní pečeti. Na rubu vlajky byl emblém vycházející z pečeti ministerstva financí. Znak tvořila zlatá pěticípá hvězda, podložená červenými paprsky a obklopená zeleným věncem z olivových a vavřínových ratolestí. Ratolesti byly svázány v dolní části červenou stuhou.  Zřejmě v roce 1883 byl státní znak upraven. Tato a všechny další změny se vždy projevily i na vlajce. Zlatá hvězda byla podložena zlatými paprsky a stuha svazující ratolesti byla nově v národních barvách. Kolem horní části znaku byl opis REPUBLICA DEL PARAGUAY. Vše obklopovaly dvě soustředné kružnice (vnější červená, vnitřní modrá). Znak užívaný až do roku 1954 byl graficky a výtvarně často měněn (barvy, pevnina, obloha i paprsky).  V roce 1954 byla do věnce přidána modrá vodní hladina (předtím tam byla žlutohnědá pevnina), které se dotýkala dvěma cípy zlatá hvězda, nyní bez paprsků (není obrázek).  V polovině 70. let byla vodní hladina vypuštěna, ale vrátilo se podložení zlatými paprsky.  V roce 1994 (dle jiných zdrojů již v roce 1990 nebo 1991) došlo k další změně státního znaku. Zlatá hvězda byla v modrém kruhu. V opisu byl zlatý název státu (REPUBLICA DEL PARAGUAY) v červeném prstenci a celý znak měl černou obrubu.  K poslední změně státního znaku došlo v roce 2013. Barva zlatých písmen byla změněna na černou a červený prstenec byl vypuštěn.

Další použití znaku.

Paraguayský státní znak je vyobrazen na lícové straně státní vlajky nebo (v různých historických variantách) na paraguayských bankovkách.

Státní znak Paraguaye je tvořen zlatou pěticípou hvězdou obklopenou zeleným věncem z vavřínových a olivových ratolestí. V opisu je černý název státu REPUBLICA DEL PARAGUAY () v bílém, černě lemovaném prstenci. Celý znak má černou kruhovou obrubu.

Das Wappen Paraguays besteht aus dem "Sello Nacional" im Avers und dem "Sello de Hacienda" im Revers. Die beiden Seiten des Wappens finden sich auf den beiden Seiten der Flagge Paraguays wieder.


Kariéra.

V roce 1979 se stal členem skupiny Iron Maiden, kam přišel ze skupiny Samson. Podílel se na třech albech skupiny: "Iron Maiden" (1980), "Killers" (1981) a průlomovém "The Number of the Beast" (1982).  Od Iron Maiden odešel roku 1982 kvůli stresujícímu programu a osobním problémům. Nahradil ho Nicko McBrain. Podílel se na skladbě „Gangland“ pro "The Number of the Beast". Jeho další skladba „Total Eclipse“ byla přidána jako b-strana singlu „Run to the Hills“ a později vyšla na remasterované CD tohoto alba.  Po odchodu z Iron Maiden hrál krátce ve francouzské kapele Trust, kde si vyměnil bicí s McBrainem, a krátce hrál v americké skupině Alcatrazz. Objevil se i v krátkodobě fungující skupině Gogmagog, kde zpíval Paul Di'Anno, bývalý zpěvák Iron Maiden a na kytaru hrál jejich budoucí kytarista Janick Gers. Založil si také vlastní kapelu známou jako Clive Burr's Escape (později Stratus) spolu s bývalými kolegy z Praying Mantis, ale vydali jen jedno album a rozpadli se. Poté se připojil k Dee Sniderovi z Twisted Sister a dali dohromady skupinu Desperado, která se nikdy naplno nerozvinula kvůli neshodám s nahrávací společností. V 90. letech hrál s britskými kapelami Praying Mantis a Elixir, ale nestal se členem ani jedné z nich.  Lékaři mu v roce 1994 diagnostikovali roztroušenou sklerózu, jejíž léčba ho přivedla do značných dluhů. Iron Maiden uspořádali sérii charitativních koncertů a zapojili se do založení nadace pro financovaní výzkumu roztroušené sklerózy „Clive Burr MS Trust Fund“. On sám byl do konce svého života připoután na invalidním vozíku.  Stal se také patronem charitativního spolku Clive Aid, založeného roku 2004. Clive Aid pomáhá shromažďovat finance na programy léčby rakoviny a roztroušené sklerózy organizováním koncertů po celém světě.  Londýnské Hard Rock Cafe získalo roku 2005 bicí s jeho podpisem.  Zemřel ve spánku v roce 2013 ve věku šestapadesáti let.

Nástroje.

Na dvou albech s Iron Maiden hrál na bubny značky Ludwig a činely Paiste. Jeho nejznámější soupravou byly bicí Tama, které používal v roce 1982 na Beast on the Road Tour.

Clive Burr (8. března 1957, East Ham, východní Londýn − 12. března 2013) byl britský bubeník. Byl znám především jako člen heavymetalové skupiny Iron Maiden, ale hrál i v několika dalších skupinách.

Clive Burr (* 8. März 1957; † 12. März 2013) war ein britischer Musiker. Von 1980 bis 1982 war er Schlagzeuger der Heavy-Metal-Band Iron Maiden.


Výskyt.

Rostlina je známa pouze z ostrovů jihovýchodní Asie, z indonéské Sumatry a indonésko-malajského Bornea. Objevena byla při expedici v roce 1818 na Sumatře a druhové jméno "arnoldii" dostala na počest indonéského botanika Josepha Arnolda, pocházejícího z tehdejší Nizozemské východní Indie, který při výpravě zemřel. Rodové jméno "Rafflesia" vzniklo na počest britského státníka Stamforda Rafflese, zakladatele britského Singapuru.

Ekologie.

Roste v primárních nebo sekundárních tropických deštných lesích v nadmořské výšce 500 až 1000 m, obvykle při stálé teplotě okolo 25 °C a noční vzdušné vlhkosti blížící ke 100 %. Parazituje na třech druzích liánovité révovité rostliny "Tetrastigma", nejčastěji na druhu "Tetrastigma leucostaphylum". Rostou rozptýleně a obvykle na těžko dostupných místech.  Raflézie Arnoldova je rostlina bez kořenů, bez listů a nevytváří ani stonek. Z drobného semene, vniklého do poraněného místa v kůře parazitované rostliny vyroste prokaulom, který se přemění v haustoria jež prorůstají do těla hostitelské rostliny (kořene nebo stonku), odkud čerpají vodu i živiny. Od vyrašení k vytvoření květu uplyne 9 až 21 měsíců, po tuto dobu není navenek nic patrného.

Popis.

Nejdříve z liány (nejčastěji u země) vyraší kulovité, rezavohnědé poupě kryté šupinovitými listeny, které postupně doroste do velikosti hlávky zelí. Nato se pupen plošně rozvine do kruhového souměrného květu. Nápadné okvětí je tvořeno pěti podlouhlými, hranatými, masitými korunními plátky houbovité struktury, které mají barvu masově červenou s bělavými, bradavičnatými skvrnami. Plátky jsou u báze srostlé do trubky a ve střední části květu tvoří manžetu. Vespod na středu květu je střední sloupek s terčem, nad ním jsou pachové žlázy rozptylující typický zápach. Pod terčem jsou buď tyčinky (pět až více), nebo spodní semeník s vajíčky v mnoha komůrkách tvořených druhotným přepážkami. Květ vytrvá nejvýše 5 dnů.

Opylování.

V průběhu kvetení vydává květ odporný zápach připomínající hnijící maso, který má přilákat opylovače. Nejčetnějšími návštěvníky, a tudíž i opylovači, bývají mouchy nebo brouci hledající mršinu k nakladení vajíček. Tu samozřejmě nenajdou a musí se u samčích rostlin spokojit s lízáním lepkavého pylu, který po přeletu na samičí rostlinu a dalším hledání mršiny předají na blizny semeníku.  Způsob složitého opylování je důvodem, proč jsou rostliny tak vzácné. Musí růst samčí a samičí rostliny blízko sebe, kvést ve stejnou dobu a musí je navštívit hmyz ve správném pořadí a dostatečně obalený pylem. Plod je dužnatá bobule, 12 až 15 cm velká, s několika tisíci velmi malých semen. Bobule žerou drobní savci, kteří semena roznášejí po okolí; případně bobule spadne na zem a stejně jako celý květ se v krátkém čase promění v hustou kaši, která se lepí na nohy procházející zvěři.

Taxonomie.

Jakkoliv se raflézie Arnoldova vyskytuje vzácně, byly popsány dvě její variety:

Ohrožení.

Jakkoliv je raflézie Arnoldova vzácná, je zákonem chráněna pouze v Sabahu, kde je také lokalita (Poring Hot Springs), ve které jsou v době jejího kvetení poutače směřující k rostlinám. Jinak obvykle rostou na nepřístupných místech a kvetou v neodhadnutelnou dobu, že je mimo domorodců cizinec ani nenalezne. Jsou však ohrožovány klasickým odlesňováním krajiny i vysekáváním pnoucích se lián s cílem vyššího přírůstku dřeva z "užitečných" stromů. Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) není dosud hodnocena.  Domorodí obyvatelé používají květy na urychlení hojení ran. Tato okolnost je vědecky potvrzena, ale dosud není známo, které obsahové látky jsou toho příčinou.

Raflézie Arnoldova ("Rafflesia arnoldii") je tropická, parazitická rostlina s nejrozměrnějším květem, ten mívá v průměru 0,6 až 1 m a vážívá téměř 11 kg. Je nejznámější druh rodu raflézie a za svůj život vytvoří jediný jednopohlavný květ. Největší dosud zaznamenaný exemplář z Indonésie (oznámený začátkem ledna 2020) měl průměr 111 cm a o 4 centimetry tak překonal předchozího "rekordmana" ze Sumatry.

