Příčiny války.

Kořeny konfliktu je třeba hledat už v koloniální éře. Ostrov, který v té době nesl název "Cejlon", byl korunní kolonií Velké Británie. Britové ekonomicky i při správě ostrova velmi výrazně využívali Tamily, a to nejen místní obyvatele, ale také Tamily nově přivezené z Indie. Etnika kromě rozdílného původu rozdělovalo i náboženství. Sinhálci jsou buddhisté a Tamilci jsou, jako většina Indie, hinduisté. V roce 1948 získala Srí Lanka nezávislost a správa země se dostala do rukou většinových Sinhálců. Tamilové byli zbaveni občanství a měli být vystěhováni zpátky do Indie. Diskriminace Tamilů vedla k vytvoření "We Tamils Movement" (WTM, česky Hnutí My Tamilové). K prvním krvavým střetům, které si vyžádaly lidské oběti, došlo na začátku roku 1958 za vlády premiéra Solomona Bandáranájakeho.  V roce 1963 začaly po Srí Lance kolovat materiály podporující tamilskou nezávislost. Anton Balasingham emigroval ze země a stal se hlavou rodícího se separatistického hnutí. Ve stejnou dobu se mladí Tamilové vedení Vellupilájem Prabhakaranem začali angažovat na Srí Lance. Společně tyto síly vytvořily v roce 1972 organizaci "Tamil New Tigers" (TNT, česky Tamilští noví tygři). Ideologie nově vzniklé skupiny byla inspirována tamilskou říší Čóla, která existovala od 3. století př. n. l. do roku 1279 a patřila mezi nejvýznamnější státní celky v oblasti.  K separatistickému hnutí se přidávali i mladí Tamilové studující v zahraničí, a tak vznikla v anglickém Manchesteru Ílamská revoluční studentská organizace. Zanedlouho se stala hlavní hnací silou tamilského Ílamu v diaspoře. Na domácí politické scéně se objevila strana, která hájila zájmy Tamilů – "Tamilská národní aliance" (TULF). Strana byla podporována ozbrojenými jednotkami, které tvořili mladí Tamilové. Většinou se jednalo o poválečnou generaci, která trpěla nedostatkem vzdělání a vysokou nezaměstnaností, a viděla v revoluci proti vládě zlepšení své situace. V roce 1977 strana TULF dosáhla výrazného vítězství ve volbách a stala se nejsilnější opoziční stranou v parlamentu. Ve stejném roce došlo k pogromům proti Tamilům na místech, kde tvoří menšinu. TULF nebyla schopna útokům zabránit a nedařilo se tak plnit volební sliby. Díky tomu začala ztrácet kontrolu nad tamilskými ozbrojenými skupinami.

Vypuknutí války.

Nespokojenost s politikou TULF byla hnací silou k tvorbě nových ozbrojených skupin, které působily zcela bez kontroly tamilských vůdců v parlamentu. Nejsilnější skupinou byla TNT, která začala od roku 1976 používat název Tygři osvobození tamilského Ílamu (LTTE). Tamilští tygři začali útočit na orgány státní správy (převážně policejní stanice) a páchali atentáty na umírněné Tamily, kteří byli ochotni vést dialog s vládou. V červenci 1983 došlo k útoku na vojenskou hlídku "Four four bravo" v blízkosti města Thirunelveli. Ozbrojenci LTTE zabili velitele jednotky a 12 vojáků. Jako pomsta vypukl v hlavním městě Colombo pogrom na Tamily. Udává se, že si pogrom vyžádal 400 – 3 000 mrtvých Tamilů a mnoho jiných opustilo oblasti, kde měli Sinhálci silnou většinu. Tento den se považuje za oficiální začátek občanské války.

Průběh války.

1984–1987.

LTTE začala s útoky na Sinhálce. Mezi nejvýznamnější patří masakr na farmě Dollarových a Kentových v roce 1984, kde ozbrojenci LTTE povraždili 62 civilistů včetně dětí. Ještě horší masakr se odehrál následující rok v Anuradhápuře. Ozbrojenci zaútočili na autobusové nádraží a otevřenou palbou zavraždili 146 civilistů. Sinhálci odpověděli se stejnou brutalitou. Povraždili na trajektu převážejícím Tamily 23 civilistů.  První mírový dialog z roku 1985 skončil neúspěchem a masakry civilního obyvatelstva pokračovaly dál. V roce 1987 vytlačila vládní vojska Tamilské tygry až na sever k městu Jaffna. Konflikt se tak rozhořel s velkou silou. Jak vládní vojsko, tak Tamilští tygři provedli řadu velice krvavých operací. Armáda na přelomu května a června 1987 podnikla operaci „Osvobození“, která skončila úspěchem. Vláda ovládla město Jaffna a vůdci LTTE unikli jen těsně dopadení. LTTE byla okolnostmi přinucena změnit svůj styl boje. V červenci 1987 provedla svůj první sebevražedný útok a následně je začala hojně využívat. Během války uskutečnila přes 170 sebevražedných útoků, což ji vyneslo nelichotivé první místo v počtu sebevražedných útoků v historii.

Indická intervence.

Indie se začala živě zajímat o situaci na Srí Lance v 80. letech a měla k tomu hned několik důvodů. Indická vláda se bála, že by separatistické hnutí mohlo přesunout i na území Indie, kde žije skoro 61 miliónů Tamilů. Silné hnutí vzniklo hlavně v indickém státě Tamilnádu. Na druhou stranu totální porážka Tamilských tygrů by znamenala příliv uprchlíků do Indie a vytvoření jejich základen na jejím území. Zpočátku Indie nepodporovala Tamily přímo, ale dodávala zbraně jednotlivým bojujícím skupinám. Velkou část dodávek dostala skupina "Tamil Eelam Liberation Organization" (TELO, Tamilská Ílamská osvobozenecká organizace), která byla hlavním rivalem Tamilských tygrů. Od podpory jednotlivých soupeřících skupin si Indie slibovala, že tamilské hnutí zůstane roztříštěné a nedosáhne dostatečné síly, aby vytvořilo samostatný stát. Na druhou stranu by bylo dost silné, aby se ubránilo před vládními silami.  Prvním přímým zásahem do války bylo shození 25 tun potravin a zdravotnického materiálu rebelům při operaci Osvobození. Vládě v Colombu bylo jasné, že Indie nenechá Tamilské tygry padnout, a tak začala jednat. V červenci 1987 se sešli vládní představitelé Indie a Srí Lanky a sepsali mírovou dohodu. Podle ní měla vláda udělat několik ústupků vůči Tamilům. Přenést mnohé pravomoci z vlády v hlavním městě na vládu v provinciích, sloučit severní a východní provincie s tamilským obyvatelstvem do jedné provincie a uznat tamilštinu jako oficiální jazyk. Na oplátku se Indie zavázala poslat do tamilských provincií mírové jednotky složené z příslušníků indické armády, které by dohlížely na klid zbraní a odzbrojily by místní separatistické jednotky. Vojenské skupiny Tamilů včetně Tamilských tygrů s dohodou souhlasily.  Příchod indických jednotek vyvolal ale velkou nelibost v řadách Sinhálců. Na jihu země vypuklo povstání proti vládě do jehož čela se postavila Janatha Vimukthi Peramuna (JVP, česky Lidová osvobozenecká fronta, de facto komunistická strana Srí Lanky). Zemí začalo zmítat povstání, které trvalo dva roky (1987–1989) a vyžádalo si životy přibližně 50 000 lidí.  Indické mírové síly úspěšně odzbrojily separatistické skupiny až na Tamilské tygry. Ti odmítli vydat zbraně, a tak se mírové složky pokusily demobilizovat Tamilské tygry silou. Celé indické snažení skončilo plnohodnotným vojenským konfliktem indických mírových sil proti Tamilským tygrům, při kterem přišlo o život okolo 1 200 indických vojáků. Odpor Sinhálců k intervenci vyvrcholil tajnou dohodou vlády a Tamilských tygrů o zastavení bojů. Indická armáda pokračovala ve vojenských operacích, které často porušovaly základní lidská práva. Volání jak srílanské vlády, tak Tamilských tygrů po stažení vyslyšel až nově zvolený premiér Indie Višvanáth Pratáp Singh. Poslední indický voják opustil Srí Lanku 24. května 1990.  Indická pomoc Tamilům a hlavně Tamilským tygrům se zcela zastavila po roce 1991, kdy byl spáchán atentát na expremiéra Radživa Gándího. Z útoku byli podezřelí právě Tamilští tygři.

1990–1993.

Po odchodu indických vojsk začali Tamilští tygři zřizovat svoji vlastní správu na územích, které ovládali. Příměří z roku 1990 pomohlo LTTE zničit všechny zbývající tamilské opoziční skupiny, zatímco vládní vojska bojovala s povstáním JVP na jihu země. Jakmile obě strany dosáhly ve svých bojích svého, začala občanská válka nanovo. První operací byl útok vládních vojsk na Jaffnu.  Boje se rozhořely s nepředstavitelnou brutalitou. V červnu 1990 zajala a popravila LTTE přes 600 policistů ve východní provincii (některé údaje udávají dokonce 774 mrtvých). Vláda odpověděla embargem na dovoz potravin a zdravotnického materiálu do Jaffny a začala letecky bombardovat pozice Tamilských tygrů. Separatisté na oplátku zintenzivnili útoky na civilní obyvatelstvo. Největší masakr války se odehrál v Palliyagodella v říjnu 1991. Tamilští tygři povraždili 166 muslimů včetně žen a dětí. Po tomto masakru byla LTTE zařazena na list teroristických organizací 33 státy světa. Místní muslimové začali tvořit svoje vlastní vojenské jednotky a mstili se v tamilských vesnicích stejným způsobem. Nakonec celá situace vyústila ve vyhnání muslimů z území ovládaných Tamilskými tygry. Domov muselo opustit okolo 72 000 muslimů převážně ze Severní provincie.  Největší bitva války proběhla v červenci 1991 ve Sloním průsmyku, který je úzkým pruhem země oddělujícím Jaffnu od zbytku ostrova a je tak jedinou suchozemskou cestou do Jaffny. LTTE s 5 000 vojáky oblehla vládní vojska. Během měsíčního obléhání padlo 2 000 vojáků na obou stranách. Obléhání ukončil až příchod vládních posil v počtu 10 000 vojáků. Vládní ofenzívy v roce 1992 skočily neúspěchem díky politickému zásahu Indie. V srpnu 1992 zemřeli tři vrchní generálové srílanské armády, když jejich auto najelo na minu. LTTE se dokonce podařilo v květnu 1993 spáchat úspěšný atentát na prezidenta Ranasingheho Premadasu a zvítězila v bitvě u Poonerynu na severu země.

1994–2000.

V roce 1994 vyhrála volby na Srí Lance aliance vedená političkou Chandrikou Kumaratungovou, která prosazovala mírové řešení problému. V lednu 1995 bylo vyhlášeno příměří, ale následné jednání k ničemu nevedlo. Válka propukla nanovo v dubnu 1995. Nová vláda začala razit heslo "Válka za mír" a vložila hlavní úsilí do obsazení Jaffny, která byla od začátku války hlavní baštou rebelů. Po sedmi týdnech těžkých bojů se podařilo vládnímu vojsku dobýt město, které bránilo 2 000 rebelů. Dne 5. prosince 1995 byla ministrem obrany Anuruddou Ratwattou nad městem slavnostně vyvěšena srílanská vlajka. Při bitvě padlo 2 500 vojáků a rebelů a 350 000 civilistů muselo opustit město. Mnoho uprchlíků se ale vrátilo následující rok zpátky.  Tamilští tygři odpověděli operací "Operation Unceasing Waves", (česky Nepřetržité vlny) a dobyli město Mullaitivu. Při boji zabili 1 400 vládních vojáků a zbývajících 200 zajatců popravili. V té době Tamilští tygři využívali velice často sebevražedné atentátníky. Nejznámějším útokem se stal útok na Centrální banku v Colombu, kdy zemřelo 90 lidí a 1 400 bylo zraněno. Vláda reagovala postavením organizace Tamilských tygrů mimo zákon a tlačila na zahraniční vlády, aby udělaly to samé. Velice tak omezila financování aktivit Tamilských tygrů.  Tamilové provedli v roce 1998 "Operation Unceasing Waves II", při které se jim podařilo dobýt město Kilinočči a zabít téměř 2 500 vládních vojáků. Vládní operace Rana Gosa v roce 1999 zase zaútočila na Vanni, kam se stáhla LTTE po dobytí Jaffny. Armádě se ale nepodařilo ovládnout region. "Operation Unceasing Waves III" v listopadu 1999 vytlačila vládní vojsko z dobytých pozic a Tamilové úspěšně postupovali na Sloní průsmyk a k Jaffně. Dokonce se LTTE pokusila zavraždit prezidentku Chandriku Kumaratungovou. Kumaratungová sice přišla o oko, ale podařilo se jí přežít a podruhé vyhrát volby. V dubnu 2000 padl Sloní průsmyk do rukou Tamilů, ale útok na Jaffnu armáda odrazila a město udržela.

Mírová jednání.

Vyčerpání z nekonečných bojů, desítky tisíc mrtvých a přes milión lidí žijících v uprchlických táborech vyvolalo vznik hnutí za mír. Mírové organizace začaly pořádat konference, debaty a další akce, které daly podklad k jednání obou stran. V únoru 2000 bylo Norsko požádáno, aby dělalo prostředníka mezi vládou a Tamily. Naděje na mír začaly dostávat konkrétní podobu v prosinci 2000, kdy LTTE vyhlásila jednostranný klid zbraní. Mír ale vydržel pouze do dubna 2001, kdy Tamilští tygři obnovili své ofenzívy. Na mezinárodním letišti v Bandaranaike provedlo čtrnáctičlenné sebevražedné komando útoky na letadla. Atentátníkům se podařilo zničit 8 vojenských letounů a čtyři dopravní letadla (všechna značky Airbus). Útok byl příčinou velkého poklesu turismu a následných výrazných ekonomických problémů na Srí Lance.  Po zářijových útocích na USA v roce 2001 začali separatisté projevovat zájem o mírové řešení konfliktu. Tamilové se obávali, že v pokračující válce by mohli Američané začít podporovat vládu v rámci začínající války s terorismem, kterou USA a spojenci v roce 2001 začali. Vláda zase začala čelit nespokojenosti lidí s průběhem "války pro mír", která mír nepřinášela, a s krizí ekonomiky. Situace dospěla k předčasným volbám, které v roce 2001 přinesly vítězství Ranilu Wickremasingh. Nově vzniklá vláda se zavázala najít mírovou cestu konfliktu.

Memorandum porozumění.

V prosinci 2001 přišly první konkrétní výsledky jednání, které zprostředkovalo opět Norsko. Tamilští tygři se zavázali zastavit palbu po dobu 30 dní a po celou dobu neprovádět žádné nepřátelské akce proti vládním silám. Vláda se k zastavení bojů přidala a uvolnila ekonomické embargo, které bylo na území Tamilských tygrů uvaleno. Následně 22. února 2002 bylo oběma stranami podepsáno Norskem navržené "Memorandum porozumění", jež po skoro 20 letech účinně zastavilo občanskou válku. Podle memoranda byla vytvořena Srílanská monitorovací mise, která dohlížela na klid zbraní. Členové mise byli v drtivé většině ze skandinávských zemí. Začala létat dopravní letadla z Colomba do Jaffny a LTTE otevřela klíčové silniční uzly na severu země. Obyvatelé tak mohli po zaplacení mýtného projíždět územím obsazeným LTTE.  Dlouho očekávaný mírový dialog začal v září 2002 v Phuketu v Thajsku. Další kola jednání se odehrávala v Norsku a Německu. Obě strany souhlasily s vytvořením federace a Tamilští tygři se vzdali ideje nezávislého Ílámu. To byl klíčový kompromis Tamilských tygrů, bez kterého by k úspěšnému jednání nikdy nedošlo. Poprvé od začátku války si obě strany vyměnily válečné zajatce.

Problémy mírové dohody.

Udržení mírové dohody byl problém hned od jejího začátku. Po volbách 2001 poprvé v historii Srí Lanky byl premiér země a prezident z jiného politického uskupení. Premiér Wickremasinghe byl nakloněn mírovému jednání a federalizaci země. Prezidentka Kumaratungová, její strana a další nacionalistická hnutí ale Tamilským tygrům nevěřili. Tamilové v rozporu s mírovou smlouvou pokračovali ve vybírání mýtného na cestách, pašovali zbraně a munici do země a verbovali do svých řad nové vojáky. Přes vyhlášený klid zbraní Tamilští tygři začali likvidovat opoziční tamilské skupiny a skutečné či domnělé vládní agenty na svém území.

Politická krize na Srí Lance.

V dubnu 2003 byla mírová jednání zcela zastavena z popudu LTTE a následně v říjnu téhož roku vydala LTTE svůj vlastní návrh na zřízení "Prozatímních vládních úřadů". Tyto správní celky měly být plně pod kontrolou Tamilských tygrů a měly se nacházet na severu a východě země. Na jihu země se tato deklarace setkala s vlnou protestů, které obviňovaly premiéra Wickremasingha z předání východu a severu země Tamilům. Aktivit se chopila prezidentka Kumaratungová. Vyhlásila v zemi stanné právo a převzala kontrolu nad třemi klíčovými ministerstvy (ministerstva pro hromadné sdělovací prostředky, vnitra a obrany). Prezidentka se spojila s levicovým hnutím "United People's Freedom Alliance" (UPFA) a vyhlásila konání nových voleb. Ty se konaly v dubnu 2004. Zvítězily levicové síly zastřešené UPFA a premiérem se stal Mahinda Radžapaksa. Vláda prohlásila své odhodlání pokračovat v mírovém dialogu, takže k vypuknutí násilí nedošlo.

Rozštěpení Tamilských tygrů.

Mír značně poznamenal i Tamilské tygry, kteří začali intenzivně přemýšlet nad dělením moci mezi jednotlivými části organizace. V březnu 2004 došlo k výrazným neshodám mezi severním a východním křídlem Tamilských tygrů. Plukovník Karuna Amman prohlásil, že LTTE nedodává dostatek materiálu a neposkytuje úměrnou část moci východnímu křídlu a vystoupil s 5 000 vojáky z organizace. Konflikt netrval dlouho a Karunova armáda musela rychle ustupovat. Karuna unikl pouze díky vládní pomoci. Zbytky Karunovy armády ale zůstaly na východě ostrova a pokračovaly v útocích na pozice LTTE.  Během této doby docházelo k častému porušování mírové dohody. Srílanská monitorovací mise zaznamenala přes 3 000 přestupků ze strany Tamilských tygrů a 300 ze strany vládního vojska jen v roce 2005. Situace byla o to složitější, že obě strany prováděly proti sobě tajné operace. LTTE kritizoval vládu, že tajně podporuje tamilskou opozici, hlavně Karunovu frakci. Vláda zase obviňovala Tamily z vražd politických oponentů, rekrutování vojáků a vyzbrojování.

Tsunami 2004.

26. prosince 2004 zasáhlo Indický oceán zemětřesení se silou 9,1–9,3 Richterova stupně, které způsobilo ničivé vlny tsunami. Na Srí Lance si vyžádala přírodní katastrofa okolo 30 000 mrtvých a mnoho dalších lidí ztratilo střechu nad hlavou. Pomoc začala proudit do země z mnoha států světa, ale vyvstal problém, jak distribuovat pomoc na území ovládaném LTTE. Po dohodě vlády s Tamily byla vytvořena organizace "Post-Tsunami Operational Management Structure", která měla tento problém vyřešit. Komunistická JVP ostře proti vytvoření organizace vystoupila a napadla ji u soudu. Na druhou stranu bezprostředně po tsunami došlo ke snižování násilí na severu ostrova.

Vražda Lakshmana Kadirgamara.

Dne 12. srpna 2005 došlo k atentátu na ministra zahraničí Srí Lanky Lakshmana Kadirgamara. Ministr byl zastřelen odstřelovačem LTTE ve svém domě. Kadirgamar byl Tamil, velmi respektovaný zahraniční diplomat a dlouholetý odpůrce Tamilských tygrů. Jeho zavraždění uvrhlo Tamilské tygry do mezinárodní izolace, připravilo je o sympatie mezinárodního společenství a uzavřelo jim cestu k materiální pomoci ze zahraničí. Jako důsledek Kadirgamarovy vraždy zahraniční diplomati neprotestovali, když vládní vojska v roce 2006 opět zaútočila na LTTE na Mavil Aru.

Obnovení války.

Krach mírového jednání.

Po volbách 2006 Vellupiláj Prabhakaran poslal zprávu nové vládě s tím, že Tamilští tygři jsou odhodláni obnovit boje. Vláda tuto zprávu ignorovala. Násilí propukalo už v roce 2005. Byly vražděni sympatizanti obou stran (nejznámější oběti jsou protamilský novinář Taraki Sivaram či protamilský politik Joseph Pararajasingham).  Vzrůstající násilí našlo odezvu v zahraničí. Na konferenci v Tokiu byly obě strany vyzvány k ukončení násilí. Do sporu se vložily USA, které vyzvaly Tamilské tygry k ukončení všech operací. V opačném případě se měli připravit na nekompromisní odvetu vládního vojska. Posledním pokusem udržet mír byla mise norského politika Erika Solheima, který přesvědčil znepřátelené strany, aby zasedly k jednacímu stolu v Ženevě v únoru 2006. Došlo k dohodě a obě strany souhlasily s omezením násilí. Konflikt skutečně ztratil na intenzitě, ale na scénu přišla nová skupina, které se představila novou vlnou bombových atentátů na civilisty. Bylo to hnutí "Upsurging People's Force", které vláda obvinila, že je součástí LTTE. Sama organizace ale žádnou spojitost s Tamilskými tygry nedeklarovala.  Druhá mírová konference v Ženevě byla díky vzrůstajícímu násilí odložena a mírová jednání pozastavena na neurčito. Opět se začaly objevovat případy masakrů civilního obyvatelstva a atentátů na významné politiky a vojenské činitele. Atentáty, masakry civilistů a zavraždění diplomata Lakshmana Kadirgamara o rok dříve vedly země Evropské unie k zařazení Tamilských tygrů na seznam teroristických organizací v květnu 2006. EU zmrazila veškerý majetek Tamilských tygrů v členských státech a pozastavila veškeré financování projektů na Srí Lance. Pokus Erika Solheima o obnovení dialogu ale i tak selhal.  Občanská válka vypukla nanovo po incidentu na řece Mavil Aru. Tamilští tygři uzavřeli 21. června 2006 propust a odřízli tak zásobování 15 000 vesničanů, kteří žili na vládou kontrolovaném území. Následná jednání byla bezvýsledná, a tak se vláda rozhodla reagovat silou. Za pomoci armády a leteckého bombardování ovládla vláda propust v půlce srpna téhož roku.

Obnovení bojů.

Násilí se rychle rozšířilo a Tamilští tygři zaútočili na námořní základnu Gokanna v blízkosti města Muttur. Rebelům se podařilo obsadit část města, ale vládní vojsko po těžkých bojích nad ním na začátku srpna obnovilo kontrolu. Velká ofenzíva Tamilských tygrů probíhala i na severu země. Tamilové útočili na obrannou linii vládních vojsk a několikrát se jim podařilo linii prorazit. Díky velkým ztrátám ale nakonec museli pozice vyklidit. Jako odpověď provedlo letectvo rozsáhlý nálet na tamilskou základnu v Chencholai, při níž zemřelo 61 dětí. Ve stejný den byl proveden neúspěšný atentát na pákistánského komisaře. K útoku se nikdo nepřihlásil, ale podezření padlo na Tamilské tygry a Indii. Pákistán se i přes incident zavázal materiálně podporovat vládní vojsko.  Nedlouho poté došlo k incidentu, kdy bylo zavražděno 17 francouzských humanitárních pracovníků. Srílanská mírová mise obvinila z masakru vládní vojsko, vláda ale okamžitě obvinění odmítla. Vyšetřování pod dohledem mezinárodních znalců právě probíhá.  I přes odražení ofenzívy na vojenskou základnu Gokanna měli Tamilové dělostřelecké pozice okolo Sampuru a mohli základnu ohrožovat. Přerušil by se tak zásobovací řetěz vedoucí na sever do Jaffny. USA nakonec poslaly do oblasti vojenské poradce, kteří měli dohlížet na situaci. Vláda se rozhodla hrozbu eliminovat a v srpnu 2005 zaútočila na tamilské pozice u Sampuru. Tamilové oficiálně vypověděli klid zbraní. Na začátku září mělo vládní vojsko oblast pod kontrolou a vybudovalo na místě vojenskou základnu. Obsazení Sampuru bylo prvním velkou územní změnou v konfliktu od roku 2002. Tamilští tygři odpověděli několika sebevražednými bombovými útoky.  I přes velký počet obětí se představitelé znepřátelených stran dohodli na obnovení mírového jednání v Ženevě. K dialogu však nedošlo, protože LTTE odmítla otevřít dálnici spojující Jaffnu se zbytkem vládou kontrolovaných území.

Vládní útok na Východní provincii.

V prosinci 2006 byl armádou představen nový vojenský plán. Podle něj měla armáda masivně zaútočit na území okupované LTTE na východě země a po jeho dobytí využít veškerý armádní potenciál na boj s Tamilskými tygry na severu. Slabinou plánu byl fakt, že by mohla LTTE použít místní civilisty jako lidské štíty a znemožnit tak účinné bombardování svých pozic.  Celá operace začala 6. prosince 2006, ale byla přerušena kvůli velkému počtu civilistů v oblasti a blížícím se monzunovým dešťům. Klidu zbraní využilo 20 000 civilistů k útěku na území ovládaná vládou. Boje byly obnoveny v lednu 2007. Vládní vojsko dobylo Vakarai, a tím odřízlo zásobování rebelů ze severu. Východní část Tamilských tygrů, která již tak byla na pokraji sil, se ocitla v obklíčení. Tamilové opět zintenzivnili bombové útoky na civilisty žijící na územích ovládaných vládou. V únoru 2007 zahájila armáda finální operace, jejichž cílem bylo zcela vyčistit Východní provincii od separatistů. Byla dobyta klíčová základna LTTE v Kokkadichcholai a získána kontrola nad místní dálnicí. Obě oblasti se dostaly pod kontrolu vlády po 15 letech. Přítomnost Tamilských tygrů se redukovala na 140 km2 džungle v blízkosti Thoppigala.

Vládní útok na Severní provincii.

Drobné šarvátky mezi armádou a Tamilskými tygry probíhaly na severu země několik měsíců, ale intenzivní boje přišly až v září 2007. V prosinci téhož roku utrpěli Tamilští tygři sérii vážných porážek. Vláda prohlásila, že vůdce LTTE Vellupiláj Prabhakaran byl vážně zraněn při bombardování opevněného komplexu v Jayanthinagaru a hlavní politický činitel LTTE S. P. Thamilselvan byl zabit při jiném leteckém útoku. Letectvo Srí Lanky otevřeně deklarovalo, že zničí celé vedení separatistů. V prosinci 2007 na žádost ministra obrany byla zastavena palba a Srílanská monitorovací mise opět začala dohlížet na klid zbraní. V únoru 2008 podala report o neustálém porušování příměří ze strany Tamilských tygrů a vláda ihned reagovala obnovením svých ofenzív. V následných bojích jí padla do rukou města Muhamalai, Vidattaltivu, Adampan a Iluppaikkadavai. Rebelové nabídli klid zbraní v průběhu zasedání Jihoasijského sdružení pro regionální spolupráci v Colombu. Vláda však nabídku odmítla s odpovědí, že je to neopodstatněné.  V srpnu 2008 dobyla armáda celý distrikt Mannar a v září už měla kontrolu nad městem Mallavi a leteckou základnou v Vavuniya. Poslední baštou rebelů tak zůstal distrikt Kilinočči.

Bitva o Kilinočči.