Die Riesenrafflesie ("Rafflesia arnoldii") ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Rafflesien ("Rafflesia") in der Familie der Rafflesiengewächse (Rafflesiaceae). Die Blüten der Riesenrafflesie messen bis zu einem Meter im Durchmesser, sind bis zu elf Kilogramm schwer und gelten als die größten Blüten im Pflanzenreich, auch wenn andere "Rafflesia"-Arten ähnlich große Blüten bilden (z. B "Rafflesia kerrii").


Vývoj.

První verze.

Verze Fokker E.I a Fokker E.II se lišily především motorem. První používal rotační sedmiválec Oberursel "U.0" o výkonu 80 hp, který byl kopií francouzského rotačního motoru Gnôme "Lambda 80 hp". E.II dostal výkonnější devítiválec "Oberursel U I 100 hp", který byl rovněž kopií francouzského motoru firmy Gnôme, tentokrát modelu "Gnôme 100 hp". Obě varianty byly stavěny souběžně podle toho, která pohonná jednotka byla zrovna k dispozici. Mnoho E.II bylo dokončeno ve variantě E.III či na ní přestavěno během opravy.  Všechny Eindeckery používaly gravitační palivovou nádrž. Tlak v hlavní nádrži za svými zády musel pilot udržovat pumpou, kterou musel zmáčknout alespoň 8 za hodinu. Letoun měl vyvážené směrové kormidlo i výškovku, přičemž celá svislá ocasní plocha byla pohyblivá. Z tohoto důvodu rychle reagoval při zatáčení a klopení, ale jelikož bylo použito ohýbání křídel namísto křidélek, jeho schopnost bočního náklonu byla jen omezená, což značně snižovalo jeho manévrovací schopnosti.  Konstrukce Eindeckeru vycházela z Fokkerova průzkumného jednoplošníku A.III (inspirovaného francouzským typem Morane-Saulnier "Typ H"), který byl vybaven synchronizačním zařízením a kulometem "Parabellum LMG 14".  První, ovšem nakonec nepotvrzené vítězství letoun dosáhl 1. července 1915, kdy Kurt Wintgens, pilotující jeden z pěti vyrobených předsériových "M.5K/MG", sestřelil francouzský dvoumístný hornoplošník Morane-Saulnier Type L. V té době se první kusy E.I dostávaly k bojovým jednotkám. Dva z nejznámějších pilotů Eindeckerů byly německá esa Oswald Boelcke a Max Immelmann, sloužící ve stavu "Feldflieger Abteilung 62", kteří dosáhli prvních vítězství v srpnu 1915.

Konečné verze.

Hlavní sériovou verzí letounu byl model Fokker E.III. "FeldFlieger Abteilung 62", vedená Oswaldem Boelckem, začala tuto variantu používat koncem roku 1915. Některé z nich byly vyzbrojeny dvěma kulomety Spandau MG 08. Poslední výrobní varianta Fokker E.IV měla nejsilnější motor o výkonu 160 hp a standardní výzbroj dvou kulometů.

Operační nasazení.

První německá stíhací esa.

Celkem 11 německých pilotů, létajících na Eindeckerech, se stalo stíhacími esy s alespoň pěti sestřely. Z nich Boelcke, Immelmann a Wintgens (který se podílel především na zavedení letounu do služby) za své úspěchy obdrželi německé nejvyšší vyznamenání Pour le Mérite (Modrý Max). Z nich nejúspěšnější Oswald Boelcke s Fokkerem Eindecker dosáhl 19 ze svých celkových 40 vítězství, přičemž poslední sestřel s Eindeckerem získal 27. června 1916. Druhý nejúspěšnější pilot, Max Immelmann, dosáhl 15 sestřelů, než v červnu 1916 zahynul při havárii svého E.III.

Závěr nasazení.

Počátkem roku 1916 Spojenci nasadili do boje řadu nových typů letadel, které měly zvrátit dominanci Eindeckerů. Museli si ale poradit s tím, že ještě neznali techniku synchronizace, kterou získali až díky ukořistění jednoho z Fokkerů. Prozatím Britové nasadili letouny s tlačným motorem Airco DH.2 a Royal Aircraft Factory F.E.2 a Francouzi klasický dvouplošník Nieuport 11, nesoucí výklopný kulomet nad horním křídlem. Doba jasné dominance Fokkerů prozatím opravdu skončila.

Dochovaný kus.

Dodnes se dochoval jediný kus. Ten ukořistili Britové, když německý pilot, 8. dubna 1916 omylem přistál se svým E.III na jejich území a byl zajat. Stroj byl zkoušen proti typu Morane-Saulnier Type N a poté přelétl do Anglie k dalším testům. Nakonec byl vystaven v londýnském Science Museum. Originální E.I Maxe Immelmanna přečkal první světovou válku a byl umístěn v muzejní expozici v Drážďanech. Zde ho na konci druhé světové války, podobně jako řadu jiných cenných letounů, první proudový letoun Heinkel He 178 nevyjímaje, zničilo spojenecké bombardování.

Fokker Eindecker byl německý jednomístný stíhací letoun z období první světové války, který navrhl nizozemský konstruktér Anthony Fokker. Tento jednoplošník, dokončený v dubnu 1915, byl prvním německým letounem, konstruovaným od počátku jako stíhací. Byl to také vůbec první letoun, vybavený synchronizačním zařízením, díky kterému mohl pilot střílet z kulometu skrz okruh vrtule, aniž by ji poškodil, což byl zásadní technický pokrok.

Die Fokker Eindecker waren verspannte Kampfeindecker mit Verwindungssteuerung, die im Ersten Weltkrieg von Anthony Fokker zunächst für die deutsche Fliegertruppe entwickelt und produziert wurden, später aber auch bei den k.u.k.-Seefliegern, der bulgarischen und der osmanischen Fliegertruppe verwendet wurden. Die Flugzeuge wurden über mehrere Typen weiterentwickelt und unter den Bezeichnungen Fokker E.I bis E.IV hauptsächlich bis Mitte 1916 eingesetzt.


Život.

Henri Fabre se narodil v prominentní rejdařské rodině v Marseille. Vzdělání se mu dostalo na jezuitské koleji, kde se hlouběji zabýval i studiem hydrodynamiky. Poté se intenzivně zabýval designem letadel a vrtulí. V roce 1909 začal se stavbou prvního prototypu hydroplánu. Investoval mnoho času do konstrukce plováků. Protože měl ale motor prototypu jen slabý motor o výkonu 25 koní, stroj nelétal. Později postavil nový stroj poháněný sedmiválcovým rotačním motorem Gnôme Omega s výkonem 37 kW (50 koní), jehož vrtule byla tlačná. Stroj nazval "Hydravion". Ačkoliv neměl s létáním žádné praktické zkušenosti, první úspěšný start svého letadla z vody uskutečnil Fabre z hladiny zálivu Étang de Berre 28. března 1910. Toho dne uskutečnil celkem čtyři lety, první měřil 457 metrů, nejdelší z nich byl více než 600 metrů dlouhý. V následujících dnech zaletěl i na vzdálenost kolem šesti kilometrů. Fabreho brzy po prvních letech kontaktovali Glenn Curtiss a Gabriel Voisin, kteří využili jeho konstrukci a techniku k vývoji vlastních hydroplánů.  Filigránský Hydravion se ukázal jako velmi stabilní. Po jednom nevydařeném přistání byl letoun přepracován. V dubnu 1911 s novou verzí odstartoval pilot Jean Bécue v Monaku. Stroj však vlnobití zničilo. Fabre, který neměl žádnou finanční rezervu, musel zastavit výrobu nového stroje a nadále se zabýval už jen výrobou plováků, například pro firmu Voisin.  Během první světové války, Fabre založil a vedl firmu s 200 zaměstnanci, která se specializovala na výrobu hydroplánů.  Henri Fabre zemřel ve věku 101 let, jako jeden z posledních průkopníků letectví.  Hydravion je vystaven v Musée de l'air et de l'espace v Le Bourget.

Henri Fabre (29. listopadu 1882 – 30. června 1984) byl francouzský průkopník letectví a vynálezce prvního hydroplánu na světě, nazývaného Le Canard ("Kachna"), se kterým také jako první člověk na světě vzlétl.

Henri Fabre (* 29. Juni 1882 Marseille; † 1. Juli 1984) war ein französischer Luftfahrtpionier, der 1910 den ersten Flug mit einem Wasserflugzeug durchführte.


Historie.

První písemná zmínka z roku 1294 je o malé osadě jménem "Espersdorf" v místě dnešního Grafeneggu. V té době zde stával pouze mlýn a statek. Po roce 1435 byl hospodářský statek obehnán hradební zdí a vodním příkopem. Z období pozdní gotiky pochází štíhlá věž na východní straně, jehož průčelí je z roku 1538 už renesanční.  Po několika změnách majitelů nechal "Johann Baptist von Verdenberg", kancléř a důvěrník císaře Ferdinanda II. (1578-1637), jakož i jeho syn Ferdinand III. (1608-1657) nechali mezi 1622 a 1633 přestavět opevněný hrad. V průběhu třicetiletých válek byl sice hrad vybavený děly, přesto byl v roce 1945 švédskými vojsky dobyt a dočasně obsazen. V průběhu stavebních prací byla severní část domu v roce 1633 a také kaple postavena a zasvěcena Nejsvětější Trojici.  Opět se několikrát vystřídali vlastníci zámku, než konečně přišel jako dědic "hrabě August Ferdinand Breuner-Enckevoirt". Za něho a jeho syna "Augusta Johanna" byl zámek mezi lety 1840 až 1888 přeměněn na romantický zámek. Stavbu vedl Leopold Ernst (1808-1862), který byl v roce 1858 povolán na stavbu chrámu svatého Štěpána ve Vídni a jeho syn "Hugo Ernst" podstatně přeměnil zámek do dnešní podoby. Při krachu na Vídeňské burze v roce 1873 ztratil hrabě "Breuner" velkou část svého jmění, proto již nedošlo k plánované stavbě v jihovýchodní části, čímž zůstal zachovaný hradní charakter.  Po zániku rodu Breunerů v mužské linii, zámek v roce 1894 převzal vévoda „Ratibořský“ a knížata z Corvey Victor II. Amadeus (1847-1923). Od té doby je zámek v držení rodu Ratibořských, vedlejší větve rodu Hohenlohe. Mezi lety 1945 a 1955 byla stavba kvůli sovětské okupaci velmi poškozena a zařízení nebo jejich části (podle evidenčních knih) odcizeno nebo spáleno. Od roku 1967 mohl být za podpory zemské a spolkové vlády, díky intenzivního angažmá tehdejšího správce daní Dr. Gerharda, zámek restaurován a otevřen pro veřejnost.