Armáda vstoupila poprvé do oblasti v červenci 2008. V říjnu padla Pooneryn (strategické místo v blízkosti Jaffny) a v listopadu poslední námořní základna Tamilských tygrů. Mezitím ale situace více než 200 000 uprchlíků směřovala k humanitární katastrofě. Nedůvěra Západu a Indie vůči Tamilským tygrům byla tak velká, že mezinárodní síly nezačaly požadovat zastavení palby. V listopadu 2008 začal finální útok na město Kilinočči, které bylo pro rebely de facto hlavním městem. Rebelové se bránili velice tvrdě a boje si vyžádaly těžké ztráty na obou stranách. Kilinočči bylo dobyto 2. ledna 2009.  Po ztrátě tohoto města se mezinárodní pozorovatelé shodli, že Tamilské tygry čeká v nejbližší době totální porážka. Separatisté se urychleně stáhli z okolí Jaffny a vytvořili poslední pozice v džungli v okolí Mullaitivu. V únoru 2009 bylo pod kontrolou rebelů méně než 200 km2.  Stupňování bojů bylo spojeno se zvyšující se brutalitou vůči civilnímu obyvatelstvu. Human Rights Watch vydala report, podle kterého srílanská armáda masakrovala civilisty během dělostřeleckého bombardování. Organizace začala tlačit na vládu, aby zastavila své operace vůči civilistům. Na druhé straně tlak byl namířen i na Tamilské tygry. Měli dovolit civilistům opustit oblasti bojů a zastavit vraždění těch, co se o útěk pokusí. OSN byla také silně znepokojena situací civilistů. Hlavně si dělala starosti o 200 000 civilistů, kteří uvízli na území o rozloze 14 km2. Vláda toto území označila jako "bezbojovou zónu". Většina zbývajících separatistických sil se koncentrovala právě zde a používala civilisty jako živé štíty.  Tamilští tygři si začínali uvědomovat svou bezvýchodnou situaci a odhodlávali se k čím dám zoufalejším krokům. V únoru 2009 separatisté podle vzoru z 11. září 2001 chtěli použít dvě letadla k útokům na Vrchní velitelství a leteckou základnu v Colombu. Srílanským vzdušným silám se však podařilo obě letadla sestřelit než dosáhla místa určení. V březnu 2009 kontrolovali Tamilští tygři pouze 1 km2 mimo bezbojovou zónu (při největším rozmachu před třemi lety to bylo okolo 15 000 km2). Vláda pod silným politickým tlakem souhlasila s dialogem s parlamentními silami, které měly blízko k Tamilským tygrům. Tamilští poslanci ale odmítli jednat, dokud vláda nevyřeší humanitární krizi civilistů držených v bezbojové zóně.

Konflikt v bezbojové zóně.

Armáda nakonec vytlačila veškeré jednotky Tamilských tygrů do bezbojové zóny. V dubnu začaly probíhat operace zaměřené na likvidaci vůdce rebelů Vellupiláje Prabhakarana a zbytek vedení. Den po zahájení se armádě vzdali Velayuthan Thayanithi (mediální koordinátor) a Kumar Pancharathnam (vrchní zástupce). Důvodem jejich kapitulace byl fakt, že Tamilští tygři stříleli civilisty, kteří chtěli odejít na vládní území a používali děti jako vojáky. To byl po rebely velký šok a výrazné oslabení.  Dne 25. dubna 2009 mělo území pod kontrolou rebelů 10 km2. Jak boje pokračovaly, experti z OSN požádali o vytvoření vyšetřovací komise, která by prošetřila boje v bezbojové zóně. Podle Úřadu pro koordinaci humanitárních záležitostí opustilo území konfliktu okolo 196 000 osob, avšak přes 50 000 lidí tam zůstalo uvězněno. V půlce května 2009 prolomila armáda poslední obrannou linií separatistů a obsadila zbytek území.

Konec války.

"16. května 2009": Prezident Mahinda Radžapaksa zaslal depeši na zasedání G11 v Jordánu se sdělením, že vládní armáda zlomila ozbrojený odpor separatistů a obsadila poslední část bezbojové zóny. Vrchní velitel šřílanské armády Sarath Fonseka také oznámil vítězství nad LTTE.  "17. května 2009": Tamilští tygři oznámili na svých stránkách porážku ve válce. Autorem zprávy byl Selvarasa Pathmanathan (vedoucí mezinárodních vztahů LTTE).  "18. května 2009": Armáda prohlásila, že byl zabit velitel Tamilských tygrů Vellupiláj Prabhakaran, když se pokusil uprchnout z bojiště v sanitce. Armáda při útoku zlikvidovala i hlavu námořnistva Thillaiyampalama Sivanesana a jeho zástupce Shanmugalingama Sivashankara.  "19. května 2009": V 9:00 ráno přednesl prezident Mahinda Radžapaksa ve srílanském parlamentu projev, při kterém oznámil osvobození Srí Lanky od terorismu a vítězství vládního vojska. Pomocí testů DNA bylo identifikováno tělo Vellupiláje Prabhakarana díky genetickému materiálu, který byl získán z těla jeho syna zabitého dříve. Jeho nástupcem v čele LTTE se stal Selvarasa Pathmanathan.  "5. srpna 2009": Selvarasa Pathmanathan byl dopaden srílanskou vojenskou rozvědkou ve spolupráci s místními úřady v Kuala Lumpuru v Malajsii. Dopraven byl zpátky na Srí Lanku a postaven před soud.

Dopady války.

Počty obětí.

Srílanská občanská válka stála život podle odhadů 80 000 – 100 000 lidí. Z toho je 27 639 tamilských ozbrojenců, 23 327 vládních vojáků, 1 155 indických vojáků a desetitisíce civilistů. Posledních pět měsíců konfliktu si vyžádalo největší civilní ztráty. Podle OSN v rozmezí mezi půlkou ledna 2009 (zřízení bezbojové zóny) a půlkou dubna 2009 přišlo o život přes 6 500 civilistů a okolo 14 000 jich bylo zraněno. Podle ministerstva zahraničí USA jsou ale ztráty mnohem vyšší než OSN předpokládá.

Ekonomické výdaje.

Celkové válečné výdaje za 26 let konfliktu se pohybují okolo 200 miliard amerických dolarů. 5,5 miliardy dolarů vládu stály jen operace na severu země na konci války. Na obnovu Severní provincie v rámci programu "Uthuru Wasanthaya" bylo po válce vyčleněno 2,25 miliard dolarů.

Důsledky války.

Politické řešení.

Prezident Mahinda Radžapaksa ohlásil, že politické řešení konfliktu bude založeno na srílanské ústavě. Politická strana napojená na Tamilské tygry Tamilská národní aliance a další větší tamilské politické strany se oficiálně vzdaly snahy o samostatný stát a vyměnily ho za možnost federace.

Váleční zajatci.

S koncem války se 11 644 ozbrojenců vzdalo armádě. Z toho bylo 500 dětí a 1 601 žen. Vláda rehabilitovala ozbrojence v programu "National Action Plan for the Re-integration of Ex-combatants" (česky Národní akční plán pro reintegraci bývalých vojáků). Ozbrojenci byli rozděleni do tří skupin, a to na zkušené vojáky, nevojenský personál a vojáky naverbované násilím. Následně byli posláni do 24 rehabilitačních center po celé zemi. Mezi zajatými bylo okolo 700 zkušených vojáků LTTE. Někteří se připojili k vládním bezpečnostním silám v pátrání proti zbytku LTTE. V červnu 2011 bylo propuštěno přes 7 000 bývalých příslušníků LTTE na svobodu. V nápravných zařízeních zůstalo 4 300 bojovníků.

Minová pole a bezpečnostní situace.

Válka zanechala na Srí Lance okolo 1,6 miliónu min. Do června 2011 bylo 370 000 min zneškodněno. Vláda zaměstnává 1 500 speciálních pracovníků, kteří zatím vyčistili 1 285 km2 a dalších 400 km2 je v plánu.  Bezpečnostní situace na tamilských územích je pod kontrolou místní policie. Od konce války přes 5 000 mladých Tamilů požádalo policejní orgány o práci ve Východní provincii. Dalších 2 000 policistů plánuje vláda naverbovat pro službu v Severní provincii.

Protesty Tamilů v diaspoře.

Tamilové žijící v diaspoře začali protestovat proti masakrům civilistů a pokračující válce ve mnoha místech světa. Druhy protestů měly různé formy, a to od demonstrací, hladovek, lidských řetězů až po několik případů sebeupálení. Tamilové obviňovali srílanskou vládu z masakrů civilistů, etnického čištění některých oblastí a genocidy.  První protest se konal v Indii v provincii Tamil Nadu v polovině roku 2008. Následovala vlna protestů v Londýně, Torontu, Aucklandu, Ottawě, Paříži, Oslu, Sydney, Washingtonu, Bangalore, New Yorku, Berlíně, Ženevě, Curychu, Haagu, Canbeře, Wellingtonu, Kodani a Kuala Lampuru.

Občanská válka na Srí Lance byl ozbrojený konflikt na ostrovním státě Srí Lanka, který leží v Indickém oceánu. Válka začala v červenci 1983 povstáním organizace zvané Tygři osvobození tamilského Ílamu (LTTE, známé také pod jménem Tamilští tygři) a dalších místních ozbrojených skupin proti srílanské vládě. Tamilští tygři se snažili na severu a východě ostrova, který byl obývaný Tamily, vytvořit samostatný stát tzv. Tamilský Ílam. Válka trvající 26 let skončila v květnu 2009 vítězstvím srílanských vládních vojsk. Napětí mezi většinovými Sinhálci (73,8 %) a menšinovými Tamily (13,9 %) ale stále trvá.

Der Bürgerkrieg in Sri Lanka war ein von 1983 bis 2009 dauernder bewaffneter Konflikt, in dem tamilische Separatisten, vor allem der Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE), um Unabhängigkeit vom Inselstaat Sri Lanka kämpften. Die LTTE forderte, aus den tamilischen Siedlungsgebieten im Norden und Osten der ansonsten singhalesisch dominierten Insel einen unabhängigen Staat Tamil Eelam zu bilden. Der schwelende ethnische Konflikt zwischen Singhalesen und Tamilen mündete am 23. Juli 1983 in einen Bürgerkrieg. Nach über 25 Jahren endete der Bürgerkrieg am 18. Mai 2009 mit dem vollständigen militärischen Sieg der sri-lankischen Regierungstruppen über die LTTE.


Ekologie.

Původní výskyt morače zákrovnatého bývá nejčastější v travnatých porostech na zásaditých půdách a na suchých travnatých svazích v nadmořské výšce do 500 m. Rostliny dobře rostou i na běžné půdě, dostatek světla a živin však přispívá k jejich velikosti, počtu okolíků i semen. Plody této monokarpické byliny dozrávají v červenci až září.

Popis.

Jednoletá až dvouletá rostlina s pevnou, přímou, větvenou lodyhou vysokou až 1 metr, vyrůstající z kůlovitého kořene. Listy jsou v obryse vejčité, až čtyřnásobně peřenosečně dělené s niťovitými úkrojky 20 až 30 mm dlouhými a 0,5 až 1 mm širokými. Bazální listy mají řapíky, lodyžní jsou přisedlé.  Na koncích lodyh i větví vyrůstají okolíky velké 6 až 10 cm složené z 30 až 150 dlouze stopkatých okolíčků, jejích paprsky se v době zralosti plodů stahují dohromady a stojí vzpřímeně. Obaly z početných zelených, jednou až dvakrát peřenosečných listenů mají tenké úkrojky na koncích obrácené dozadu, obalíčky jsou štětinovité. Drobné, pětičetné, oboupohlavné květy mají jen nepatrný kalich a pět bílých korunních lístků. Tyčinek je v květu pět, spodní semeník vznikl ze dvou plodolistů. Rostliny vykvétají v červnu a červenci, přenos pylu z prašníků na blizny zajišťuje drobný hmyz.  Plodem je vejčitá, lysá, hnědá dvounažka s pěti světlými žebry, která bývá asi 2 mm dlouhá a 1 mm široká. Aromatické dvounažky jsou pomoci větru nebo povrchové vody roznášené po okolí.

Význam.

Semena se v tradiční medicíně používají dlouhodobě. Byly v nich shledány mnohé léčivé látky, např. obsahují chromony, hlavně spasmolytikum khelin, visnagin, kumarin a dále flavonové glykosidy a éterické oleje. Odvar nebo tinktura z nich vyvolává útlum hladkého svalstva, zejména močovodu, žlučových cest, žlučníku i průdušek. Droga také způsobuje rozšíření věnčitých tepen a zlepšuje kontrakci srdce, používá se také při angině pectoris. Semena slouží jako surovina pro průmyslovou výrobu khelinu.

Morač zákrovnatý ("Ammi visnaga") je statná, až metr vysoká, aromatická bylina, druh rodu morač. Je původní druh v Jižní Evropě, Malé Asii, v oblastí okolo Kavkazu i na severu Afriky. Jako naturalizovaný druh roste v Severní, Střední i Jižní Americe.

Das Bischofskraut ("Ammi visnaga"), auch Zahnstocher-Knorpelmöhre genannt, ist eine Pflanzenart innerhalb der Familie der Doldenblütler (Apiaceae). Sie ist in Eurasien und Nordafrika weitverbreitet. Sie wird als Heilpflanze verwendet.


Život.

Místo je narození je nejisté, starověká encyklopedie "Suda" uvádí, že se narodil v Syrakusách, nebo ve městě Krastos, přičemž obě města jsou sicilská (E 2766). Díogenés Laertios tvrdí, že se narodil ve městě Astypalaia, které leží na ostrově Kos, jednom z dodekanských ostrovů, tedy v Řecku. Spojení se Sicílii vzniklo dle Díogena tím, že tam (do města Megara) odešel Epicharmův otec, jenž byl lékařem, když byl Epicharmos ještě malý chlapec. Otec si prý přál, aby se syn také věnoval lékařství, ale on se nadchl pro pythagorejskou filozofii, uvádí též Díogenés.  Dnešní historici tyto informace považují za nejisté a prvním jistějším bodem v Epicharmově životopise tak je, že roku 484 př. n. l. žil v Syrakúsách a byl zde básníkem ve službách tyranů Gelóna jeho bratra Hieróna I. Věnoval se široké škále témat, od filozofie, přes lékařství až po lingvistiku. Díogenés tvrdí, že sám Platón Epicharmovi ukradl řadu myšlenek, avšak nějaké Epicharmovo filozofické dílo se nedochovalo. Časem více proslul jako autor veselých dramatických kusů, jejichž autorství je ale někdy nejisté – je mu připisováno 35 až 52 komedií. Z řady zbyly jen fragmenty, mnoho se nedochovalo vůbec. V podobné době se ke komediálnímu dramatu propracovával Formis, který však není tak známý. Epicharmos i Formis šli oba stejnou cestou – humor těžili z toho, že velkým mytickým hrdinům brali jejich vznešenost a propůjčovali jim slabosti běžných lidí. Tak například Epicharmova hra "Hebes Gamos" zobrazuje Herakla jako nenažrance. Hra "Odysseùs Autómolos" zase paroduje hrdinství Odysseovo. Satiricky naopak vyznívá hra "Agrōstīnos", která si dělá legraci ze zemědělců a venkova.

Epicharmos z Kosu, řecky Ἐπίχαρμος ὁ Κῷος (524 př. n. l. – 448 př. n. l. Syrakusy) byl řecky píšící dramatik narozený možná na území dnešní Itálie, často označovaný za objevitele a prvního tvůrce komediální divadelní formy (např. Aristotelem v jeho "Poetice"). Byl též filozofem.

Epicharmos (altgriechisch Ἐπίχαρμος "Epícharmos", lateinisch "Epi'charmus", deutsch auch "Epi'charm"; * um 540 v. Chr.; † um 460 v. Chr.) ist der Hauptvertreter der dorisch-sizilischen Komödie. Sein Geburtsort ist umstritten; nach Aristoteles kommt er aus dem sizilischen Megara Hyblaia, spekulativ sind die Orte Kratos, Samos und Kos. Medizinische und naturwissenschaftliche Bücher unter seinem Namen sind Fälschungen. Die Urheberschaft der philosophischen Fragmente ist umstritten.