Popis stavby.

Přestavba za Leopolda a Hugo Ernsta v 19. století se provedla celkem šetrně s existující stavbou, přidala zámku schodišťový soubor, arkády, jakož i fasádní ozdobné prvky v novogotice „tudorovského stylu“ Ludwigem Wächtlerem - dalekosáhle v novorenesanci. Uzavřený prostor staveb se skládá ze čtyř křídel domu, s atriem uvnitř. Končící severní křídlo domu kráčelo v 19. století kupředu.

Severní křídlo.

Zámek ze severní strany je přístupný přes zámecký most ozdobený erbem v letech od 1857 novogotickou stavbou brány (asi 1856-1858). Přímo u vstupu je pod baldachýnem socha rytíře z roku 1856, která symbolizuje stavebníka - hraběte Augusta Breunera-Enckevoirt. Do brány se vstupuje v šikmém úhlu k mostu do vjezdu, který má klenutý strop provedený se síťovou žebrovou klenbou z časného 16. století a vstupuje se do zámeckého dvoru. Už předtím je nalevo zámecká kaple a napravo hlavní schodišťová stavba.  Východně od severního křídla domu je zámecká kaple postavená 1846 a dokončena a vysvěcena roku 1853. Předvádí se zářivou barevností (Polychromie) a obsahuje pozdně gotický oltář z roku 1491, jehož hlavní postavou je korunování Marie. Jižní stěna kaple - mezi vjezdem a kaplí - je vyzdobena erby všech vlastníků Grafeneggu až po hraběte Augusta Ferdinanda Breuner-Enckevoirta.  V západní části severního křídla je hlavní schodiště, dohotovené roku 1851. Předlohou a vzorem vstupu do zámku byla Strawberry Hill (stavba) u Twickenhamu v tehdejším anglickém hrabství Middlesex (od 1888 County of London). Socha rytíře na nejnižším parapetu podstavce ztělesňuje ideál stavebníka. Ten je zvěčnělý s měšcem na peníze v ruce, v portrétu ňader je zobrazen stavitel Leopold Ernst, se stavebním plánem a kružítkem.  V patře se nachází z roku 1851 rytířská síň, jakási skvostná část zámku. Je zde používáno materiálů použitých při stavbě - různé dřevo, kůže, mramor a kov. Kolem centrálního komínu bylo několik rytířských brnění. V rytířském sále je pozoruhodný kazetový strop, jakož i tři arkýře na ostatní strany dvora s erby v zasklení. Na nynějších stěnách jsou obrazy světských a duchovních osobností z rodu Habsburků.  V západní části je "erbovní pokoj", který byl pravděpodobně dokončený až po roce 1850. Zobrazuje na dřevěném stropu erby od 128 předků hraběnky „Agathe Maria Breuner“, která se v roce 1855 provdala za Augusta Johanna Breunera, syna stavebníka.

Západní křídlo.

Na západním křídle je monumentální lodžie, dokončená v roce 1683 a o několik let později vyzdobena uvnitř veselou stropní malbou s groteskními figurkami. Dominantní hlavní věž z roku 1861 je tzv. záložní strážní věží, nazývanou „pepřenka“, uzavírá západní křídlo domu proti zámeckému dvoru a vytváří kontrast k protější štíhlé pozdně gotické věži na východní straně dvora.  Všechny místnosti v západním křídle jsou nákladně vyzdobené - různé dýhy, vyřezávané ornamenty a figurální detaily vytvářejí ucelený nádherný účinek. S výjimkou lodžie má každá místnost pestrá historická kachlová kamna.  V severozápadním rohu se nachází jídelna a "velký přijímací salon" - také "Rohový salon" - realizovaný v anglickém stylu s tesanými stropními trámy, které řemeslnou dokonalostí představují historismus v Rakousku. Ve "Velkém salonu" jsou stropní trámy barevně zdobené vyobrazenými rytíři a anděly.  Uprostřed západního křídla je v roce 1866 navržená místnost zvaná "Žlutý salon", nebo "Dámský pokoj", nebo "Malý salon" s koupelnou. Z roku 1864 pocházejí návrhy na ložnice a pokoje v jihozápadním rohu, pracovna hraběte, podle nástěnných maleb nazývaná "Modrý salon". Obzvláště nádherné je obložení stěn.

Východní a jižní křídlo.

Tyto části byly přeměněny teprve v letech 1887 až 1888. Vnější průčelí na východ, s výjimkou odskoku chóru zámecké kaple, která je v podstatě nezměněná od 16. století. V jihovýchodním rohu postavil Hugo Ernst "Zahradní sál", ve východním křídle je nyní novobarokní knihovna.

Zámecký park.

Zámek Grafenegg i s pomocnými budovami je postaven uprostřed velkého, asi třicetihektarového parku, který je vyzdobený četnými sochařskými díly. V parku je více než 2000 exotických listnatých a jehličnatých stromů, z nichž některé jsou ve stáří až 250 let. Park byl vybrán pro zemskou zahradní výstavu v roce 2008 jako ukázka zahradní krajiny 19. století.

Současné využití.

Většina významných místností zámku Grafenegg je přístupná k prohlídce. Od roku 1971 jsou tu pořádány výstavy obrazů, koncerty, konference, přednášky a od roku 1976 se tu každoročně pořádá slavnost "Grafeneggský advent". Iniciátorem a tahounem kulturních aktivit na zámku je nyní již důchodce, původně zaměstnanec a správce Dr. Gerhard Großberger, ve své 35leté službě pomohl vytvořit kulturní krajinu Rakouska. V letech 1984 a 1987 byl zámek dějištěm dolnorakouské zemské výstavy "Doba Františka Josefa". Dále se na zámecké půdě nachází jezdecká škola a zámecká vinárna i s hotelem (provozovatel: "Toni Mörwald").  V zámku je od roku 2007 dokončené venkovní jeviště s 1750 místy k sezení a "Auditorium Grafenegg", koncertní síň s 1300 místy k sezení podle návrhu architektů Schröder Schulte-Ladbeck. Od léta 2007 se zde pořádá každoroční Musik-Festival Grafenegg pod uměleckým vedením klavíristy Rudolfa Buchbindera (* 1946). Od roku 2008 je zámecký park místem pro pořádání dolnorakouské zahradní výstavy.

Zámek Grafenegg se nachází jižně od obce Grafenegg asi 14 km od města Kremže v okrese Kremže-venkov v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy. Patří podobně jako Kreuzenstein (hrad) a Anif (zámek) podle architektury staveb zámků romantického historismu v Rakousku.

Schloss Grafenegg liegt in Niederösterreich beim Ort Haitzendorf (Gemeinde Grafenegg) und rund 14 km östlich von Krems. Es gehört mit Burg Kreuzenstein und Schloss Anif bei Salzburg zu den bedeutendsten Schlossbauten des romantischen Historismus in Österreich.


Rozšíření.

Tento druh roste hlavně v Evropě, od severu Velké Británie a jihu Skandinávie na severu až po Pyreneje a Apeniny na jihu. Ojediněle se vyskytuje na západě severní Afriky, v Malé Asii a na západě Ruska, hojněji na Kavkazu. Mléčka byla zavlečená do Severní Ameriky i na Nový Zéland.  V České republice vyrůstá téměř po celém území, vzácnější je pouze v okolí Ohře a na jižní Moravě, v oblastech s minimem lesů a poměrně suchým klimatem. Druh se obvykle objevuje na neosluněných a vlhkých místech, jako lesní lemy a křovinami porostlé paseky, ve stinných a vláhou oplývajících roklinách, okolo lesních pramenišť nebo i bažin. Lze ji také spatřit růst na starých vlhkých zdech stejně jako na zastíněných rumištích nebo výsypkách.

Popis.

Mléčka je vytrvalá rostlina s lodyhou rostoucí z krátkého oddenku s množství tenkých kořenů, která dosahuje pod místních podmínek do výše 30 až 100 cm. Lodyhy jsou přímé, duté, oblé a v horní části silně větvené. Listy má bazální a lodyžní které rostou až před kvetením. Dlouze řapíkaté spodní listy jsou poměrně velké a kracovitě peřenodílné s postranními nazpět směřujícími úkrojky a velkým trojúhelníkovitým koncovým. Málo početné lodyžní listy vyrůstající střídavě se směrem vzhůru zmenšují a stávají se objímavými. Všechny listy jsou hrubě zubaté, lysé, poměrně tenké a na rubu tmavěji zelené nebo nafialovělé. Z rostliny při poranění vytéká bílé šťáva latex, rostlina mléčí (odtud rodové jméno).  Úbory 10 až 15 mm široké na dlouhých stopkáchrostou v bohatých latách, obsahují obvykle po pěti pouze jazykovitých květech. Jejich kalich je tvořen jen kratičkými pérovitými štětinkami, koruna má světložlutý jazyk s pěti zuby na konci, tyčinek je v květu pět. Pestík je ze dvou plodolistů, z květů čnící nitkovité blizny jsou rozdvojené. Úzce válcovitý zákrov je tvořen dvěma řadami trojúhelníkovitých nebo podlouhlých listenů, vnitřní jsou mnohem delší. Květy rozkvétají v červenci a srpnu, jsou opylovány hmyzem.  Plod je úzce vejčitá, téměř černá 3 až 4 mm dlouhá nažka s malým zobáčkem a s jednořadým chmýrem. Rostliny se po svém stanovišti rozmnožují rozrůstáním oddenků a do větších vzdálenosti zanáší vítr nažky.<ref name = luonto/

Význam.