Vývoj a popis letounu.

Historické pozadí.

Před druhou světovou válkou i na jejím počátku prováděly námořní hlídkovou službu převážně hydroplány. Německé ponorky však brzy zjistily, že dosah těchto letounů není neomezený a přesunuly své působení do oblastí, které ležely mimo dosah těchto letounů. Velitelství RAF přemýšlelo, jak tuto mezeru v Atlantiku odstranit. Řešením byla úprava těžkých bombardérů Boeing B-17 Fortress a Consolidated B-24 Liberator, které sice startovaly z pobřeží, ale díky tomu, že nenesly zbytečnou zátěž, mohly nést více paliva a výzbroje.  Po válce byly tyto letouny, které byly pořízeny na základě Smlouvy o půjčce a pronájmu, vráceny do Spojených států. Po nějakou dobu jejich práci vykonávaly upravené letouny Avro Lincoln, potřeba nových námořních hlídkových protiponorkových strojů však byla stále naléhavější. Proto RAF přímo objednalo u společnosti Avro 29 nových letounů (plus tři prototypy) na základě specifikací 42/46 z 21. března 1946.

Vývoj prototypů a prvních verzí.

Letoun byl navržen Royem Chadwickem a jeho týmem jako zcela nový typ Avro Typ 696. Letoun byl odvozen od bombardéru Avro Lincoln a dopravního letounu Avro Tudor. Oba tyto letouny byly odvozeny od úspěšného válečného těžkého bombardéru Avro Lancaster, což byl jeden z prvních letounů konstruktéra Roye Chadwicka. Z letounu Lincoln převzal střední část křídel a ocas a z letounu Tudor převzal konce křídel a podvozek. Širší a hlubší trup byl zcela nový. Letoun byl poháněn čtyřmi motory Rolls Royce Merlin. Během vývoje byl letoun znám pod označením Lincoln ASR.3.  Tento návrh byl přijat. Motory Rolls-Royce Merlin však byly nahrazeny výkonnějšími a většími motory s nižšími otáčkami Rolls-Royce Griffon 57 a 57A (vnější motory byly typu 57 a vnitřní motory byly typu 57A), které měly dvě protiběžné vrtule o průměru 4m, které vytvářely značný hluk. Tento hluk ohrožoval sluch posádek letounů. Motory Rolls-Royce Griffon byly použity přes svou vyšší hmotnost, protože poskytovaly výkon srovnatelný s motory Merlin při nižších otáčkách, což značně přispělo k efektivnějšímu využití paliva při letech v hustším vzduchu v nižších výškách. Úkolem letounu byl lov nepřátelských ponorek, přičemž trávil i několik hodin ve výškách nižších než 500 stop nad hladinou moře. V hantýrce RAF se tomu říkalo „loitering“ (loudání). Další výhodou bylo menší namáhání a opotřebení motorů, což zvyšovalo jejich spolehlivost. Pokud by byly použity motory Merlin, musely by běžet na podstatně vyšší výkon mnoho hodin. Při použití konvenčních vrtulí by bylo nutné zvětšit jejich průměr, aby mohl být využit větší výkon a kroutící moment motorů Griffon. To však nebylo možné kvůli výšce podvozku a umístění motorových gondol na křídlech letounu Lincoln. Tento problém byl vyřešen použitím dvojic protiběžných vrtulí, které toto umožnily i při zachování průměru vrtulí.  Letoun Shackleton byl navrhován během stále ještě probíhající Bitvy o Atlantik. V té době byly všechny podmořské cíle na dieselelektrický pohon. Tyto ponorky měly velice malou výdrž pod hladinou. Byly limitovány zásobou vzduchu pro posádku a kapacitou baterií pro pohon elektromotorů pro plavbu pod hladinou. Objevená ponorka tak nemohla plout pod hladinou příliš daleko od místa, kde byla objevena. Pak mohl hlídkový letoun povolat hladinová plavidla určená pro boj proti ponorkám nebo bojovat proti ponorce vlastními prostředky. Z těchto důvodů byla vytrvalost ve vzduchu, tedy co nejdelší doba strávená ve vzduchu, pro tento typ letounu prioritní na rozdíl od jiných typů letounů, kde je prvořadý dolet. Jakmile byla jednou ponorka zjištěna, bylo možná nezbytné zůstat na pozici posledního kontaktu po celý den (nebo noc), aby bylo zabráněno ponorce vynořit se a uniknout z oblasti vyšší rychlostí při plavbě na hladině. Po celou dobu, kdy letoun bránil ponorce ve vynoření, posádka ponorky vyčerpávala dýchatelný vzduch a energii z baterií až byla nakonec přinucena k vynoření. V té chvíli mohla být napadena samotným hlídkujícím letounem, který nesl ze vzduchu shazované hlubinné pumy.  V případě, že ponořená ponorka nabíjela své baterie a doplňovala zásoby vzduchu pomocí šnorchlu, mohla být odhalena pomocí ASV radaru letounu a mohl na ní rovněž zaútočit. Výhodou navíc bylo, že odhalení šnorchlu jen ještě víc upřesnilo pozici ponorky a hloubku, ve které se nachází.  První testovací let prototypu letounu Avro Type 696 Shackleton General Reconnaissance Mark I neboli zkráceně GR.1, číslo "VW126", byl uskutečněn 9. března 1949 hlavním zkušebním pilotem společnosti Avro, kterým byl J.H. "Jimmy" Orrell. Při vývoji letounu byl dáván velký důraz na odpovídající podmínky pro posádku, která musela trávit v letounu mnoho hodin. Špatné podmínky by snižovaly efektivitu posádky. První prototyp nesl mimo kanónů v hřbetní věžičce i po jednom kanónu na každé straně trupu a dvojici kulometů ve věžičce na zádi. Následoval prototyp "VW131", který byl testován v tropických podmínkách v Súdánu. Tento prototyp měl již výzbroj jen ve hřbetní věžičce. Třetí prototyp "VW135" již téměř odpovídal sériovým strojům, protože do něj byly zapracovány všechny poznatky z testování předešlých prototypů. Sériové letouny GR.1 byly přeznačeny na Maritime Reconnaisance Mark I – MR.1.  V letech 1950–51 bylo dodáno prvních 29 letounů. Následovala malá úprava letounu, která spočívala v tom, že letoun byl osazen pouze motory Rolls-Royce Griffon 57A. Do července 1952 bylo dodáno 48 (i když bylo původně objednáno 58 letounů) těchto letounů s označením MR.1A. Letouny předchozí verze byly upraveny na tuto verzi v letech 1955–56.

Další verze a přestavby.

MR.2 byla vylepšenou verzí letounu, na které byly uplatněny poznatky a zkušenosti z letů na předchozí verzi. Nejprve byl upraven první prototyp letounu VW126 přestavěn pro aerodynamické testování nového tvaru a následně byl sériový letoun "WB833" MR.1A přímo na výrobní lince přestavěn na prototyp této nové verze, který poprvé vzlétnul 17. června 1952. Zkoušky nového letounu byly úspěšné, a proto posledních 10 objednaných letounů MR.1A bylo již postaveno jako MR.2.  Přední i ocasní část letounu byla prodloužena, ocasní plochy byly přepracovány a zesílen byl i podvozek. Radar byl přemístěn z nosu letounu pod jeho břicho za pumovnici, tím bylo zlepšeno jeho pokrytí, které nyní činilo celých 360°, a zároveň byla minimalizována hrozba jeho poškození od srážky s ptáky. Radar byl částečně zatahovací do trupu. V nové přídi letounu byla instalována dvojice kanónů 20mm. Prodloužená kuželová záď byla průhledná a sloužila jako stanoviště pro vyhodnocení výsledku útoku. Celkem bylo postaveno 70 letounů této verze, i když jeden byl přestavěn z verze MR.1A.  Avro Type 716 Shackleton MR.3 byla další vylepšená varianta letounu (postavená na základě třetího vydání specifikací R.5/46 z 18.11.1953), která reagovala na připomínky posádek letounů. Letoun dostal nový tříbodový podvozek s příďovým podvozkem (na rozdíl od ocasního kolečka u předchozích typů), trup zvětšený ve všech hlavních rozměrech a nová křídla s pevnými palivovými nádržemi na koncích křídel. Pro vylepšení podmínek pro posádku, která v letounu trávila i 15 hodin ve vzduchu, byla vylepšena zvuková izolace letounu, na palubu byla instalována větší palubní kuchyňka a místa na spaní. Více místa v letounu bylo získáno i odstraněním hřbetní věžičky. Posádka dostala i nová pohodlnější sedadla. Původní výfuky na motorech byly nahrazeny uzavřeným celkem, který odvedl výfukové plyny a hluk pod křídla. Prototyp letounu MR.3 (WR970) poprvé vzlétnul 2. září 1955. Během následujících zkoušek však havaroval, čtyři členové posádky zahynuli. Pro RAF bylo vyrobeno dalších 33 strojů. V roce 1957 bylo dalších 8 strojů vyrobeno pro Jihoafrické letectvo.  Letouny podstoupily i další úpravy. 17 letounů MR.1 a MR.1A bylo upraveno pro trénink navigátorů, tyto letouny nesly označení T.4. Tyto letouny měly instalováno další místo pro instruktora, jelikož byla odstraněna hřbetní věžička s kanóny. Rovněž pro výcvik posádek bylo upraveno 10 letounů verze MR.2, které nesly označení T.2  Poslední úprava podstatně prodloužila operační službu dvanácti letounů verze MR.2. Na tyto letouny byl nainstalován radar, který původně nesly vyřazené letouny Fairey Gannet. Stroje sloužily jako letouny včasné výstrahy pod označením AEW.2 až do začátku 90. let 20. století.  Letouny v činné službě byly neustále průběžně vylepšovány jak po stránce vybavení, elektronických přístrojů, detektorů i zbraní. Soubory těchto vylepšení byly označeny Phase I, Phase II a Phase III. Těmito vylepšeními procházely letouny všech verzí, které se nacházely v činné službě. Některé letouny MR.2 obdržely i některé vybavení určené původně jen pro verzi MR.3. Tyto letouny byly známé pod označením MR.2C. Největším souborem změn byla "Phase III", která zahrnovala i změny ve struktuře letounu. Všechny letouny "Phase III" mohly nést jaderné hlubinné pumy. Motory těchto strojů nesly označení Griffon 58 (pouze malé změny na olejovém systému).  Kvůli těmto vylepšením vzrostla vzletová hmotnost letounů MR.3 Phase III natolik, že bylo nutné umístit na letoun pomocné proudové motory Armstrong Siddeley Viper Mk.203, které byly používány jen pro start letounu. Tyto proudové motory byly instalovány na vnější gondoly vzadu pod motory Griffon. Jihoafrické letouny byly rovněž průběžně vylepšovány, kvůli zbrojnímu embargu vůči Jihoafrické republice již na ně nebyly instalovány pomocné proudové motory Viper.  Avro Type 719 Shackleton IV, později známý jako MR.4, byla projektovaná varianta letounu, která měla používat vysoce úsporné motory Napier Nomad. Projekt letounu Shackleton IV byl zrušen v roce 1955.

Popis.

Avro Shackleton byl klasický středoplošník poháněný čtyřmi motory Rolls-Royce Griffon. Každý motor poháněl šestilistou (2× tři listy) protiběžnou vrtuli. Ocasní plochy byly odvozeny od letounů Avro Lancaster a Avro Lincoln s dvojitými svislými ocasními plochami. Na rozdíl od těchto letounů však vodorovné ocasní plochy vycházely z horní části trupu místo z jeho středu. Motory letounu produkovaly značný hluk, a proto byl letoun vybaven zvukovou izolací, která byla neustále vylepšována. Výsledek však nikdy nebyl ideální.  Posádku tvořilo 10 námořních letců. Složení posádky: 2 piloti, 2 navigátoři, palubní inženýr a pět dalších členů posádky, kteří ovládali elektronické přístroje, kanóny a obsazovali pozorovací stanoviště v trupu letounu.  Letoun nesl celou řadu přístrojů pro průzkum a detekci ponorek. K této výstroji patřily sonarové bóje, detektor výfukových plynů dieselových motorů a po krátkou dobu i naspolehlivý detektor magnetických anomálií. Všechno vybavení bylo během služby průběžně modernizováno. Výzbroj tvořilo 9 bomb nebo 3 torpéda nebo 3 hlubinné pumy v pumovnici letounu a kanóny Hispano 20 mm v trupu letounu.

Operační historie.

Britské královské letectvo (RAF).

První bojeschopné letouny MR.1 obdrželo Pobřežní velitelství RAF v dubnu 1951 a svůj první ostrý operační křest letouny prožily během Suezské krize.  Všechny varianty letounů trpěly používáním motorů Rolls-Royce Griffon, které měly velkou spotřebu paliva i oleje, byly hlučné, poruchové a náročné na údržbu. Například v roce 1961, potřebovaly motory letounů MR.2 velkou údržbu každých 400 hodin. Nebylo neobvyklé vidět výměnu některého motoru každý den u jednotky, která měla šest strojů. Neustále se uvažovalo o jejich výměně, ale k plánované výměně motorů za motory Napier Nomad nikdy nedošlo.  Shackletony byly používány v Adenu (dnešní Jemen) proti vzbouřeným kmenům. Letouny shazovaly letáky s varováním, aby lidé opustili oblasti, které měly být následující den bombardovány. Letouny posloužily i při řešení dalších koloniálních a lokálních konfliktů, např. v Britské Guyaně, Bruneji, Indonésii a Jižní Rhodésii. Letouny také prováděly propagační lety po celém světě. Účastnily se i několika leteckých rekordů, např. ze 17. na 18. února 1959 Shackleton MR.3 prováděl vytrvalostní let kolem Kanárských ostrovů a podařilo se mu zůstat ve vzduchu 24 hodin a 21 minut. Tento rekord byl překonán o 4 roky později v březnu 1963, kdy se letounu MR.2 Phase II podařilo ve vzduchu vydržet 24 hodin a 36 minut. Letouny byly rovněž používány pro námořní a meteorologické hlídkování při testech britských jaderných zbraní v tichomoří.  Potřeba nahrazení Shackletonů poprvé vyvstala na počátku 60. let 20. století. Dodání letounů Hawker Siddeley Nimrod v roce 1969 ukončilo službu letounu v jeho hlavní roli u RAF (v JAR až do roku 1972). Předpokládané vyřazení letounu bylo zrušeno, protože vyvstala potřeba letounů včasné výstrahy (AEW), které by působily nad Severním mořem a severním Atlantikem, protože byly vyřazeny letouny Fairey Gannet. Tyto letouny (MR.2) byly od roku 1972 označeny AEW.2. Mělo to však být provizorní řešení. Jejich náhrada letouny BAE Systems Nimrod AEW3 se však neustále protahovala, až RAF tento záměr opustilo a v roce 1991 pořídilo letouny E-3 Sentry.

Jihoafrické letectvo.

Po zhodnocení čtyř letounů MR.2 RAF v roce 1953 Jihoafrické letectvo objednalo osm letounů k nahrazení strojů Short Sunderland pro námořní hlídkovou službu. Pro podmínky v Jihoafrické republice však byly nutné nějaké drobné úpravy a to nakonec vedlo k tomu, že byly dodány letouny MR.3. Tyto Shackletony sloužily v námořní hlídkové službě u 35. perutě SAAF až do listopadu 1984. Letoun obdržel SAAF čísla 1716 do 1723. Jihoafrické letouny MR.3 neodpovídaly přesně letounům MR.3 RAF, ačkoliv pouze v detailech. Tyto jihoafrické letouny byly rovněž průběžně vylepšovány, ale neobdržely například pomocné proudové motory jako stroje ve službách RAF.  Ačkoliv byl tento vtip aplikován na více letounů, tak se Shackletonům říkalo „Sto tisíc nýtů letících v těsné formaci“.

Dochované exempláře.

Do dnešních dnů se dochovaly následující letouny (stav k 23.2.2010). Mimo níže uvedených letounů se zachovaly i fragmenty dalších letounů pro muzejní účely.

Varianty.

Mimo uvedených verzí byly nejprve postaveny 3 prototypy s označením VW126, VW131 a VW135.  Shackleton GR.1 Shackleton MR.1A Shackleton MR.2 Shackleton MR.3 Shackleton MR.3 Phase 3 Shackleton MR.4 Shackleton AEW.2 Shackleton T.4 Shackleton T.2  "Poznámka ke značení verzí letounu:"  "V různých publikacích je použito mírně odlišné značení jednotlivých verzí. Například první výrobní verze letounu má celý oficiální název „Maritime Reconnaisance Mark I“. V literatuře je tato verze označována zkráceně jako MR.1, M.R.1, MR 1, Mk. 1 nebo M.R. Mk.1. Pro účely tohoto článku je používáno značení verzí z anglické wikipedie (MR.1)."

Specifikace (Shackleton MR.2).

"Technické údaje pocházejí z publikace "Avro (Hawker Siddeley) Shackleton Mks. 1 to 4" a z webu www.avroshackleton.com".

Uživatelé.

Jihoafrická republika

Avro Shackleton byl britský námořní hlídkový a protiponorkový letoun dlouhého doletu, který používalo Royal Air Force (RAF). Letoun byl původně využíván hlavně pro protiponorkový boj a námořní hlídkování. Později byl upraven i pro úkoly letounu včasné výstrahy a velení, vyhledávací a záchranné akce a další úkoly. V letech 1957 až 1984 sloužil letoun i v rámci South African Air Force (SAAF). Letoun nesl jméno polárního badatele, kterým byl Sir Ernest Shackleton.

Die Avro 696 Shackleton war ein viermotoriges Seefernaufklärungsflugzeug (engl. "Maritime Patrol Aircraft", MPA) aus britischer Produktion, benannt nach dem Polarforscher Ernest Shackleton. Sie basierte auf der Avro Lincoln, wurde von 1951 bis 1991 eingesetzt und durch die British Aerospace Nimrod abgelöst.


Dílo.

Obraz je olej na plátně, připevněném na desce z 11 kusů baltského dubu a měří 220,5 x 259,5 cm. Deska se zachovala v mimořádně dobrém stavu. V tomto raném díle Rogiera van der Weydena je patrný vliv jeho učitele Roberta Campina, zejména v ostrém a plastickém vykreslení oděvů, realistickém podání tváří a užití živých základních barev, zejména červeně, modři a běloby.  Podle historika Lorne Campbella jsou na obraze tyto postavy (z levé strany): Marie, žena Kleofášova (sestřenice Panny Marie), před ní sv. Jan, Salome (v zeleném, další sestřenice Panny Marie), Panna Marie (omdlévající), tělo Ježíše Krista, Nikodém (v červeném), mladý muž na žebříku je pomocník Nikodéma nebo Josefa Arimatejského, dále Josef Arimatejský (v oděvu protkaném zlatem), vousatý muž s nádobou je pravděpodobně další služebník, vpravo od něj lomí rukama Maří Magdaléna.

Historie díla.

Obraz namaloval Rogier van der Weyden na počátku své kariéry, krátce poté co ukončil školení u Roberta Campina. Toto mistrovské dílo mu přineslo bohatství a mezinárodní proslulost. Obraz byl během následujících dvou století mnohokrát kopírován a stal se nejpůsobivějším zpodobením scény "Snímání z kříže" v nizozemské malbě (Panofsky). S názorem většiny historiků nesouhlasí Felix Thürlemann, který se domnívá, že obraz je pozdním dílem Roberta Campina.  Dílo objednal cech střelců z kuše v Lovani (dnešní Belgie), což vysvětluje neobvyklý tvar mrtvého Kristova těla a kuše namalované v horních rozích. V Lovaňském kostele Onze-Lieve-Vrouw-van-Ginderbuiten visel obraz sto let a poté jej Marie Habsburská vyměnila za varhany v hodnotě 500 zlatých a dala pro kostel zhotovit jeho repliku dvorním malířem Michielem Coxcie (nyní v Bode-Museum). Od roku 1549 visel obraz v kapli Mariina sídelního hradu Binche, kde jej viděl její synovec, korunní princ a pozdější král Filip II. Španělský, který obraz získal roku 1555 do svého vlastnictví. V roce 1566 byl přechodně v loveckém zámečku El Pardo nedaleko Madridu, kde byla pořízena další replika (opět Michiel Coxcie). Obraz byl nakonec převezen roku 1574 do El Escorial. Během občanské války ve Španělsku byl odvezen z bezpečnostních důvodů do Valencie, roku 1939 zapůjčen na výstavu "Masterpieces of the Prado", v Musée d'Art et d'Histoire v Ženevě a poté umístěn v Museu del Prado. Poslední restaurování bylo provedeno v letech 1992-1993.

Zobrazená scéna.

V kanonických Evangeliích převezme mrtvé Kristovo tělo Josef Arimatejský (podle Jana s Nikodémem) a připraví ho k pohřbu. O Panně Marii se tyto texty nezmiňují. Ve středověku byl pašijový příběh doplněn a rozvinut a v souvislosti s mariánským kultem byla zvýrazněna role Panny Marie. Ve 14. století se stal populárním anonymní text "Meditationes Vitae Christi", původně přisuzovaný sv. Bonaventurovi, který inspiroval řadu umělců, včetně Rogiera van der Weydena, při interpretaci scény "Snímání z kříže". Apokryfní Nikodémovo evangelium, obsahující text "Acta Pilati", vzniklo až ve středověku a zmiňuje omdlení Panny Marie na Via Dolorosa, při Ukřižování, "Snímání z kříže" a "Ukládání Krista do hrobu". Tato scéna se opakuje na polovině všech obrazů s Ukřižováním, které vznikly mezi roky 1300 a 1500 Obraz Snímání z kříže Rogiera van der Weydena ukazuje Pannu Marii téměř ve shodné pozici s tělem Krista a je reflexí velmi populárního textu nizozemského kanovníka Tomáše Kempenského "De Imitatione Christi" (1418). Kniha, která vybízí k osobní zbožnosti a identifikaci s utrpením Krista a Panny Marie se stala okamžitě populární a vedle Bible nejčtenější spirituální literaturou. Do roku 1650 byla vytištěna 645 krát.

Snímání z Kříže Rogiera van der Weydena je jedním z nejvýznamnějších děl Severské renesance, které ovlivnilo pozdně gotické malířství v celé západní Evropě.

Die Kreuzabnahme ist eines der Hauptwerke des Malers Rogier van der Weyden. Es entstand um 1435 bis 1440 als Mittelteil eines Triptychons. Das Gemälde ist nicht signiert. Erst spätere Autoren haben dieses Triptychon Rogier van der Weyden zugeschrieben.


Děj.

V roce 2017, kdy je světové hospodářství zhroucené, potraviny, přírodní zdroje i zásoby ropy docházejí, je policejní stát rozdělen na paramilitaristické zóny a vláda je držena železnou rukou. Ben Richards (Arnold Schwarzenegger), který v té době pracuje jako pilot u ozbrojených složek, neuposlechne rozkaz k masakrování 1 500 neozbrojených civilistů, kteří bojují o jídlo v Bakersfieldu. Za to byl následně odsouzen a uvězněn ve vězeňské zóně Wilsbhire.  O osmnáct měsíců později se mu podaří utéct. Společně se svými přáteli, Laughlinem (Yaphet Kotto) a Weissem (Marvin J. McIntyre), se dostanou do Los Angeles. Zde jim pomůžou lidé bojující proti režimu, ke kterým Lauglin a Weiss patří. Od této chvíle se rozdělelili.  Ben Richards jde do bytu svého bratra, kde místo něj nalezne novou podnájemnici, zpěvačku Amber Mendezovou (Maria Conchita Alonso). Od ní se dozví, že jeho bratra odvezli na převýchovu. Chce jí proto využít k tomu, aby opustil město a odletěl do Honolulu. Na letišti však Amber upozorní na Richardse policii, která jej následně zatkne.  Damon Killian (Richard Dawson), televizní producent a moderátor televizní show Běžící muž, Bena donutí podepsat účast v této soutěži. Smyslem soutěže je projít za 3 hodiny čtyři herní sektory, kde jim budou v patách lovci, kteří jej mají zabít. Do soutěže jsou nasazeni i Laughlin a Weiss. Amber, která se po lživé reportáži o Richardsově brutalitě na letišti rozhodne zjistit, jak to bylo, se vloupala do archivu s videy. Zde byla však přistižena a před zraky diváků označena za Benovu milenku a zařazena do soutěže.  Ve chvíli, kdy Richards zabije prvního lovce, jsou diváci šokováni, Killian je však prozatím spokojen, protože sledovanost Běžícího muže stoupá. Dalším lovcům, kteří jsou vysláni po stopách čtveřice běžících, se podaří zabít Laughlina a následně i Weisse. Předtím se však Weissovi podařilo získat důležitý kód k propojení na satelit televizní společnosti. V této chvíli se Killian pokusí nabídnout Richarsovi místo lovce se všemi výhodami, které by tato práce přinášela. To však Ben odmítne.  Když Richards vyřídí i posledního lovce, lidé Richardsovo vítězství oslavují. Ben s Amber se dostanou mezi podzemní hnutí odporu. Ti se chystají nabourat vysílání televize, a proto jim předají propojovací kód. Amber ke kódu ještě přidala původní nahrávku Bakersfieldského masakru, který byl upravenou nahrávkou svalen právě na Bena.  Při propojení na satelit hnutí odporu bylo několik vzbouřenců vedených Benem obsazena ústředna vysílání. Po odvysílání si jde vyřídit účet i se samotným Killianem.

Běžící muž je americký akční film. V hlavních rolích hrají Arnold Schwarzenegger, Maria Conchita Alonso a Richard Dawson. Film je insporován knihou Stephana Kinga Běh o život, kterou vydal v roce 1982.

Running Man ist ein US-amerikanischer Spielfilm aus dem Jahr 1987. Ihm dient der Roman "Menschenjagd" von Stephen King als Grundlage, jedoch weicht die Filmhandlung sehr stark von der des Romans ab. Der Film lief am 30. Juni 1988 in den deutschen Kinos an.


Vznik.

V roce 1933 vydal operační štáb vojenského letectva požadavek na novou stíhačku, která by nahradila starší stíhací dvouplošníky Heinkel He 51 a Arado Ar 68. Nový typ měl dosahovat maximální rychlosti 400 km/h ve výšce 6000 m, doba výstupu to této výšky neměla přesáhnout 7 min, praktický dostup měl činit 10 000 m a vytrvalost 1,5 h. Návrh byl zaslán firmám Arado (Ar 80), Focke-Wulf (Fw 159), Heinkel a Messerschmitt. Technický úřad následně oznámil, že projektovaný letoun nemá mít plošné zatížení větší než 100 kg/m2, což mělo zajistit dobrou obratnost. Projektovaný He 112 tak představoval kompromis mezi moderním řešením a původními požadavky RLM.  Dne 5. listopadu 1934 objednal Technický úřad u společnosti Heinkel tři prototypy. První He 112 V1 (imatrikulace D-IADO, Werk-Nr.1290) zalétal v září 1935 Flugkapitän Gerhard Nietschke. Pohon zajišťoval kapalinou chlazený řadový dvanáctiválec Rolls-Royce Kestrel V o vzletovém výkonu 510 kW a maximálním výkonu 471 kW ve výšce 4 265 m. Kabina pilota byla otevřená, vybavená čelním štítkem. V prosinci 1935 byl předán středisku v Travemünde.

Vývoj.