Mlečka zední nemá ekonomický význam, je však chutnou potravou pro lesní zvěř, která, je-li v dané oblasti přemnožena, ji dokáže zcela vypást.

Mléčka zední ("Mycelis muralis") je planě rostoucí, žlutě kvetoucí bylina, jediný druh monotypického rodu mléčka z čeledě hvězdnicovitých, kde je řazen do podčeledě "Cichorioideae". Mléčka zední je někdy nesprávně zařazována do rodu mléčivec.

Der Mauerlattich ("Mycelis muralis"), auch Gewöhnlicher Mauerlattich genannt, ist die einzige Art der monotypischen Pflanzengattung Mycelis innerhalb der Familie der Korbblütler (Asteraceae).


Popis a způsob života.

Papoušek mniší se vyskytuje poměrně hojně, je to papoušek střední velikosti, má dlouhá ocasní pera a mohutný zobák. Je to oblíbený klecový pták. V přírodě se snadno přizpůsobuje a rád pobývá v blízkosti člověka v ovocných zahradách nebo se pase na obilných polích, zvláště když jsou lidská obydlí nedaleko. Papoušek mniší je velmi společenský pták, který žije v hejnech 10 až 100 ptáků. Buduje si společné hnízdo ohromných rozměrů, což je u papoušků zvyk zcela neobvyklý.  Hnízdo ptáci používají jako místo k odpočinku nebo ke hnízdění, je obýváno po celý rok. Bývá umístěno uprostřed areálu veškeré činnosti, ptáci tu čile poletují a hlasitě se ozývají. Papoušci mniší opouštějí své hnízdo společně a odlétají na pole nebo jinam hledat potravu. Několik ptáků přitom zůstává v okolí na stromech a hlídají, při nejmenším náznaku nebezpečí spustí varovný křik a celé hejno se vrací. Papoušek mniší se živí semeny, plody, bobulemi, ořechy, květy, listy, hmyzem a larvami, často žere i zemědělské plodiny a ovoce a může způsobit velké škody.  Hnízdo je používané celý rok, a tak na začátku hnízdní sezony papoušci rozšiřují prostor a opravují škody. Hnízdo je velmi stabilní a obvykle je umístěno na vrcholu stromu. Je stavěno z trnitých větví, což odrazuje dravce. Na začátku je tvořeno jen z několika komor, v průběhu se rozšiřuje až na 20. Každá komůrka je obývána jedním párem papoušků. Stavba bývá tak pevná, že na ní hnízdí i jiní papoušci.  Samice klade 5–8 vajec, ale protože není snadné nahlížet do hnízdních komor, není příliš mnoho známo o hnízdním chování a výchově mláďat, která asi po 6 týdnech hnízdo opustí.

Chov v zoo.

Papoušek mniší je chován ve více než 120 evropských zoo. Z toho ve třech českých zoo:

Chov v Zoo Praha.

První papoušek mniší byl do Zoo Praha dovezen v roce 1991. Odchovy začaly o dva roky později, tedy v roce 1993. V průběhu roku 2018 se podařilo odchovat 6 mláďat. Na konci roku 2018 zoo chovala 22 jedinců. V červnu 2019 se narodila dvě mláďata.  Tento druh je od 28. září 2019 k vidění v novém Rákosově pavilonu pro exotické ptáky.

Papoušek mniší nebo mníšek šedý ("Myiopsitta monachus", Boddaeart 1783) patří mezi středně velké ptáky ve své čeledi – dorůstá kolem 29 cm. Žije v Jižní Americe: od střední Bolívie po jižní Brazílii, střední Argentinu, je vysazen v Portoriku a na severovýchodě USA. Ptáci uniklí z chovů vytvořili místy v Evropě (v Belgii, v Itálii, ve Španělsku) životaschopné populace.V těchto státech je mníšek šedý označován za invazní druh a pro jeho chov platí určitá omezení. Podle některých zdrojů měla být hnízdní kolonie i v Česku, ale jinými byla zpráva označena za smyšlenou. Jeho přirozený biotop jsou řídce zalesněné oblasti, palmové háje, kulturní krajina a eukalyptové plantáže.

Der Mönchssittich ("Myiopsitta monachus") ist ein südamerikanischer Papagei aus der Familie der eigentlichen Papageien und der einzige Vertreter der Gattung. Als einzige Papageienart baut er große Nester aus Zweigen. Mönchssittiche weisen neben Halsbandsittichen als Neozooen aus der Ordnung der Papageien die weiteste Verbreitung auf.


Popis metody.

Pro vytvoření každého slova v heslové frázi je nezbytných pět hodů hrací kostkou. Čísla od 1 do 6 tvoří pětimístné číslo, např. "43146". Toto číslo je pak použito k vyhledání konkrétního slova v seznamu slov. Například v anglickém seznamu číslo "43146" odpovídá slovu "munch, v" jednom z českých seznamů třeba slovu "pocit". Kompletní a dlouhé heslo či heslová fráze se pak vytvoří tak, že se postupně vygeneruje několik hesel za sebou.  Existují seznamy slov sestavených pro mnoho jazyků včetně angličtiny i češtiny. Seznam slov pro "Diceware "je jakýkoli seznam slov, který obsahuje formula_1 unikátních slov, nejlépe takových, které si uživatel snadno zapamatuje. V žádném případě nemusí být tento seznam tajný nebo jinak chráněný, protože bezpečnost hesla vytvořeného prostřednictvím "Diceware" vyplývá právě z počtu vygenerovaných slov a počtu slov, které použitý seznam slov obsahuje.  Úroveň s jakou je či není možné uhodnout heslo vytvořené pomocí Diceware je možné snadno vypočítat. Každé slovo rozšíří entropii hesla o 12,9 bitů (to je formula_2 bitů). Původně, v roce 1995, Arnold Reinhold, tvůrce Diceware, považoval pět slov (64 bitů) za minimální délku potřebnou pro průměrného uživatele. Nicméně od roku 2014 Reinhold doporučuje, aby byly používány hesla tvořené alespoň šesti slovy (77 bitů).  Takto stanovená úroveň vychází z faktu, že potenciální útočník ví, že pro vytvoření hesla byla použita technika Diceware, má informaci, jaký seznam slov byl použit a v poslední řadě ví, z kolika slov bylo heslo vytvořeno. Pokud má útočník méně informací, pak může být entropie hesla ještě vyšší než 12,9 bitů na slovo.  Výše uvedené výpočty entropie algoritmu Diceware předpokládají, že je každé slovo, tak jak doporučuje autor Diceware, odděleno mezerou. Pokud jsou místo toho jednotlivá slova těsně vedle sebe v jediném řetězci, bude vypočtená entropie mírně snížená. Může totiž nastat situace, že i přestože jsou dvě samostatně vygenerovaná hesla tvořena odlišnými slovy, tak tato slova, spojená těsně za sebou, vytvoří naprosto shodné řetězce; například fráze tvořené dvěma slovy „protože lva“ a „proto želva“ tvoří po odstranění mezer naprosto shodné řetězce „protoželva“.  Sílu hesla je možný zvýšit tak, že se do již vytvořeného hesla náhodně vloží speciální znak. Jsou zapotřebí ještě čtyři hody kostkou. Prvním hodem určíte slovo, do kterého se speciální znak vloží; druhý písmeno, které bude za speciální znak zaměněno; pomocí hodnoty získané třetím a čtvrtým hodem se určí speciální znak podle následující tabulky:

Seznamy slov tvořené nadací EFF.

V roce 2016 zveřejnila organizace Electronic Frontier Foundation tři alternativní seznamy slov v angličtině, které jsou vhodné pro metodu Diceware, kde se zaměřila na to, aby byla slova snadno zapamatovatelná a vyhýbá se nesrozumitelným, abstraktním či jinak problematickým slovům. Na druhou stranu, tato jednoduchost si vybírá svou daň - typická EFF hesla vyžadují zadávání vyššího počtu znaků.

Úryvek z anglické verze seznamu slov.

Původní seznam slov určený pro metodu Diceware (v angličtině) obsahuje 7 776 řádků se slovy pro každou možnou kombinaci čísel, které je možné vytvořit pěti hody hrací kostkou:

Příklady.

Příklady hesla vytvořeného metodou Diceware a anglického seznamu slov:  Příklady hesla vytvořeného pomocí seznamu EFF:  Příklad hesla v českém jazyce:

Diceware (z angl. "dice", hrací kostky) je metoda pro vytváření heslových frází, hesel a dalších kryptografických proměnných pomocí obyčejné kostky jako hardwarového generátoru náhodných čísel.

Diceware (englisch ": Würfel") ist eine einfache Methode, sichere und leicht erinnerbare Passwörter und Passphrasen mit Hilfe eines Würfels zu erzeugen.


Historie.