Do Travemünde byl odeslán také druhý prototyp He 112 V2 (D-IHGE, Werk-Nr.1291) poháněný motorem Junkers Jumo 210 C o vzletovém výkonu 471 kW a maximálním výkonu 397 kW ve výšce 2700 m. Konstruktéři bratři Günterové u tohoto stroje obešli limitující požadavek na co nejmenší plošné zatížení zkrácením rozpětí na 11,50 m z původních 12,60 m u V1. Po srovnávacích letech s Messerschmittem Bf 109 V2 byly oba prototypy He 112 odeslány do do Rechlinu, kde byl He 112 V2 zničen při provádění vývrtky. Flugkapitän Nietschke stroj opustil na padáku.  Pět týdnů po druhém prototypu byl zalétán He 112 V3 (D-IDMO, Werk-Nr.1292). Měl nově tvarovaný chladič, jednotlivé výfuky byly nahrazeny společným sběračem spalin na obou stranách motoru, svislá ocasní plocha byla zvýšena a plně uzavřený kryt kabiny. V trupu již byla instalována hlavňová výzbroj tvořená dvojicí kulometů MG 17 ráže 7,92 mm, rozpětí křídla bylo opět zmenšeno. V roce 1936 obdržely obě firmy Heinkel i Messerschmitt objednávku na stavbu deseti předsériových letounů. Aby se He 112 stal svými výkony konkurenceschopný, bylo nutné celý koncept modifikovat. Tímto úkolem byl pověřen ing. Heinrich Hertel. Aby nedošlo ke zpoždění harmonogramu vývoje He 112, pokračovaly práce na dosavadní konstrukci pracovně označené He 112 A. Prototypy této verze se staly stroje He 112 V4 (D-IZMY, Werk-Nr.1932) a He 112 V5 (D-IIZO, Werk-Nr.1933) vycházející z V3. Oba poháněl agregát Jumo 210 Da s dvourychlostním kompresorem o vzletovém výkonu 529 kW a maximálním výkonu 493 kW ve výšce 3900 m. Třílistá vrtule byla nahrazena stavitelnou dvoulistou kovovou VDM. Vedle střelecké výzbroje bylo možno nést šest 10 kg pum pod křídlem. Zmenšení VOP zlepšilo letové charakteristiky. Na podzim roku 1936 proběhly v Travemünde porovnávací testy V4 a Bf 109 V3. He 112 V5 byl následně vyzbrojen kanónem Rheinmetal-Borsig MG C/30L ráže 20 mm střílejícím osou vrtule. Kulomety nad motorem byly demontovány.  Dalšími prototypy „Áčka“ se staly exempláře He 112 V6 (D-ISJY, Werk-Nr.1934) a He 112 V8 (D-IRXO, Werk-Nr.1935). Do draku V8 byl zabudován řadový motor Daimler-Benz DB 600 Aa o vzletovém výkonu 706 kW, který byl záhy nahrazen motorem Jumo 210 Da.  Prvním prototypem celkově překonstruovaného letounu se stal He 112 V9 (D-IGSI, Werk-Nr.1956), který poprvé vzlétl v červenci 1937. Původní velký chladič byl nahrazen menším, částečně zatahovatelným. Řadový motor Jumo 210 Ea o vzletovém výkonu 500 kW roztáčel dvoulistou kovovou vrtuli VDM-Hamilton. Křídlo eliptického tvaru mělo rozpětí 9,10 m. Výzbroj se skládala ze dvou kanónů MG FF v křídle a dvou kulometů MG 17 v trupu nad motorem.  Prototyp He 112 V10 (D-IQMA, Werk-Nr.1957) byl osazen pohonnou jednotkou Daimler-Benz DB 601 Aa měl představovat předpokládanou exportní variantu He 112 E. Byl zničen při nehodě. Jako vzor alternativní verze sloužil He 112 V11 (D-IYWE, Werk-Nr.1958) s motorem Jumo 210 Ga o vzletovém výkonu 515 kW a maximálním výkonu 537 kW ve výšce 1000 m. Další prototyp He 112 V12 (D-IRXS, Werk-Nr.1959) létal s motorem DB 600 Aa, následně pak s DB 601 Aa. Byl prodán do Japonska.  Drak He 112 byl podroben rozsáhlým zkouškám s raketovým motorem, při kterých havarovalo několik prototypů, ale byly hned zázračně opraveny.

Nasazení.

V listopadu 1936 byl prototyp He 112 V5 odeslán do Španělska, kde po smontování proběhlo 9. prosince jeho zalétání. Operoval z letiště v Tabladě, kde za jeho řízení usedali mj. piloti Oberleutnant Günter „Fips“ Radusch, Oberleutnant Wilhelm Balthasar a Unteroffizier Max Schulze, který 19. července 1937 se strojem havaroval během přistání na letišti v Escaloně. V té době se He 112 V4 účastnil mezinárodního leteckého mítinku na letišti Curich-Dübendorf, předtím byl v Helsinkách předváděn představitelům velení finského vojenského letectva. V říjnu 1937 se zúčastnil předvádění v Miláně na Salon Internazionale Aeronautica. Dalším letounem odeslaným do Španělska se stal He 112 V9, kde od roku 1938 létal s trupovým označením 8•2. Letové zkoušky s ním prováděl pilot Harro Harder. Rovněž He 112 V4 sloužil ve Španělsku. Obdržel trupové označení 5•1 a stejně jako předchozí prototypy sloužil u jednotky VJ/88. Následně velení španělského letectva zakoupilo 12 strojů a rozšířilo svou objednávku o dalších pět. První dva He 112 B-0 dorazily do Sevilly v listopadu 1938 a dalších šest v lednu 1939 (5•51 až 5•58). Byly přiděleny k jednotce 2°. Ecuadrilla Grupo Mixto 5-G-5 dislokované na letišti Balaguer, které velel Miguel Garcia Pardo. Dne 19. ledna 1939 sestřelil na Heinkelu Polikarpov I-16, v den kapitulace 31. března zahynul po srážce ve vzduchu s pilotem Rogelio Garcia de Juanem. Zbylých devět objednaných He 112 B-0 bylo dodáno až koncem dubna 1939.  Navrhovaný sériový He 112 A nebyl Luftwaffe přijat, ta místo toho dostala Bf 109. Heinkel proto zahájil rozsáhlou reklamní kampaň na zahraniční kontrakty. He 112 B-1 (D-IORC, Werk-Nr.2029) byl předváděn v Nizozemí na letišti Schiphol, přednost však dostala domácí konstrukce Fokker D.XXI.  V listopadu 1937 Rakousko testovalo novou stíhačku pro své letectvo a výsledek skončil velkým překvapením. Rakouská nákupní komise vedená federálním velitelem letectva Alexandrem Löhrem, se rozhodla pro He 112. Zkušební pilot Hans Schalk dostal možnost vyzkoušet Bf 109 i He 112. Výsledkem bylo, že označil obě letadla jako rovnocenná. Avšak Heinkel měl více vyvážené charakteristiky při obratech, a také lepší možnosti pro variace s avionikou a vybavením. Po anšlusu Rakouska již k exportu 42 kusů He 112 nedošlo.  Po návštěvě japonské delegace továrny Heinkel v Marienehe na podzim 1937 bylo objednáno 30 kusů He 112 pro Japonské císařské námořní letectvo. Na jaře 1938 bylo do Japonska dodáno 12 strojů He 112 B-0, ale dalších 12 bylo zabaveno pro službu v Luftwaffe, kvůli krizi v Sudetech. Obdržela je IV./JG 132 založená ve Werneuchenu, jejímž velitelem se stal Hauptmann Johannes Janke. Bojeschopnost dosáhla 1. července 1938 a její první základnou byl Oschatz v Sasku. Odtud byla jednotka v říjnu 1938 přesunuta do Karlových Varů a později do Moravské Třebové. Zde se název jednotky změnil na II./JG 331 a její He 112 byly nahrazeny Bf 109 C.  Počátkem roku 1939 navštívila Německo skupina důstojníků rumunského letectva a následně firma Heinkel obdržela objednávku na dodání třiceti He 112 B-1 s motory Jumo 210 Ea. Rumunské He 112 B-1 byly od října 1939 zařazeny do výzbroje Escadrile 51 a 52 z Grupul 5 Flotila 1 Vinatoare se základnou na letišti Bukurešť-Pipera, v červnu 1941 byly přemístěny na letiště Focșani. V srpnu přeletěly na letiště Rimnicul Sarat a v říjnu na letiště Razelmnaja. První vzdušné vítězství získal již 22. června poručík Teodor Moscu, který sestřelil I-16. Od 25. října 1941 vzlétaly rumunské He 112 z letiště v Oděse, v září 1942 jejich bojová kariéra na východní frontě skončila. V průběhu bojů proti SSSR bylo ztraceno devět He 112. Do konce války sloužily pro pokračovací výcvik stíhacích pilotů.  Dalším zahraničním odběratelem se stalo Maďarsko, které 7. září 1938 objednalo 36 kusů He 112 B. Přetrvávající spor o Transylvánii mezi Maďarskem a Rumunskem způsobil problémy se získáním exportní licence pro nestrannost Německa. Dne 14. ledna 1939 maďarská vláda objednávku obnovila. Vzhledem k vytíženosti výrobních kapacit továrny Heinkel nabídli Maďaři koupi licence na výrobu He 112, které měla produkovat firma Manfred Weiss. U této tuzemské společnosti letectvo objednalo 1. června 1939 12 strojů He 112 B, další tři vzorové měl dodat Heinkel. Do poloviny července převzala firma Manfred Weiss šest motorů Jumo 210 E a osmnáct Jumo 210 Ga, v srpnu pak převzala tři He 112 B-1/U2, které byly ihned přezbrojeny na maďarské kulomety Gebauer ráže 8 mm. Vzhledem k neuspokojivým výkonům He 112 nebyla jejich sériová výroba zahájena.

Heinkel He 112 byl německý jednomístný jednomotorový stíhací dolnoplošník z první poloviny 30. let 20. století, která soutěžila o vládní zakázku na nové stíhací letadlo s uzavřenou kabinou a zatahovacím podvozkem. Byla poražená Messerschmittem Bf 109. V Luftwaffe se nedočkala většího rozšíření, ale byla vyvážena do Maďarska, Rumunska a Japonska. Počet postavených strojů nepřesáhl 100 kusů.

Die Heinkel He 112 war ein deutsches Jagdflugzeug, das von Ernst Heinkel als Projekt für den Jagdflugzeugwettbewerb des RLM im Oktober 1935 in Auftrag gegeben wurde. Konstruiert wurde es von den Brüdern Walter und Siegfried Günter.


Děj.

Film se odehrává v roce 1964 a sleduje příběh Jimmyho Coopera (Phil Daniels), který je londýnským Modem. Je zklamaný ze svých rodičů a své práce poslíčka v reklamní firmě a jediné rozptýlení nachází u svých přátel, kteří jsou také Mods, Davea (Mark Wingett), Chalkyho (Philip Davis) a Spidera (Gary Shail). Jeden z Rockerů, nepřátel Mods, je ve skutečnosti Jimmyho kamarád z dětství Kevin (Ray Winstone). Agresivní útok Rockerů proti Spiderovi vede k těžkému napadení Kevina. Tohoto napadení se účastní i Jimmy, ale když zjistí, že obětí je Kevin, nepomůže mu a místo toho ujede na skútru pryč.  Státní svátek poskytne Mods a Rockerům příležitost k velké bitce v jihoanglickém Brightonu. Když se policie snaží výtržníky obklíčit Jimmy a Steph (Leslie Ash) – dívka, do které je zamilovaný – uniknou do postranního průchodu, kde spolu mají sex. Když poté vyjdou zpět na ulici, ocitají se přímo uprastřed rvačky a zrovna v okamžiku, kdy policie zatýká výtržníky. Jimmy je zatčen a dostane se do policejního auta spolu s agresivním a charismatickým Modem, kterému říkají Ace Face (Sting). Jimmy později dostane na tehdejší dobu vysokou pokutu £50. Když Ace Face dostane pokutu £75, k pobavení ostatních Mods soudce zesměšní tím, že zaplatí na místě.  V Londýně se Jimmy dostává do těžké deprese. Když Jimmyho matka nalezla jeho tajné zásoby amfetaminu, vyhodila ho z domu. Poté Jimmy dává v práci výpověď a zjišťuje, že Steph nyní chodí s jeho kamarádem Davem. Následující ráno při projížďce na skútru Steph potká a ta ho odmítne. Jimmy naštvaně odejede a v nepozornosti nabourá a rozbije svůj milovaný skútr. Ze všech těchto událostí je velmi rozrušený a vrací se zpět do Brightonu, kde znovu navštěvuje dějiště výtržností a svého románku se Steph. Přitom potká svůj idol, Ace Face, který je ve skutečnosti prostý sluha v brightonském hotelu. Jimmy ukradne jeho skútr a jede k Beachy Head, kde nechá skútr sjet z útesu.

Quadrophenia je britský film z roku 1979, který byl volně inspirován stejnojmennou rockovou operou od The Who. Na rozdíl od filmové adaptace "Tommyho" není "Quadrophenia" filmový muzikál.

Quadrophenia ist ein britischer Spielfilm aus dem Jahr 1979. Der Film basiert auf dem gleichnamigen Konzeptalbum der Rockgruppe "The Who" aus dem Jahr 1973.


Poloha.

Průsmyk je obklopen několika vrcholy. Jsou to 3181 m n. m. vysoký Langkofel (na severozápadě), Sass Pordoi (2950 m n. m.), Sass de Forca (2917 m n. m.) a nejvyšší Piz Boè (3152 m n. m.) na severu a skupina Marmolada na jihu.  Při pohledu na východ jsou na obzoru vidět skupiny Fanes a Le Tofane.

Dějiny.

Průsmyk Pordoi byl zpřístupněn silnicí, jejíž stavba byla zahájena v tomto úseku v roce 1901 a roku 1905 byla dokončena. Hotel Savoia a Hotel Pordoi byly prvními hotely na průsmyku. Předtím tam byla už od roku 1902 otevřena horská chata sekce DuÖAV Meran, vybudovaná a řízená Marií Dezulianou, sestrou horolezecké legendy Tita Piaze.  Tato první fáze rozvoje cestovního ruchu, kterou připomíná pamětní kámen s technickými údaji o výstavbě silnice, byla přerušena první světovou válkou, kdy oblast východně od průsmyku Pordoi byla okamžitě bojovou zónou.  Nedaleko od průsmyku je památník s vojenským hřbitovem, na kterém je pohřbeno 8582 rakouských a německých vojáků z první světové války a 847 obětí druhé světové války.  V roce 1950, region zažil po druhé světové válce, která na průsmyku Pordoi nezanechala velké škody, na rozdíl od první světové války, nový ekonomický boom. V roce 1962 byla postavena lanovka Sass Pordoi, jedna z prvních v Dolomitech bez mezilehlé podpory mezi spodní a horní stanicí. Potom následovaly stavby dalších lyžařských výtahů, turistických stezek a lezeckých cest ve skupině Sella. Hotely obsazené během války příslušníky německých ozbrojených sil a italské stráže hranic byly znovu otevřené.

Průsmyk Pordoi (, ) je se svou nadmořskou výškou 2239 m druhým nejvyšším horským sedlem zpřístupněným veřejnou silnici v italských Dolomitech. Spojuje městečko Canazei v údolí Val di Fassa v oblasti Tridentsko-Horní Adiže s údolím Fodom a městečkem Arabba v oblasti Benátsko.

Das Pordoijoch (ital. "Passo Pordoi"; fassanisch-ladinisch "Jouf de Pordoi", buchensteinisch-ladinisch "Jou de Pordou") ist mit einer Scheitelhöhe von der zweithöchste mit einer durchgehend asphaltierten Straße versehene Gebirgspass in den Dolomiten Italiens. Es verbindet Canazei im Fassatal (ital. "Val di Fassa", fassanisch-ladinisch "Fascia"), Provinz Trentino mit dem Tal von Buchenstein (Ortsteil Arabba) / Venetien.


Děj.