První zmínky o vesnici se datují do roku 1282, kdy ji pomořanský kníže Bogislaw IV. daroval městu Wolgast.  Během třicetileté války se zde 4. července 1630 vylodil švédský král Gustav II. Adolf Švédský se svými 14 000 vojáky na začátku svého tažení k obsazení Německé říše.  Roku 1936 Říšské ministerstvo letectví (Reichsluftfahrtministerium) zaplatilo městu Wolgast 750 000 říšských marek za odkoupení celého severního poloostrova Usedom a u vesnice se roku 1937 začalo budovat armádní výzkumné středisko ("Heeresversuchsstelle"). O rok později už bylo téměř dokončeno a jeho technickým ředitelem se stal Wernher von Braun (dříve pracující v Kummersdorfu).  Probíhal zde vývoj nacistických "zbraní odplaty" včetně rakety V-2. Dalšími projekty byly rakety Enzian, Schmetterling, Rheintochter a Wasserfall. Zároveň zde Johannes Plendl vyvinul s tím úzce související systémy noční navigace a radarů. Mimo to zde byl například použitý první kamerový systém na světě. Ve vojenské vývojové základně pracovalo zhruba dvanáct tisíc lidí a to nejen vojenských a civilních zaměstnanců, ale též válečných zajatců, nuceně nasazených a vězňů. Součástí komplexu byl proto také malý pracovní koncentrační tábor Karlshagen, který byl pobočkou koncentračního tábora Ravensbrück.  Podle Britů objevily Peenemünde jejich průzkumné letky 12. června 1943 poté, co vyfotily velký válcovitý objekt neznámého určení. Podle Poláků k tomu přispěla hlavně jejich Zemská armáda ("Armia Krajowa"). V noci z 17. na 18. srpna 1943 byla základna bombardována téměř 600 letadly britského královského letectva. Tato akce byla nazvána krycím jménem operace Hydra. Část bomb neúmyslně dopadla i na pracovní tábor asi 2,5 km od základny, kde zemřelo přes 500 civilistů, převážně deportovaných Poláků. Následně byla ale základna správně zaměřena a částečně zničena (od objevení do konce války na ni spadlo 122 tisíc tun munice). Z důvodu odhalení základny byla výroba raket na počátku roku 1944 přesunuta do podzemní továrny Mittelwerk u města Nordhausen, kde ve výrobě pokračovali vězni z koncentračního tábora Mittelbau-Dora a odpalovací zkoušky a výcvik raketových jednotek byly přesunuty do Blizny v Polsku. V Peenemünde zůstalo z původních dvanácti tisíc jen asi 400 vývojových pracovníků. Až do května 1945 probíhal průběžný přesun personálu a dělníků do středního Německa.  5. května 1945 byla základna obsazena sovětskou armádou. Ta ji zabrala až do roku 1952. Toho roku byla opět předána do rukou Němců, tentokrát ale už východoněmecké armádě Nationale Volksarmee. V padesátých a šedesátých letech zde probíhalo rozebírání nepotřebných součástí základny. Byla zachována pouze elektrárna, letiště a železniční spojení s městečkem Zinnowitz.  Do znovusjednocení Německa roku 1990 zde existovala nepoužívaná letecká základna, v roce 1993 byla i ta zrušena a dnes se letiště používá pouze pro vyhlídkové lety.

Kultura.

V areálu bývalé elektrárny bylo roku 1992 pod širým nebem otevřeno Historicko-technické informační centrum s leteckými exponáty, mezi které patří i Fieseler Fi 103 (V-1) a Aggregat 4 (V-2). Vedle muzea má i funkci kulturního centra Peenemünde.  V přístavu u vesnice kotví i sovětská ponorka U-461, sloužící jako muzeum (největší muzeum v ponorce na světě) a je zde malé muzeum hraček.

Peenemünde (, doslova "ústí Peene") je nejsevernější vesnice na ostrově Usedom v severovýchodní části Německa, nachází se u ústí řeky Peene. Podle sčítání z přelomu roků 2006 a 2007 má 345 obyvatel. Vesnice je známá především díky přilehlému výzkumnému středisku německé Luftwaffe ("Heeresversuchsanstalt Peenemünde") používanému během druhé světové války.

Peenemünde ist die nördlichste Gemeinde auf der mecklenburg-vorpommerschen Ostsee-Insel Usedom. Bekannt ist der Ort für die Raketenentwicklung in der einst dort stationierten Heeresversuchsanstalt Peenemünde, worunter der als „V2“ bekannte Flugkörper „Aggregat 4“ Einsatzreife erlangte.


Děj.

Jesse Walsh s rodiči se nastěhuje do domu, ve kterém dříve bydlela Nancy Thompsonová. Protože Jesse objeví Nancyn deník, začnou se mu zdát noční můry. Freddy Krueger po pěti letech čekání začíná znovu vraždit ve snech. Nejdříve ze začátku filmu, se Jessemu Walshovi zdá o autobuse jedoucí do školy. Jakmile vystoupí další cestující, tak tam Jesse zůstane sám, ještě s dvěma povídajícími dívkami. Jak autobus začne nabírat rychlost, tak se začnou mladí lidé obávat. Po chvíli na zastávce autobus nezastaví a jede do trávy a blíž k poušti. Zanedlouho je zde záběr rukavice Freddyho Kruegera na páce v autobuse. Autobus zastaví a Freddy se blíží k lidem a rozřeže je (mimo záběr). Pak je v záběru jak Paní Walshová krájí rajče a uslyší křik. Jesse seběhne ze schodů dolů, kde na něj čeká rodina. Odmítne snídani a jde s Lisou do školy. Hned na tělesné výchově se všichni ptají Jesse a Lisy, jestli spolu měli sex, ovšem brání se tím, že jsou jen kamarádi. Hrají Baseball a Jesse se s Roddem začne prát a za trest musí dělat kliky. Večer se Jessemu zdá sen o Freddy Kruegerovi, jak ho láká do kotelny, a když zavře dveře, tak nejdou zavřít. U schodů ho zastaví Freddy a řekne mu "Potřebuju tě Jessi, je tu speciální práce, pro mě a tebe. Ty vlastníš tělo a já zase mozek". A jak to dořekne tak si sundá klobouk a strhne si kůži na hlavě a je vidět mozek, který se začne hýbat. Jessy začne křičet, a probudí se. Další den je zase na tělocviku, a po tom co začnou pomlouvat Schneidera (jejich učitele tělocviku) tak on tam vkročí a uslyší je. Takže začnou zase dělat kliky. Potom když je doma, zavolá Lise, jestli by nešla ven, a když se chystá ven, zarazí ho jeho táta, a řekne mu že ho nepustí ven, protože si má uklidit pokoj. On tam přijde a pustí si muziku (v rádiu začne hrát "Touch Me (All Night Long)", a začne u toho i tancovat, a v tu chvíli přijde jeho máma s Lisou a on se ztrapní. Najdou deník Nancy Thompsonové, a začnou se obávat. Další noc má Jessy sny, ale tentokrát vyrazí do Gay-Baru a tam potká Schneidera, který ho zavede do tělocvičny běhat za trest, že si objednal pivo. Jakmile Schneider stráví asi 30 min. ve svém kabinetu začnou létat pálky, činky, míče apod. Až nakonec začnou švihadla uvazovat jeho ruce, a odtáhnou ho do sprch kde je Jesse, tam mu sundají šaty, a ručníky ho začínají švihat po zadku. Potom Jessy zmizí v páře a objeví se tam Freddy Krueger a pořeže mu záda. Dále je policií odveden domů. Další den ve škole, je hrůza a Jessymu se začnou dít divné věci. Freddy Krueger mu začne dělat tzv. pakárnu. Nejdříve mu zabije kamaráda Rodda, tak že ho rozřeže, a pak napadne Lisu. Ta mu však pomůže, protože Freddy jí udělal masakr, na její bazénové párty. Takže jede o továrně kde Freddy pracoval, a tam se Freddymu postaví. Když se zdá že je po všem, tak Freddy v autobuse prostrčí ruku do Kellyna břicha a tak jí zabije. Pak je akorát vidět jak do pouště jede autobus a je tam slyšet Freddyho smích, a pak začínají titulky.

Další filmy v sérii.

Na tento druhý film v letech 1987, 1988, 1989, 1991 a 1994 navázaly filmy označené "", "", "", "Freddyho smrt - Poslední noční můra" a "Nová noční můra". Ve všech si Freddyho zahrál Robert Englund.

Noční můra v Elm Street 2: Freddyho pomsta je pokračování kultovního hororového filmu z roku 1984, uvedeným do kin pod názvem Noční můra v Elm Street. Režie se chopil Jack Sholder.

Nightmare II – Die Rache ist ein Horrorfilm aus dem Jahre 1985 und der zweite Teil der Nightmare-Reihe. Im Gegensatz zum ersten Teil entstand er nicht unter der Regie von Wes Craven, sondern unter Leitung von Jack Sholder.


Status mešního vína.

Podle českých zákonů je nutné, aby k označení vína za mešní byl vydán souhlas příslušné církve, totéž pravidlo platí pro košer víno. Většinou mají jednotlivé církve tzv. pověřené výrobce mešních vín, tedy vinařské firmy, které se specializují na výrobu mešního vína pro onu konkrétní církev.  § 6, odstavec 16 vinařského zákona: "„Na etiketě vína lze uvést, že splňuje požadavky pro účely církví a náboženských společností, například, že jde o mešní víno, košer víno apod., pokud byl vydán písemný souhlas příslušné církve nebo náboženské společnosti s uváděním takto označeného vína do oběhu; bez předchozího písemného souhlasu příslušné církve nebo náboženské společnosti je zakázáno uvést takto označené víno do oběhu.“"  V této věci je poměrně známý soudní spor mezi Českou biskupskou konferencí a společností Arcibiskupské vinné sklepy Kroměříž. ČBK odmítla v roce 2006 firmě povolit označovat jí vyrobené víno jako mešní. Firma, která v minulosti vedla řadu soudních sporů s arcibiskupstvím olomouckým (které bylo dříve jejím podílníkem), podala na ČBK žalobu pro údajné omezování hospodářské soutěže, Městský soud v Praze žalobu však odmítl s tím, že nemá pravomoc rozhodnutí ČBK přezkoumávat. Firma podala proti tomuto rozhodnutí kasační stížnost, kterou však Nejvyšší správní soud 29. ledna 2008 taktéž zamítl. Podle jeho verdiktu "Římskokatolická církev zastoupená Českou biskupskou konferencí má výlučnou pravomoc stanovit, které víno smí být označováno jako mešní, a její rozhodnutí nemohou přezkoumávat soudy. Představovalo by to nepřípustný zásah do autonomie církve."

Mešní víno podle římskokatolické církve.

Mešní víno se používá při římskokatolické liturgii jako materie k transsubstanciaci v Kristovu krev. Musí být vyrobeno pouze z hroznů, bez dalších příměsí a přidaného cukru, vinohrad poskytující úrodu nesmí být chemicky ošetřován (fakticky jde o přírodní a ekologicky pěstované víno). Dříve bylo vyráběno výhradně v klášterech, dnes je produkují i soukromé společnosti. Církev si pro udělení souhlasu s označením produktu za mešní víno vymiňuje podmínku, že nesmí mít pochybnosti o tom, zda výrobce bezpodmínečně a soustavně dodržuje správný výrobní postup. Tento souhlas mají v ČR dvě firmy: Arcibiskupské zámecké víno Kroměříž a Ampelos, šlechtitelská stanice vinařská ve Znojmě.  Mešní vína jsou vždy vína s přívlastkem, tedy kabinet, pozdní sběr, výběr z hroznů, výběr z bobulí, výběr z cibeh, ledové i slámové víno. Mešní vína mohou být bílá, růžová i červená. Obsah alkoholu není v nich regulován, vždy však musí jít o alkohol, který vznikl zkvašením cukru obsaženého přímo ve zralých hroznech, v žádném případě se vína nesmí doslazovat. Definitivně mešním vínem se stává víno slavnostním žehnáním.

Mešní víno je označení vína, používaného některými křesťanskými církvemi jako svátostná materie při eucharistii, jež musí splňovat zvláštní požadavky na způsob výroby; tyto požadavky se u jednotlivých církví liší. Římskokatolická církev používá z praktických důvodů nejčastěji bílé víno (purifikatorium, textilie, jíž se vytírá kalich po eucharistii, se snáze pere), pravoslavné církve používají symbolické červené. Neoficiálně a spíše slangově se za „mešní víno“ označuje víno bez přídavku cukru.

Messwein, auch Altarwein, ist der Wein, der in der Feier der heiligen Messe oder des heiligen Abendmahles verwendet wird. Die Herstellung von Messwein erfolgt in der römisch-katholischen Kirche nach bestimmten, von der Kirche festgelegten Vorschriften der natürlichen Reinheit und Unverfälschtheit. Diese werden heute von den gesetzlichen Regelungen und Bestimmungen des Weinrechtes bei Prädikatsweinen erfüllt.


Cíl letu.

Hlavním cílem tohoto letu bylo uskutečnit první výstup člověka do volného kosmického prostoru.

Průběh letu.

Loď vážící 5682 kg odstartovala z kosmodromu Bajkonur na území Kazachstánu 18. března 1965 ráno. Oba kosmonauti zůstali po celou dobu (26 hodin) trvání letu v skafandrech. K druhému poklopu lodi byla připevněna nafukovací přechodová kabina. Už při druhém obletu Země se Leonov s pomocí Běljajeva vystrojil pro výstup z lodě a přes přechodovou komoru vystoupil přivázán na 5 metrů dlouhém laně vně lodě a plul volně prostorem. Tyto výstupy byly později označeny EVA a Leonov byl v jejich historii první. S pomocí lana a pohybů se snažil svůj let řídit sledován televizní a filmovací kamerou. Po 12 minutách se vrátil do kabiny. Podle slov Leonova došlo k nafouknutí skafandru na míru větší než předpokládanou a proto se nemohl vrátit do kabiny jak bylo v plánu nohama napřed, ale hlavou napřed. Aby se mohl v přechodové komoře obrátit, tak musel využít všechnu sílu co měl. Bylo velké štěstí, že Leonov měl velmi dobrou fyzickou kondici. Jinak by tento nikdy necvičený manévr nezvládl a do kabiny by se nedostal. V tom případě by musel Běljajev, dle cvičeného scénáře, dehermetizovat celou loď a Leonova zkusit vtáhnout do kabiny. Přistát bez Leonova by podle Leonových slov nikdy nezkusil. Leonov toto otočení vymyslel a zvládl bez jakékoli konzultace s Běljajevem či pozemním centrem. Podle jeho slov na to ani neměl čas, protože se blížil okamžik, kdy Sojuz vejde do zemského stínu (cca 3-4 minuty). Leonov se musel v přechodové komoře otočit, aby zajistil důkladné zavření vnějšího uzávěru, což v komoře, která je široká 120 cm, je u téměř neohybného skafandru dlouhého 1,9 m a širokého 0,68 m opravdu obtížný úkol. Leonov vypotil 6 litrů potu, tep měl 190 za minutu, ale dokázal to.  Problémy ale nekončily, při uzavření vnějšího průlezu došlo ke špatnému dosednutí poklopu a malou škvírou unikala vnitřní atmosféra. Systém podpory života na to reagoval zvýšeným vývinem kyslíku, takže hrozilo, že kosmonauti budou tak vysokou koncentrací čistého kyslíku poškozeni a zemřou stejně jako Valentin Bondarenko při výcviku. Nakonec pomohla náhoda. Po sedmi hodinách boje s nastalou situací kosmonauti ve skafandrech usnuli. Ve spánku Leonov zavadil skafandrem o páku rozvodu kyslíku a tlak se rychle ještě zvýšil. Tímto tlakem došlo k zatěsnění poklopu a životní podmínky se na lodi rychle vrátily do normálu.

Závěr letu.

Během 17. obletu Země měl začít automaticky řízený sestup. Kvůli poruše automatiky převzal řízení Běljajev a podařilo se mu přistát i přes velké přetížení o jeden oběh později 19. března v 10 hodin dopoledne do zasněžené tajgy 180 km severozápadně od města Perm v RSFSR, tedy 2000 km od plánovaného místa přistání. V místě bylo -25 °C a po ramena sněhu. Až večer kosmonauty nalezl první pátrací letoun a shodil jim teplé oblečení, které se ale zachytilo v koruně stromu, protože zde přistát kvůli stromům nemohl. Toto oblečení tedy nemohli kosmonauti použít. Podle vzpomínek Leonova se svlékli do naha. Vyždímali zpocené oblečení a zase ho oblékli. Leonov měl totiž po přistání ve skafandru po kolena potu. Noži odřezali pevné součásti skafandru. Obalili se kusy izolační tkaniny z vnitřního obložení Vostoku. Použili také kusy popruhů z přistávacího padáku. Takto vybaveni se dokázali ve vnějším prostředí pohybovat a získat dřevo na oheň, díky kterému se přes noc zahráli. Noc v mrazu přečkali, ráno k nim na lyžích dorazil záchranný oddíl, který na místě vybudoval malý srub, ve kterém nad ohněm umístili velkou nádobu, do které si Leonov s Běljajevem vlezli a pořádně se vykoupali. Teprve třetí den se všichni na lyžích vydali do 9 km vzdáleného stanoviště k improvizované přistávací ploše vrtulníku. Aby zde vrtulník přistál, bylo nutné vykácet větší množství stromů. Vrtulník je následně odvezl do města Perm.

Voschod 2 ("") byla druhá vícemístná pilotovaná loď ze sovětského vesmírného programu Voschod, vypuštěná v roce 1965. Dle katalogu COSPAR získala zařazení 1965-022A.

Woschod 2 [] (alternative Schreibweise "Woßchod", „Sonnenaufgang“) war ein sowjetischer bemannter Raumflug im Rahmen des sehr kurzen Woschod-Programms. Zum ersten Mal verließ ein Raumfahrer die schützende Hülle seines Raumschiffes und schwebte frei im All (Außenbordeinsatz).


Popis.

Termín „květní lůžko“ se používá pro lůžko jednotlivého květu, v některých případech i celého květenství, např. u hvězdnicovitých. Z květního lůžka vyrůstají plodolisty, tyčinky a květní obaly (tj. vnější zelené kališní lístky a vnitřní korunní lístky nebo nerozlišená okvětí), které chrání reprodukční orgány květu (samčí tyčinky a samičí pestíky). Květní lůžko bývá většinou ploché, řidčeji vyklenuté (kónické) nebo miskovitě prohloubené. V květním lůžku se z malých hrbolků vyvíjejí jednotlivé květní části – nejdříve květní obaly, pak tyčinky a nakonec plodolisty. Vývoj je různě rychlý, např. u olše a lísky trvá téměř celý rok.  Jednotlivé květní části (květní obaly, tyčinky a plodolisty) jsou na květním lůžku uspořádany šroubovitě nebo v kruzích; šroubovité uspořádání květních částí je původnější, kruhovité odvozenější. Květní části ve šroubovici se vyskytují např. v čeledi šácholanovité a pryskyřníkovité (hovoříme o květech acyklických). Pokud jsou některé květní části uspořádany ve spirále a jiné v kruzích, např. v čeledi pryskyřníkovité rody blatouch, pryskyřník, upolín, hovoříme o květech hemicyklických. Pokud jsou všechny květní části uspořádané v kruzích, hovoříme o květech cyklických. Počet kruhů v cyklickém květu je různý, nejčastější je uspořádání do pěti nebo čtyř kruhů, přičemž plodolisty tvoří pouze jeden kruh.