Dva měsíce po konci "Pátku třináctého" je Alice Hardyová, jediná přeživší z masakru u Křišťálového jezera, zavražděna neznámým útočníkem.  O pět let později skupina mladých lidí přijede ke Křišťálovému jezeru na instruktorský kurz, který se odehrává nedaleko nyní uzavřeného kempu u Křišťálového jezera. Stejně jako před pěti lety varuje šílený Ralph příchozí, aby tam nechodili, ti ho stejně jako před pěti lety neposlechnou. Paul Holt, vedoucí skupiny, ostatním poví o tom, jak se Jason Voorhees utopil v jezeře a jak se z jeho matky stala vražedkyně a také, že někteří místní věří, že Jason je stále naživu, a proto střeží okolí tábora. Během vyprávění k nim přijde muž s kopím, ale ukáže se, že se jedná o Teda v masce. Paul pak tvrdí, že je Jason mrtvý.  Když šílený Ralph stojí u okna v táboře je zabit pomocí garoty. Další den Sandra a Jeff odejdou od ostatních a vydají se do kempu u Křišťálového jezera, který je nyní v havarijním stavu. Tam je dopadne policista, který je odvede zpět k Paulovi, který jim udělí malý trest - zakáže jim po večeři moučník. Když policista odjíždí, uvidí maskovaného muže, jak běží k táboru u Křišťálového jezera. Policista ho chce zatknout, ale muž uteče, policista ho pronásleduje. Mimo záběr je potom policista zezadu zabit.  Večer se většina ze skupiny budoucích instruktorů vydá do města na party. Šest z nich (Vickie, Mark, Sandra, Jeff, Terry a Scott) zůstane v táboře a je postupně zavražděno. Terry se jde vykoupat, Scott ukradne její oblečení, ale sám je chycen do pasti na zvířata. Terry si vezme své oblečení a slíbí mu, že ho dostane dolů. Když se Terry vrátí s nožem, Scott má rozříznutý krk. Když to uvidí, snaží se utéct, ale je také zavražděna.  Mark ve srubu v táboře čeká na Vickie, která se šla upravit, ale nakonec se rozhodne vydat ven zjistit, co se stalo, ale tulák ho sekne mačetou do obličeje, čímž ho zabije a pošle ho i s jeho kolečkovým křeslem dolů ze schodů. Vrah vstoupí do srubu a vydá se nahoru. Vstoupí do místnosti, kde jsou společně Sandra a Jeff v posteli, a oba je probodne, než si stačí všimnout, že tam je. Vickie se pak vrátí a najde Sandřinu a Jeffovu mrtvolu. Pak je také zavražděna.  Časem se do tábora vracejí Ginny a Paul. Ve stejnou dobu vrah táhne těla Sandry, Jeffa a Vickie ze schodů. Ginny a Paul objeví krev v posteli. Na Paula zaútočí osoba se zakrytou hlavou, Ginny křičí a utíká. Cestou najde tělo šíleného Ralpha a proskočí oknem.  Po zdlouhavé honičce Ginny narazí na srub, v jehož zadní místnosti nalezne provizorní oltář s hlavou Pamely Voorheesové. Okolo něj jsou rozházená těla nedávno zabitých i mrtvé Alice. Vrah je Jason Voorhees, který jako malý chlapec přežil své utonutí a celou dobu žil v lesích jako poustevník. Ginny si obleče svetr paní Voorheesové a přesvědčí Jasona, že je jeho matka, ale Jason si to uvědomí, když uvidí opravdovou hlavu své matky. Když se objeví Paul a bojuje s Jasonem, Ginny probodne mačetou Jasonovo rameno. Paul a Jinny uprchnou do svého srubu a věří, že je Jason mrtvý. Terryin pes Muffin přijde ke dveřím a Ginny ho zavolá. Vtom odmaskovaný Jason proskočí oknem a vytáhne Ginny ven. Ginny se pak probudí, zatímco je odnášena do sanitky, a ptá se po Paulovi. Neví se, jaký je Paulův osud.

Výroba.

Přípravy.

Po úspěchu prvního dílu Paramount Pictures začalo plánovat pokračování. Frank Macuso Sr. prohlásil: "Chtěli jsme, aby to byla událost, při které se do kina o té páteční noci přižene stádo studentů, aby vidělo poslední epizodu." Tvůrci brzy přišli s nápadem, že bude titul "Pátek třináctého" použit pro sérii filmů a každý rok bude uveden jeden. Filmy na sebe neměly plynule navazovat, mělo se jednat o oddělené snímky. Phil Scuderi udělal ve druhém filmu vraha z Jasona Voorheese, který se v prvním díle objevil pouze jako vtip. Steve Miner, vedoucí výroby prvního filmu, myšlenku přijal a rozhodl se režírovat první dvě pokračování, když to odmítl Sean S. Cunningham.

Natáčení.

Herec Steve Daskawisz, představitel Jasona, musel na pohotovost poté, co jej Amy Steel během natáčení zasáhla mačetou. Daskawisz měl na svém prostředníku 13 stehů. Prst byl potom zakryt a scéna natočena znovu. Další zranění měl Daskawisz kvůli nošení povlaku na polštář - ten mu tloukl do oka, a tak mu ho museli přilepit páskou v oblasti očí, čímž si herec způsobil popáleniny.

Pátek třináctého 2 (v anglickém originále Friday the 13th Part 2) je americký hororový film z roku 1981 režiséra Stevea Minera. Jedná se o druhý snímek z kultovní hororové série "Pátek třináctého".

Freitag der 13. – Jason kehrt zurück ist ein US-amerikanischer Horrorfilm aus dem Jahr 1981 von Steve Miner. Der Film ist die erste Fortsetzung des Horror-Klassikers "Freitag der 13."


Život a dílo.

V letech 1892-1901 navštěvoval školu v berlínské čtvrti Steglitz, poté studoval na pruské vojenské internátní škole Luisenstift. Vystudoval obchodní školu, ale stal se studentem řemeslné dílny. Po absolvování řemeslné školy byl vzděláván na večerních kurzech kreslení a modelování a na anatomických přednáškách pro umělce na berlínské Akademii veterinárního lékařství.  V roce 1908 založil společně s Emilem Kaselowem vlastní ateliér uměleckého řemesla. V roce 1909 obdržel provizi za práci na scénografii pro Maxe Reinhardta. Díky zavedeným vztahům v uměleckých kruzích se seznámil s uměním expresionismu. Jeho tvorba zahrnovala divadelní a taneční témata. V roce 1911 ho sochař Peter Breuer, profesor umění v Berlíně-Charlottenburgu, vzal do mistrovské třídy a poskytl mu studio.  V letech 1915-1917 sloužil Belling v armádě na letišti Adlershof v modelářské dílně.  Koncem roku 1918 se připojil k revolučním hnutím, byl spoluzakladatelem skupiny Novembergruppe, ve které byl do roku 1932 předsedou výstavní komise.  V roce 1919 vytvořil slavnou sochu "Dreiklang" ("Triáda"). V letech 1920-1921 se zabýval výstavami. V roce 1925 se oženil s Toni Friedlaenderovou a v následujících letech spolupracoval s mnoha architekty.  V roce 1931 byl zvolen členem pruské akademie umění, ale od roku 1933 se setkal s rostoucí bojkotem a obtěžováním jako tvůrce "degenerovaného umění". V roce 1935 odešel do New Yorku, kde mu byly nabídnuty přednášky o sochařství. Ve stejném roce se rozvedl se svou ženou, v nejbližší době krátce navštívil Německo, kde jeho dílo bylo vystaveno na "výstavě degenerovaného umění".  V roce 1937 získal politický azyl v Turecku, kde nastoupil na Akademii výtvarných umění v Istanbulu. Strávil tam období druhé světové války. V roce 1942 se oženil s Jolandou Manzini.  V roce 1944 byla jeho dílna v Německu bombardována, mnoho prací bylo zničeno. Od roku 1951 pracoval na Polytechnice v Istanbulu. V roce 1966 se vrátil do Německa, kde zůstal až do konce života.

Rudolf Belling (26. srpna 1886 − 9. června 1972) byl německý sochař. V roce 1937 byl jedním z umělců, jejichž díla byla vystavena na "Entartete Kunst" v Mnichově. Od roku 1937 byl profesorem na Mimar Sinan University of Fine Arts a v letech 1951-1966 na Istanbul Technical University.

Rudolf Edwin Belling (* 26. August 1886 in Berlin; † 9. Juni 1972 in Krailling bei München) war ein deutscher Bildhauer.


Popis.

Loubince jsou dřevnaté liány s úponky. Borka je celistvá a neodlupuje se v pruzích ani šupinách. Větévky jsou ve střední části vyplněné bílou, v nodech nepřerušovanou dření. Listy jsou střídavé, jednoduché s dlanitou žilnatinou, trojčetné nebo dlanitě složené. Úponky jsou hroznovitě rozdělené do 4 až 12 větví, na jejichž koncích se u většiny druhů vyvíjejí přísavné terčíky. Květenstvím je lata nebo rozvolněné, zdánlivě vrcholové chocholičnaté polycházium. Květenství vyrůstají v paždí listů, proti listům nebo řidčeji na koncích letorostů. Květy jsou pravidelné, pětičetné, oboupohlavné nebo samčí. Kalich je miskovitý, lysý, zakončený 5 zuby. Korunní lístky jsou volné. Tyčinek je 5. Květní terč je málo vyvinutý a pouze výjimečně nese 5 nektárií. Semeník je dvoupouzdrý, v každém pouzdře jsou 2 vajíčka. Čnělka je zřetelná. Plodem je kulovitá bobule obsahující 1 až 4 semena.

Rozšíření.

Rod loubinec zahrnuje 13 druhů. Je rozšířen ve východní Asii a Severní Americe. Největší areál, sahající od Indie po Čínu, Vietnam a Indonésii, má druh "Parthenocissus semicordata". V Číně se vyskytuje 8 domácích druhů, z toho 6 endemických. V Indii rostou 2 druhy, v Indonésii 2 druhy, v Severní Americe 3 druhy, přičemž loubinec pětilistý zasahuje i do Mexika.  V evropské květeně není žádný druh loubince původní, některé pěstované druhy místy zplaňují. V České republice nejčastěji zplaňuje loubinec popínavý, a to zejména v pobřežních křovinách a lužních lesích.

Ekologické interakce.

Květy loubinců jsou drobné a nenápadné, avšak obsahují hojný nektar a jsou navštěvovány různým hmyzem, zejména včelami, vosami, mouchami a brouky. Plody jsou šířeny zvířaty.

Význam.

Loubince jsou pěstovány v různých kultivarech jako okrasné liány, vhodné k rychlému ozelenění stěn, pergol, budov, skal a podobně. K ozelenění budov a zdí se nejvíce hodí loubinec trojlaločný, neboť se nejlépe zachycuje na kolmých stěnách. Loubinec pětilistý je vhodnější např. na pergoly, nepříliš kolmé stěny apod. Loubinec popínavý nemá přísavné destičky a má spíše šlahounovitý, rozkleslý vzrůst. Výjimečně je v botanických zahradách pěstován druh "P. semicordata".

Loubinec ("Parthenocissus"), česky též přísavník a lidově psí víno, je rod rostlin z čeledi révovitých. Loubince jsou dřevnaté úponkaté liány s jednoduchými nebo složenými střídavými listy a drobnými květy. Úponky bývají zakončené přísavnými destičkami. Rod zahrnuje 13 druhů a je rozšířen v Asii a Severní Americe. Loubince jsou pěstovány jako bujně rostoucí okrasné liány s univerzálním použitím. V České republice je nejčastěji pěstován loubinec pětilistý a loubinec trojlaločný.

Jungfernreben ("Parthenocissus"), auch Zaunreben oder Wilder Wein ist eine Pflanzengattung innerhalb der Familie der Weinrebengewächse (Vitaceae). Die etwa 13 Arten sind in den gemäßigten Breiten Asiens und Nordamerikas beheimatet. Einige Arten und ihre Sorten werden als Zierpflanze hauptsächlich zur Begrünung von Häuserwänden, Mauern und Zäunen verwendet.


Návaznost a cíl projektu.

Raketoplán navazuje na předchozí projekt SpaceShipOne; a je součástí programu Tier One, sponzorovaného Paulem Allenem, jehož společnosti Mojave Aerospace Ventures zase The Spaceship Company licensuje technologii v SpaceShipTwo.  Cílem projektu je vyvinout raketoplán pro dopravu vesmírných turistů do vesmírného prostoru (jako hranice vesmíru je stanovena vzdálenost 100 km nad povrchem Země – Kármánova hranice). Lety SpaceShipTwo představují tzv. balistické skoky; prvním balistickým skokem byl let amerického astronauta Alana Sheparda v lodi Freedom 7 (Mercury-Redstone 3)

Starty.

Zkušební lety probíhají na základně Edwards v poušti Mojave v Kalifornii. Raketoplán je nejdříve vynesen do výšky přibližně 15,2 km jedním z nosných letadel (dvoutrupovým White Knight Two), kde se od něj odpojí. Poté pokračuje pomocí hybridních raketových motorů ke svému apogeu, které je 110 km od povrchu Země.  Během roku 2009 se připravují první starty s posádkou z operačního střediska Spaceport America v Novém Mexiku. Galactic plánuje minimálně pět osmimístných raketoplánů (dva piloti, šest pasažérů) s dvěma mateřskými loděmi a postupně je vysílat na hranici vesmírného prostoru a to i denně, neboť o lety je velký zájem.  Richard Branson oznámil, že bývalý pilot F1 Niki Lauda podepsal dohodu, na jejímž základě bude trénovat pilotáž suborbitálních letadel SS2, vyvíjených pro společnost Virgin Galactic. Lauda má pilotní průkaz, který mu umožňuje pilotovat dokonce i dopravní letadla.  V prosinci 2009 Branson uvedl, že první lety se SpaceShipTwo by měly začít již v roce 2011. První vesmírné turisty bude čekat cesta do výšky kolem 104 km od Země a asi osmiminutová zkušenost stavu beztíže.  Dne 10. ledna 2014 byl proveden třetí, úspěšný test lodě i s dvoučlennou posádkou nad Mohavskou pouští.  Dne 31. října 2014 raketoplán SpaceShipTwo havaroval nad Mohavskou pouští v Kalifornii kvůli předčasnému uvolnění pojistek křídel.  29. května 2018 SpaceShipTwo, "VSS Unity", prodělal úspěšný start z Mohavské pouště. Vystoupal do výšky 34,9 km s maximální rychlostí 1,9 Ma. Virgin Galactic s VSS Unity plánuje lety pro vesmírnou turistiku 'v blízké budoucnosti'.

Letenky.

Letenka pro zájemce má stát cca 200 000 dolarů a v Česku je bude mít k dispozici jedna z cestovních kanceláří. Zájemci musejí projít přísnou zdravotní prohlídkou.

Pokračování.