Květní lůžko a vývoj plodů.

Květní lůžko se u některých rostlin podílí na formování plodu, souplodí nebo i plodenství. Dužnaté a zbytnělé květní lůžko je součástí souplodí jahodníku. Dřevnatějící květní lůžko je součástí souplodí šácholanu, lotosu. Květní lůžka jednotlivých květů se podílejí také na vzniku dužnatého plodenství ananasu, zatímco u fíku fíkovníků je celé plodenství obaleno dužnatým lůžkem.  Dub a buk mají dřevnatějící květní lůžko miskovitě prohloubeno a rozšířeno v číšku, kupulu ("cupula"), v níž sedí žalud nebo bukvice (= nažka). Pokud se na vzniku podobného útvaru podílí i rozšířené spodní části tyčinek nebo květních obalů, vzniká, např. u růže, třešně nebo jabloně pohárkovitý útvar češule ("hypanthium"), který obaluje semeno. U pryšců zase vznikají na květním lůžku žláznaté valy se žlázkami nebo žláznaté disky – nektaria – produkující tekutinu lákající opylovače. U heřmánku pravého je květní lůžko duté. U lotosu zbytnělo v kuželovitý útvar, ve kterém jsou uloženy semeníky. Mučenka má protažené květní lůžko nesoucí tyčinky a pestík odděleně od květních obalů (tzv. androgynofor).

Terminologie.

V české botanické literatuře bývají zaměňovány termíny receptaculum (květní lůžko), počeštěno jako receptákulum, a hypanthium (češule) nebo jsou uváděny jako synonyma. S touto zavádějící interpretací se lze setkat i v díle "Klíč ke květeně ČR". V odborné cizojazyčné literatuře mají většinou jednotlivé termíny jasně definovaný odlišný význam. Termínem receptaculum se označuje pouhé květní lůžko bez účasti ostatních květních částí, podepírající buď jednotlivý květ, nebo v některých případech celé květenství (např. u hvězdnicovitých). Receptákulum se v některých případech podílí na vzniku plodu, souplodí nebo plodenství (např. u fíkovníku jsou nažky uzavřené ve zdužnatělém receptákulu). Hypanthium je komplexní útvar vznikající srůstem bazálních částí květních obalů a nitek tyčinek jednotlivého květu a někdy se na jeho vzniku částečně podílí i květní lůžko.

Květní lůžko ("receptaculum", "torus") je plošné rozšíření květní stopky. Na květní stopce, která je pozměněným stonkem, se vytváří květ krytosemenné rostliny. (Plošné rozšíření stonku na květní lůžko je nejtypičtější metamorfózou stonku.)

Als Blütenachse, Blütenboden oder Receptaculum (auch "Thalamus" oder "Torus") wird in der Botanik der Abschnitt der Sprossachse bezeichnet, der die Organe der Blüte (also Kelchblätter, Kronblätter, Fruchtknoten etc.) trägt. Er ist die direkte Fortsetzung des Blütenstiels. Die Blütenachse kann verschieden ausgeformt sein.


Historie.

Snahu o spojení různých evropských území je možné zaznamenat již ve starší historii Evropy, např. ve starověku či středověku, kdy někteří z vládců toužili po co nejširší mocenské nadvládě nad ostatními zeměmi (např. římští, byzantští či později franští a němečtí císařové), nebo kdy vznikala různá seskupení za účelem vojenské či jiné spolupráce (např. některé kmenové svazy jako Samova říše či Luticové, nebo později Polsko-Litevská unie)  Myšlenka smlouvy mezi evropskými zeměmi vznikla v pozdním středověku a jedním z prvních průkopníků byl český král Jiří z Poděbrad (1462). Heslo „Spojené státy evropské“ poprvé použil Victor Hugo roku 1849, ve 20. století myšlenku oživila Panevropská unie R. Coudenhove-Kalergiho a v meziválečné době ji sledoval zejména francouzský ministr Aristide Briand. Evropská integrace vznikla především proto, že řada odpovědných politiků chtěla vytvořit podmínky, aby se světová válka – která v Evropě vznikla – nemohla opakovat. Významným podnětem byla řeč Winstona Churchilla 19. září 1946 v Curychu.  Prvním krokem praktické integrace bylo v roce 1948 založení Organizace pro evropskou hospodářskou spolupráci (OEEC), jejíchž 18 členů spolurozhodovalo o rozdělení americké pomoci v rámci Marshallova plánu; roku 1961 z ní vznikla OECD. Roku 1949 byla z podnětu W. Churchilla založena Rada Evropy se širokým polem působnosti, dnes hlavně v oblasti lidských práv. Téhož roku vznikla v Moskvě Rada vzájemné hospodářské pomoci (RVHP), která roku 1991 zanikla. Roku 1952 vzniklo nadnárodní Evropské společenství uhlí a oceli, v němž šest účastníků (Belgie, Francie, Itálie, Lucembursko, Západní Německo a Nizozemsko) koordinovalo svoji produkci, aby se předešlo hospodářským konfliktům, které přispěly ke vzniku první světové války.  Tytéž státy podepsaly roku 1957 Římské smlouvy o Euratomu a o společném trhu, čímž vzniklo Evropské hospodářské společenství (EHS) a roku 1960 Evropské sdružení volného obchodu (EFTA). Maastrichtskou smlouvou z roku 1992 vznikla z EHS Evropská unie a její působnost se rozšířila o bezpečnostní a zahraniční politiku a soudní spolupráci. Schengenská smlouva o volném pohybu osob a zboží byla podepsána roku 1985 a roku 1997 se stala součástí práva EU. Lisabonská smlouva z roku 2007–2009 udělala řadu reforem k zefektivnění činnosti EU.  ZVO je území několika států, které mezi sebou zrušily obchodní překážky. V říjnu 2015 vznikla poslední světová ZVO, tzv. Transpacifické partnerství, která je tvořena 12 zeměmi. Celní unie je rozšířením ZVO. Představuje druhý stupeň evropské integrace. Členské státy se při ní dohodnou, že vůči třetím zemím budou uplatňovat jednotné celní sazby. Příkladem celní unie je ta mezi Švýcarskem a Lichtenštejnskem. Třetí stádium evropské integrace těží z výhod celní unie. Přidává volný pohyb osob, kapitálu a služeb. Příkladem Společného trhu je Evropské hospodářské společenství (EHS). Nejsložitější stádium evropské integrace. Měnovou unií se rozumí používání jednotné měny jako zákonného platidla. Hospodářská unie se vyznačuje společnou hospodářskou politikou. Politická unie představuje kompletní hospodářskou a politickou integraci. Dříve samostatné státy splynou v nový celek. Příkladem je znovusjednocení Německa v roce 1990.

Rozšíření.

Počet členů Evropského společenství/Evropské unie se postupně rozrůstal z původních šesti až na současných 28:  Kandidátskými zeměmi jsou Albánie, Severní Makedonie, Černá Hora, Srbsko a Turecko. Potenciálními kandidátskými zeměmi jsou Bosna a Hercegovina a Kosovo.

Další vývoj integrace - budoucí rozšiřování EU.

Vstup do EU je podmíněn splněním „kodaňských kritérií“, která byla stanovena na zasedání Evropské Rady v roce 1993 v Kodani.  Kritéria jsou následující: Země usilující o členství v EU  Evropská komise rozděluje státy, které projevily zájem o členství do dvou skupin, a to na kandidátské země a potenciální kandidátské země. V případě Albánie, Bosny a Hercegoviny a Turecka se jedná o země muslimské nebo země s významnou muslimskou minoritou, a proto se nabízí otázka, zda budou členské země EU a jejich občané připraveni na integraci se zeměmi s jiným náboženstvím a kulturou.

Další programy.

Roku 2002 zavedlo 11 zemí EU společnou měnu euro, k níž potom přistoupilo ještě 6 zemí. Šest malých nečlenských států (Andorra, Černá Hora, Kosovo, Monako, San Marino, Vatikán) užívá euro také. Asociační smlouvy, zahrnující dohodu o volném obchodu, uzavřela EU s dalšími 11 státy (mimo jiné Alžír, Egypt, Chile, Izrael, Jihoafrická republika, Libanon, Maroko, Mexiko, Tunis).  Programu Erasmus, založeného roku 1987, který podporuje mobilitu studentů a akademických pracovníků, se účastní celkem 31 zemí. Boloňského procesu, který chce tuto mobilitu podpořit zavedením srovnatelných stupňů a titulů, se účastní 47 zemí. Kromě zemí EU je to také Arménie, Ázerbájdžán, Gruzie, Rusko, Švýcarsko, Ukrajina a další. Projektu SOS ("Smart Open Services"), který podporuje mobilitu pacientů a umožňuje přeshraniční poskytování lékařských služeb, se účastní 12 členských států EU včetně České republiky.  Od roku 1992 mají občané EU volební právo v místních volbách tam, kde trvale žijí, i když jsou občany jiného státu. Schengenské dohody o zrušení hraničních kontrol se účastní všechny země EU kromě Spojeného království a Irska, a dále Island, Norsko a Švýcarsko. Evropská unie není stát a nemá tedy vlastní armádu. Na jejích expedičních sborech, které působí v krizových oblastech, se podílejí všechny státy EU kromě Dánska, a navíc Norsko a Turecko.  Na činnosti Evropské kosmické agentury (ESA), která je zatím na EU nezávislá, se podílí 18 členských států včetně ČR, Kanady, Norska a Švýcarska.  Prohlubování i rozšiřování ovšem neprobíhalo rovnoměrně a nelze ani říci, že by míra integrace prostřednictvím různých projektů byla hierarchicky uspořádaná. Proto se dnes často hovoří o integraci "a la carte" („podle jídelníčku“), kdy si jednotlivé země samy vybírají, na kterých integračních krocích se chtějí podílet.