V srpnu 2005 prezident Virgin Galactic uvedl, že bude-li SpaceShipTwo úspěšná, realizuje se program SpaceShipThree, který by umožnil kosmickým turistům kroužit kolem Země na její orbitě.

SpaceShipTwo (celým názvem Scaled Composites Model 339 SpaceShipTwo) je projekt cestovního kosmického raketoplánu americké společnosti The Spaceship Company, která je joint venture mezi Scaled Composites (jež je uváděna jako její výrobce) a Virgin Galactic (která rozvíjí obchod vesmírné turistiky pro tento projekt).

SpaceShipTwo ist ein privater, sich in Entwicklung befindender Raumflugzeugtyp des Herstellers "The Spaceship Company", eines ehemaligen Joint Ventures der Unternehmen Virgin Group und Scaled Composites, seit 2012 eine hundertprozentige Tochter von Virgin Galactic.


Metody měření.

Přímé – založené převážně na destrukci rostliny, spočívající v odstranění listů z rostliny. Zahrnují více parametrů jako i tvar, úhel nasazení, rozměry nebo pozici jednotlivého orgánu v prostoru. Kvůli náročnosti měření se vybírají alespoň tři vzorové soubory stromů či orgánů stromu, z každé sociální úrovně tj. podúrovňové, úrovňové a nadúrovňové. Přímé metody jsou velice přesné. Jsou vhodné spíše pro listnaté stromy a keře. Pro jehličnany jsou tyto metody velmi pracné a časově náročné. Opakovaná destrukce vybraných vzorníků nebo části porostu je nemožná a nelze sledovat vývoj stanovených parametrů na identickém biologickém materiálu.  Polopřímé – liší se od přímých menší náročností, avšak vyžadují také fyzický kontakt s listovím a kmeny nebo korunou stromů. Mezi nejznámější polopřímé metody se řadí alometrické vztahy. Pomocí těchto vztahů lze ze základních dendrometrických parametrů stromů porostu jako je výčetní tloušťka kmene nebo výška stromu stanovit listovou plochu stromu a následně LAI celého porostu. Metoda hemisférického fotografován pomocí "rybího oka"  Nepřímé – jsou založeny na styku a interakci sluneční radiace se strukturou korunové vrstvy, a jeden parametr (například: procházející množství sluneční radiace korunovou vrstvou, množství odražené sluneční radiace ve vybraných částech spektra aj.) tak může být použit k odhadu druhého  Tyto metody patří mezi nejefektivnější, nejvhodnější pro sledování dynamiky vývoje LAI.

Výpočet LAI.

Existuje několik možností výpočtu hodnot LAI, záleží na zvolení úhlu záběru stromové klenby. Nejčastěji používané úhly jsou 45°, 60°, 75°. LAI s menším úhlem zabírá menší část oblohy, tzn. nesnímá širší okolí. Hodnoty LAI 10 větší než 1 označují hustší porosty, hodnoty menší než 1 značí řídké porosty. Porosty s vyšším indexem olistěné jsou především jehličnaté lesy. Nižší hodnoty mívají řidší porosty, například listnaté stromy, nejnižší pak zemědělské plodiny a poničené lesy.

Index listové plochy (LAI – Leaf Area Index) lze definovat jako listovou plochu vyskytující se nad určitou jednotkou povrchu půdy. tedy LAI = listová plocha / půdorysná plocha, m/m

Der Blattflächenindex (BFI, englisch LAI von "Leaf area index") ist eine Schlüsselgröße bei der Berechnung von globalen Klimaszenarien (Kohlendioxidabgabe der Pflanzen) sowie die Bewertung der ökologischen Struktur von beispielsweise Grünländern. Der Blattflächenindex beschreibt aber auch den Einfluss von landwirtschaftlicher, forstlicher und natürlicher Vegetation auf die Abflussbildung.


Biografie.

Než se stal arcibiskupem, působil v letech 1888–1908 jako farář v Dražovicích u Vyškova, pak v letech 1908–1917 jako probošt kroměřížský.  Byl velice aktivní v sociální oblasti, organizoval sociální a charitativní katolické spolky na arcidiecézní úrovni a v roce 1922 založil Arcidiecézní charitu Olomouc. Přispěl též k založení Diecézní charity Brno a rozvíjením spolupráce mezi oběma diecézními organizacemi položil základy pro pozdější vznik celostátní České katolické charity. Zasloužil se o obnovu a povznesení nejvýznamnějších moravských poutních míst – Svatého Hostýna a Velehradu.  Jakkoliv však byla jeho pastorační a sociální činnost extrémně úspěšná, jeho celkové hodnocení jako správce diecéze už tak příznivé není - ve snaze o opravu a rozvoj obou zmíněných poutních míst a vytvoření dostatečně rozsáhlé a efektivní charitativní sítě hodně překročil rozumnou mez výdajů a přivedl do té doby finančně dobře si stojící arcidiecézi na pokraj úpadku.  Od konce 19. století byl aktivní i politicky. Patřil tehdy do okruhu mladých duchovních, kteří měli blízko k vznikající Moravsko-slezské křesťansko-sociální straně na Moravě. V rámci katolického politického tábora reprezentoval Stojan proud ovlivněný cyrilometodějskou tradicí, který byl nakloněn spolupráci se slovanskými národy. Byl aktivní v katolických spolcích. Působil jako patron Sdružení venkovské omladiny na Moravě. Krátce před první světovou válkou prosadil do jeho stanov pasáž podporující zakládání orelských jednot. Výrazný vliv měl i na Cyrilometodějský tiskový spolek na Velehradě, který před světovou válkou měl ambice stát se jedním z center katolického tisku na Moravě.  V doplňovacích volbách roku 1900 byl zvolen na Moravský zemský sněm za kurii venkovských obcí, obvod Jihlava, Telč. Zvolen byl 4. prosince 1900. Mandát zde obhájil i v zemských volbách roku 1902. Do sněmu se vrátil po krátké přestávce v doplňovacích volbách roku 1907, nyní za českou kurii venkovských obcí, obvod Valašské Klobouky, Bojkovice. Zvolen byl 6. února 1907. Poslanecké křeslo obhájil i v zemských volbách roku 1913, tentokrát v české kurii venkovských obcí, obvod Napajedla, Vizovice.  Ve volbách roku 1897 byl zvolen poslancem Říšské rady (celostátní zákonodárný sbor) za všeobecnou kurii na Moravě, volební obvod: Uherské Hradiště, Uherský Brod atd. Uvádí se tehdy jako člen Katolické strany národní na Moravě, ale kandidoval s podporou obou proudů katolické politiky na Moravě (tedy Katolické strany národní i křesťanských sociálů), které tehdy úzce kooperovaly. Uspěl jako jediný z osmi katolických kandidátů nominovaných v kuriích venkovských obcí a všeobecné a stal se tak fakticky prvním českým poslancem Říšské rady zastupujícím katolický politický tábor. Na Říšské radě chtěl původně vstoupit do Klubu svobodomyslných lidových poslanců českých, ale byl odmítnut. Nakonec působil v parlamentu jako hospitant Slovanského křesťansko-národního svazu, tvořeného převážně chorvatskými a slovinskými katolickými poslanci. V státoprávních otázkách ale nadále podporoval mainstream české politiky.  Mandát v Říšské radě obhájil ve volbách roku 1901 za stejný obvod. Znovu byl odmítnut jeho vstup do českého poslaneckého klubu (odmítli ho mladočeši). Nyní se stal členem klubu Slovanské centrum, tvořeného Slovinci, Poláky, Rusíny a několika českými poslanci. Opět ovšem v státoprávních otázkách držel českou linii. Opětovně byl zvolen i ve volbách roku 1907, konaných již podle rovného volebního práva, bez kurií, kdy byl zvolen za český volební obvod Morava 16. Na Říšské radě pak usedl jako člen Českého katolicko-národního klubu. Mandát obhájil ve volbách roku 1911, za stejný obvod (nyní usedl do poslaneckého klubu Katolické národní strany). V parlamentu setrval do zániku monarchie.  Politicky byl aktivní i po vzniku Československa nejdříve jako poslanec Revolučního národního shromáždění Republiky československé za Československou stranu lidovou, V parlamentních volbách v roce 1920 získal senátorské křeslo v Národním shromáždění. V senátu zasedal do své smrti roku 1923. Pak ho nahradil Bohuslav Koukal.  Jeho jmenování arcibiskupem olomouckým roku 1921 bylo součástí širší obměny špiček katolické hierarchie na území Československa, čímž se do významným funkcí dostali lidé bližší českému národnímu hnutí. Podobně tehdy usedl na stolec pražského arcibiskupa František Kordač.

Pocty.

Arcibiskup Stojan, lidově přezdívaný jako "Tatíček Stojan", je na Moravě dodnes velice uctíván a probíhá proces jeho blahořečení. V červnu 2016 podepsal papež František dekret o jeho heroických ctnostech. Jeho životním krédem bylo „Mám, co jsem dal druhým“. Na jeho počest byla pojmenována celá řada ústavů, spolků, organizací a míst, např. Stojanovo gymnázium a Stojanovo nádvoří na Velehradě, Stojanova kolej v Olomouci, Stojanovo náměstí v Kroměříži a Stojanovo náměstí v Ostravě. Ulice "Stojanova" se dále nachází v Brně, Opavě, Příboře, Starém Městě, Uherském Hradišti, Veselí nad Moravou a Znojmě; ulice "Dr. Stojana" v Hulíně a Otrokovicích; ulice "Dr. A. Stojana" v Horní Moštěnici.

Antonín Cyril Stojan, pokřtěn jako Antonín Paduánský (22. května 1851 Beňov – 29. září 1923 Olomouc), byl moravský římskokatolický duchovní a politik, arcibiskup olomoucký a metropolita moravský v letech 1921–1923.

Anton Cyril Stojan (tschechisch: "Antonín Cyril Stojan"; * 22. Mai 1851 in Beňov, Mittelmähren; † 29. September 1923 in Olmütz) war von 1921 bis 1923 Erzbischof von Olmütz. Stojan war ein bedeutender Förderer der cyrillo-methodianischen Idee. Über Jahrzehnte wirkte er für die Einheit der christlichen Kirche, indem er aktiv für eine Annäherung von Katholiken und Orthodoxen eintrat.


Postavy.

Každý šedokřídlý dostal jméno podle snu, který se mu zdál v kokonu.

Svět Haibane renmei.

Guri.

Guri (v anglickém dabingu Glie) je odhadem několikatisícové město, v jehož okolí obehnaném zdí šedokřídlí žijí a nemohou jej opustit. Kromě poměrně malého počtu šedokřídlých (v řádu nejvýše desítek) ve městě žije velké množství lidí; přestože je tedy určeno primárně pro šedokřídlé a má jim pomáhat, žije z velké části vlastním životem. Styk s okolním světem zabezpečují Tógové a Federace šedokřídlých, která také zabezpečuje šedokřídlým práci ve městě.  Guri je obehnáno vysokou zdí, přes kterou se nemůže dostat nikdo kromě ptáků; ve zdi je jediná brána, kterou stráží Federace a Tógové. Šedokřídlí jí mají zakázáno projít, zatímco lidští obyvatelé mohou město opustit, mají však zakázáno se opět vrátit. Branou mohou oběma směry procházet pouze Tógové. Zdi je zakázáno se dotýkat.

Šedokřídlí.

Šedokřídlí (haibane) jsou bytosti s lidským vzhledem, ovšem podobně jako andělé mají křídla a svatozáře. Jejich křídla jsou však krátká, nelze je použít k létání a mají šedou barvu. Jejich svatozáře ková Federace šedokřídlých, mohou je však zřejmě nosit pouze samotní šedokřídlí.  Šedokřídlí si během několika měsíců po svém příchodu musejí najít práci; nedostávají plat, ale poukázky na jídlo, obnošené šatstvo a další věci. Práci a poukázky jim zprostředkovává Federace šedokřídlích. Někteří šedokřídlí pracují přímo ve Starém domově a starají se o děti, nebo mohou pracovat přímo pro Federaci.

Federace šedokřídlých.

Federace šedokřídlých (podle které se jmenuje i celé dílo) je organizace, která má na starosti soužití mezi šedokřidlými a lidskými obyvateli. Zabezpečuje šedokřídlým zaměstnání a platí jim v podobě poukázek, proplácí lidem poukázky a zřejmě také zabezpečuje přísun zboží z vnějšího světa do Guri. Řeší také případné problémy šedokřídlých.  V jejím čele pravděpodobně stojí Waši (který je každopádně jejím mluvčím) a její středisko je ve Chrámu, pravděpodobně poblíž Zdi. S jinými pracovníky Federace se však divák či čtenář téměř nesetká a pravděpodobně jich je jen velmi málo, nepočítáme-li Tógy – podle obecně rozšířeného mínění však Tógové přímo členy Federace nejsou.

Tógové.

Tógové jsou tajemné postavy v kápích se zahalenými obličeji, které mají zakázáno s kýmkoliv mluvit. Zabezpečují kontakt Guri s okolním světem (zejména přísun zboží). Je sporné, zda jsou přímo součástí Federace či s ní jen spolupracují, v současnosti však je mezi komunitou dávána přednost druhému názoru, je poukazováno na odlišné vzhledové znaky příslušníků Federace a Tógů.

Soundtrack.

Hanenone

Haibane renmei (灰羽連盟, Federace šedokřídlých) je několik dódžinši (japonských komiksů „manga“ vydaných vlastním nákladem) napsaných a ilustrovaných výtvarníkem Jošitoši ABe. Je to také název anime seriálu od stejného autora na námět těchto knížek. Obojí sleduje události kolem dívky jménem "Rakka", nově příchozí "haibane" ("šedokřídlá", bytost s andělským zjevem), která se narodí z kokonu do "Starého domova", starého sídla, které sdílí s několika dalšími šedokřídlými. Rakka, která nemá na svůj předchozí život stejně jako jiní šedokřídlí žádné vědomé vzpomínky, postupně objevuje a hledá svoji roli v malém světě kolem městečka "Guri", ohrazeném zdí a zcela izolovaným od okolního světa, kde žijí společně šedokřídlí a obyčejní lidé.

Haibane Renmei (jap., wörtlich: „Aschflügelbund“) ist eine 13-teilige Anime-Fernsehserie aus dem Jahr 2002. Sie basiert auf einem Dōjinshi von Yoshitoshi ABe, "Old Home no Haibane-tachi" (, "Ōrudo Hōmu no Haibane-tachi", dt. „die Aschflügel von Old Home“). Die Dōjinshi-Serie wurde nicht fortgeführt, nachdem feststand, dass ein Anime produziert werden sollte, da sich ABe voll und ganz auf letzteren konzentrieren wollte.