Budoucnost evropské integrace.

Systémové fungování Evropské unie v budoucnu může být podle A. Kadlecové následující: Vícerychlostní Evropa je modelem, kde je za hlavní proměnnou brána kategorie času. Za jádro Unie je stanovována skupina členských států, jež určuje společné integrační cíle. Státy jádra splňují socioekonomická kritéria, ale disponují i dostatečnou politickou vůlí postupovat v jistých oblastech politiky dále než ostatní státy. Je předpokladem, že státy, které nejsou součástí jádra, se k němu v určitém časovém horizontu připojí. Délka tohoto období je individuální, neboť je odvozena od toho, jak jsou státy schopny plnit daná politická a socioekonomická kritéria, kvalifikující je k členství v jádru. Vícerychlostní model znamená integrační postup, kdy všechny členské státy sledují totožné cíle a politiky, ale v rozdílném čase. Tyto cíle jsou předem definovány a jsou mezi všemi členy Unie shodné a všichni se ochotně chtějí k těmto cílům připojit. V tomto modelu se tedy připouští rozdíly v postavení mezi členskými státy, avšak jen dočasně. Flexibilní uspořádání podle zásad variabilní geometrie uznává trvale diferenciovaný rozsah závazků členských států. Vnitřně je tento základní model rozdělen na integrační jádro, které je vyznačováno maximální možnou intenzitou vzájemného propojení, a na periferní oblasti spolupráce, kde je míra vzájemného propojení odstupňována a směrem od jádra probíhá s menší intenzitou. Mezi vnitřním jádrem a vnější hranicí integrujícího se prostoru se formují různé celky. Tyto celky spojují různé země podle variabilních oblastí spolupráce. Výchozí kategorií pro klasifikaci modelů variabilní geometrie je prostor. Tento model počítá se stálou diferenciací postavení jednotlivých členů podle stupně jejich vzájemné integrace. Připouští tak možnost, že některé členské státy nebudou mít nikdy dostatek kapacit připojit se k určitým oblastem spolupráce jádra. Třetí formu flexibilní spolupráce je možné popsat jako kooperaci na bázi přesně definovaného, přesto relativně úzkého rozsahu společných pravidel, jakéhosi nejmenšího společného jmenovatele. V ostatních oblastech, které nejsou zahrnuty do společného základu, mohou státy postupovat jednotlivě, nebo mohou vytvářet koalice v závislosti na individuálních zájmech a vůli. Členské státy si tak vybírají z „jídelního lístku“, na jakých oblastech integrace se podílet chtějí a na kterých ne. Hlavní proměnnou je v tomto případě předmět spolupráce. Kategorie času zde nehraje žádnou roli. Integrace à la carte se principiálně liší od vícerychlostního modelu, neboť na rozdíl od něj nepředpokládá soubor přesně definovaných společných záměrů a cílů, k nimž se všechny státy dříve či později zavázaly dospět. Model à la carte naproti tomu směřuje k multiplikaci výjimek a každý členský stát svobodně rozhodne o své účasti na konkrétní politice či aktivitě. Liší se též od koncepce variabilní geometrie, která institucionalizuje rozdíly mezi státy, čímž vytváří prostor pro různé integrující se koalice a celky.

Kritika evropské integrace.

Existují kritici evropské integrace. Francouzská strana Marine Le Penové žádá vystoupení Francie z eurozóny, nizozemská strana PVV, rakouská strana FPÖ, belgická strana Vlaams Belang a švédští Demokraté chtějí omezení v Schengenském prostoru. Jedním z cílů kritiků evropské integrace je v evropském parlamentu vytvořit novou frakci, která by rozklížila Unii zevniř. Podle Václava Vlka odstředivá hnutí v jednotlivých státech nabývají na síle tím více, čím více Brusel tlačí na jednotu a na vytvoření federace.  Irský profesor Anthony Coughlana kritizuje rušení 70 národních vet, společnou zahraniční politiku EU, posílení velkých zemí na úkor malých, ideologické pasáže ústavy, pasarely umožňující měnit ústavu bez další ratifikace a řadu dalších věcí.  Historik a politolog Lukáš Petřík tvrdí, že unie není demokratická, důvodem je způsob přijímají evropské ústavy alias Lisabonské smlouvy. Kniha Christophera Bookera a Richarda Northe Skryté dějiny evropské integrace, v originále nazvána jako Velký podvod, dokazuje, že vytvoření společného trhu a hospodářského společenství bylo jedním z kroků, které mají za cíl vytvoření evropského státu.  Prezident Václav Klaus vedl přednášku, podle níž Evropa budoucnost má, ale ne příliš růžovou a uvedl, že Evropská unie je instituce s vrozenou vadou a že nevěří tomu, že byla jejími iniciátory „dobře promyšlena“. Předseda ODS Mirek Topolánek tvrdí, že euroústava je mrtvý dokument a nepotřebuje unifikaci, ale daňovou, měnovou a regulatorní konkurenci.

Evropská integrace je „proces vytváření stále užšího svazku mezi národy Evropy“. Toto politické, zákonodárné i ekonomické sbližování začalo brzy po druhé světové válce a znamená, že jednotlivé členské státy přenášejí některé své kompetence na společné instituce. Hlavními institucemi tohoto procesu jsou Evropská unie a Rada Evropy. Opačným procesem k procesu evropské integrace je evropská disintegrace.

Die europäische Integration steht begrifflich für einen „immer engeren Zusammenschluss der europäischen Völker“ (1. Erwägungsgrund der Präambel des Vertrags über die Arbeitsweise der Europäischen Union (AEUV)). Offiziell wurde dieser Begriff erstmals 1954 bei der Gründung der Westeuropäischen Union (WEU) verwendet. Mit der Gründung der Europäischen Union (EU) durch den Vertrag von Maastricht 1992 wurde der „Prozess der europäischen Integration auf eine neue Stufe gestellt“ (1. Erwägungsgrund der Präambel des Vertrages von Maastricht); der Vertrag von Lissabon 2007 kennzeichnet den aktuellen Stand der Entwicklung.


Cesta k moci.

Ahmad Chán Abdálí se narodil v roce 1722 podle některých zdrojů v Herátu (rodiště otce), podle některých zdrojů v Multánu (rodiště matky). V mládí vstoupil do armády perského šáha Nádira, kde se vypracoval až na velitele jízdních vojsk. Po zavraždění šáha Nádira v roce 1747 se Persie rozpadla a z jejich částí se staly nezávislé státy. Ahmad Chán Abdálí využil mocenského vakua a vydal se svou armádou na cestu do Kandaháru. Tam téhož roku bylo svoláno poradní shromáždění (tzv. Lója Džirga) nejmocnějších náčelníků paštunských kmenů. Shromáždění posléze zvolilo Ahmada Chána králem a byl mu udělen titul dur-e dourán (Perla doby), který si pak sám král změnil na titul dur-e durrán (Perla perel) a svůj kmen přejmenoval na Durrání (Perlový).  Ahmad Šáh Durrání se prohlásil králem celého Afghánistánu, prohlásil Kandahár hlavním městem své říše a podrobil si ostatní paštúnské kmeny. Poté co ovládl Kábul a Pešávar, zaútočil na Mughalskou říši. V roce 1748 se střetl s Mughaly u Mánupuru, a byl donucen se stáhnout. Příští rok Ahmad zaútočil znovu. Podařilo se mu dobýt Paňžáb a obsadit město Láhaur. V roce 1751 zaútočil na Indii potřetí, porazil nového mughalského krále a obsadil celý Paňdžáb včetně Multánu. Další mughalský vládce Álamgír II se pokusil Paňdžáb získat zpět, ale utrpěl několik porážek a nakonec ztratil i své hlavní město Dillí. Ahmad Šáh Dillí vyplenil, ustanovil svého přítele Nadžíb Chána správcem a vrátil se do Kandaháru.

Bitva u Pánipátu.

V roce 1758 indické vojsko obsadilo paňdžábské území až k řece Indu. Ahmad Šáh proti tomuto vojsku vyslal armádu, která se s Indy střetla u města Pánípat. V této bitvě bylo pobito přibližně 50 000 indických vojáků a prchajících obyvatel.

Smrt.

Ahmad Šáh Durrání zemřel v Muraghu v Afghánistánu na rakovinu kůže. Jeho hrobka se nachází v Kandaháru.

Hospodářství.

Hlavní částí příjmu státní pokladny byly dobyvačné výpravy a pozemkové daně. V dobytých zemích se získávala nová úrodná půda, dobytek, zlato a drahokamy. Tyto prostředky hradily potřeby mohutné armády. Co se týče daní vybíralo se jich několik. Nejvýnosnější byla třetinová daň tzv. thálitha, která se odváděla ze zavodněné půdy. Dále se platila daň z dobytka a ze mlýnů. Královské pozemky byly samozřejmě od daní osvobozeny. Členové vládnoucího paštunského kmene Durrání požívali různé daňové úlevy.

Poezie.

Ahmad Šáh Durrání napsal řadu básní v jazyce pašto, ve kterých vyjadřuje lásku ke svému národu i vlasti.

Ahmad Šáh Durrání (1722 – 1773) () také známý jako Ahmad Chán Abdálí () nebo Ahmad Šáh Bábá () byl zakladatelem říše Durrání – nezávislého afghánského státu. V roce 1747 byl zvolen emírem a vytvořil vojenskými výpravami velkou říši, která se po jeho smrti rozpadla.

Ahmad Shāh Durrānī (ca. 1722 in Herat oder in Multan – 16. Oktober 1772) (Paschtu: احمد شاه دراني), auch bekannt als Ahmad Khān Abdālī (احمد خان ابدالي), war der Gründer des Durrani-Reiches und gilt als Vater des modernen Staates Afghanistan.